Провадження №2/521/1266/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2013 року

місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

при секретарі -
Бабаєвій З.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу з урахуванням індексу
інфляції внаслідок невиконання
зобов'язання, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду
знаходиться на розгляді цивільна
справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу з урахуванням індексу
інфляції внаслідок невиконання
зобов'язання.

В обґрунтування позову та пояснюючи
підстави звернення до суду сторона
позивача вказує, що відділом ДВС
відкрито виконавче провадження з
виконання виконавчого листа, виданого
в 2003 році про стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 суми боргу.

Проте виконавчий документ
неодноразово повертався стягувачеві,
але протягом усього часу знаходження
документу на виконанні відповідач
ухилявся від сплати боргу.

Виходячи з викладеного ОСОБА_1
звернулась до суду з даним позовом. В
якому просила суд стягнути з ОСОБА_2
відповідну суму боргу з урахуванням
індексу інфляції та трьох процентів
річних в загальному розмірі 21994,00
гривень.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не
з'явилась, повідомлялась судом про
розгляд даної цивільної справи,
причини неявки суду не відомі, але від
особи до суду надходила заява про
підтримання заявлених вимог із
клопотання про розгляд справи за
відсутності сторони в порядку ст.158 ч.2
ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явився, повідомлявся судом про
розгляд даної цивільної справи,
причини нявки суду не відомі, але від
представника особи надходила заява про
визнання заявлених вимог із клопотання
про розгляд справи за відсутності
сторони в порядку ст.158 ч.2 ЦПК України.

Як передбачає ст. 174 ч.4 ЦПК України, у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Проте вивчивши наявні матеріали справи
у їх сукупності, прийнявши до уваги
обставини спору та пояснення сторін,
дослідивши представлені письмові
докази, суд прийшов до висновку, що
визнання позову представником
відповідача суперечить закону та в
задоволенні заявлених позовних вимог
належить відмовити у повному обсязі -
виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом було
встановлено, що в провадженні Першого
Малиновського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції знаходиться
виконавче провадження №В-5/477 з
виконання виконавчого листа №2-477,
виданого Малиновським районним судом
міста Одеси 11 серпня 2003 року.

Позивач свідчить, що виконавчий
документ неодноразово повертався
стягувачеві з різних підстав та
протягом усього часу знаходження
виконавчого листа на виконанні,
боржником не вживалось заходів щодо
виконання грошового зобов'язання.

Але належних доказів цих тверджень
суду не представлено, не зважаючи на
пропозиції суду в порядку ст. 10 ч.4 ЦПК
України заяв про забезпечення доказів
не надходило.

При цьому з приводу суми боргу ОСОБА_2 в
розмірі 7841,61 гривень, покладеного
позивачем в основу розрахунків, наразі
відкрито виконавче провадження.

Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. При цьому, зобов'язання
виникають з підстав, встановлених
статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.ч.1,5 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. У випадках, встановлених
актами цивільного законодавства,
цивільні права та обов'язки можуть
виникати з рішення суду.

Згідно ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події. Якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Дійсно, згідно ст. 612 ч.1 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК
України, особа, яка порушила
зобов'язання, несе відповідальність за
наявності її вини (умислу або
необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом. При
цьому, згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Однак, як зобов'язує процесуальний
закон, суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням особи, виключно
в межах заявлених вимог та не вправі на
власний розсуд виходи за рамки цих
вимог чи змінювати осіб, до яких такі
вимоги заявлено (ст.ст. 11, 33 ЦПК України).
Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу (ст. 16 ЦК України). Проте як
чітко зобов'язує ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Заявляючи вимоги про стягнення з
боржника основної суми боргу з
урахуванням інфляційних та трьох
процентів річних за весь період
прострочення виконання зобов'язання,
позивач представила суду відповідні
розрахунки.

При цьому з розрахунку не вбачається
періоду прострочення, допущеного за
переконанням позивача боржником, та не
обґрунтовуються підстави визначення
такого періоду.

Ураховуючи викладене та з огляду на
встановлені судом фактичні обставини
справи, суд приходить до висновку про
необґрунтованість та недоведеність
заявлених в рамках даної цивільної
справи позовних вимог, у зв'язку з чим
відмовляє в задоволенні даного позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення боргу з урахуванням
індексу інфляції внаслідок
невиконання зобов'язання - відмовити у
повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: