У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Кафідової О.В.,

Касьяна О.П.,
Коротуна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Перший
Український міжнародний банк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 в особі його
представника ОСОБА_4 на рішення
Енергодарського міського суду
Запорізької області від 17 січня 2013
року, ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 13 березня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року публічне акціонерне
товариство «Перший Український
міжнародний банк» (далі - ПАТ «Перший
Український міжнародний банк»)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
кредитним договором, посилаючись на те,
що 25 липня 2008 року між ПАТ «Перший
Український міжнародний банк» та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір за №
6682652, за умовами якого відповідач
отримав кредит у розмірі 39 586 доларів
США для придбання транспортного
засобу, з терміном повернення до 25
липня 2015 року та зі сплатою
відсотків за користування кредитом.

Враховуючи, що відповідач не виконав
належним чином своїх зобов'язань за
кредитним договором, у зв'язку з чим у
нього виникла заборгованість, позивач
просив достроково повернути виданий
йому кредит та стягнути з відповідача
на його користь: заборгованість за
кредитом у розмірі 53 573,33 доларів США та
80 599,61 грн., а саме: заборгованість за
кредитом у розмірі 36178,77 доларів США,
заборгованість зі сплати процентів за
користування кредитом за період з 02
березня 2009 року по 04 вересня 2012
року в розмірі 17394, 56 доларів США, пеню в
розмірі 57 202 грн. 70 коп., штраф за
порушення зобов'язання в розмірі 3 164
грн. 11 коп., штраф за невиконання
умов страхування 20 232 грн. 80 коп. та
судові витрати в розмірі 3 219 грн.

Рішенням Енергодарського міського
суду Запорізької області
від 17 січня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 13 березня 2013 року, позовні
вимоги ПАТ «Перший Український
міжнародний банк» задоволено.
Стягнуто з відповідача на користь
позивача заборгованість за кредитним
договором № 6682652 від 25 липня 2008
року у розмірі 53 573,33 дол. США та 80 599 грн.
61 коп. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 травня 2013 року
відмовлено ОСОБА_3 у відкритті
касаційного провадження у справі.

Постановою Верховного Суду України від
06 листопада 2013 року заяву ОСОБА_3
задоволено. Ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 14 травня 2013 року скасовано,
справу передано на новий касаційний
розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
свого представника ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення у справі,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Задовольняючи позов кредитора, поданий
18 вересня 2012 року, суд першої інстанції,
з висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що він ґрунтується на умовах договору
та вимогах чинного законодавства - ст.
ст. 526, 527, 530, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України. За
цим рішенням судом стягнуто: суму
заборгованості за кредитом та
процентами за користування кредитом за
період з 08 квітня 2009 року (з моменту
припинення погашення боржником
щомісячних платежів) до 04
вересня 2012 року (дня, який передував
зверненню кредитора з позовом до суду);
пеню за порушення строків сплати
кредиту і процентів за користування
кредитом в межах річного строку (за
період з 5 жовтня 2011 року до 04
вересня 2012 року); штраф згідно з п. 5.5
договору та штраф згідно з п. 5.4
договору, а також суму непогашеного
кредиту разом з процентами, які
підлягали погашенню згідно з графіком,
починаючи з моменту звернення
кредитора до суду і до 25 липня 2015 року.

При цьому доводи ОСОБА_3 про сплив
строку позовної давності, щодо
застосування якої він заявив, суд
визнав необґрунтованими, дійшовши
висновку, що строк дії договору
встановлено до 25 липня 2015 року, а
відтак, на думку суду, з цієї дати
починається перебіг позовної давності
за вимогами банку.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Установлено, що 25 липня 2008 року між ПАТ
«Перший Український міжнародний банк»
та ОСОБА_3 укладено кредитний договір
за № 6682652, за умовами якого
відповідач отримав кредит у розмірі
39 586 доларів США для придбання
транспортного засобу з кінцевим
терміном повернення кредитних коштів
до 25 липня 2015 року та зі сплатою
відсотків за користування кредитом.

Згідно з пп. 1.4, 3.2.1 договору погашення
кредиту і сплата процентів за
користування кредитом здійснюється
позичальником частинами ‒?
щомісячними платежами в розмірах та у
строки, передбачені графіком платежів.

Пунктом 6.11 передбачений строк дії
договору ‒? до моменту виконання
сторонами взятих за договором
зобов'язань.

Крім того, сторони передбачили у
кредитному договорі (ст. 5)
відповідальність позичальника за
порушення зобов'язань у формі:

- пені за порушення строків сплати
кредиту та/або процентів за
користування кредитом;

- штрафу в розмірі 1 % від суми
одержаного кредиту за кожний випадок
порушення обов'язку дострокового
повернення кредиту на вимогу банку
(п. 4.3.5, п. 5.5);

- штрафу в розмірі 10 % від мінімальної
страхової суми за договором
страхування у зв'язку з невиконанням
умов п. 4.3.2 договору про поновлення
строку дії договору страхування
транспортного засобу (п. 5.4).

Також установлено, що ОСОБА_3 своїх
зобов'язань за договором не виконав: з 08
квітня 2009 року припинив погашення
кредиту, а з 02 березня 2009
року - сплату процентів за користування
кредитом; після закінчення дії
договору страхування транспортного
засобу договір страхування не поновив;
вимогу банку про дострокове
погашення кредиту від 20 травня 2009
року не виконав, у зв'язку з чим виникла
заборгованість за кредитом у розмірі 53
573, 33 доларів США та 80 599 грн. 61 коп.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1
ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання -
це правовідношення, в якому одна
сторона (боржник) зобов'язана вчинити
на користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність
зобов'язання як правового зв'язку між
двома суб'єктами (сторонами),
відповідно до якого на одну сторону
покладено обов'язок вчинити певну дію
(певні дії) чи утриматись від її (їх)
здійснення; іншій стороні зобов'язання
надано право, що кореспондує обов'язку
першої. Обов'язками боржника та правами
кредитора вичерпується зміст
зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог ‒?
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як «строк дії договору»,
так і «строк (термін) виконання
зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події (ч. 1
ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення
зобов'язання боржником йдеться також у
ч. 1 ст. 611, ч. ч. 2‒?4 ст. 612, ч. ч. 1,2 ст. 220 ГК
України, які передбачають
відповідальність боржника.

Цивільно-правова відповідальність - це
покладення на правопорушника
основаних на законі невигідних
правових наслідків, які полягають у
позбавленні його певних прав або в
заміні невиконання обов'язку новим, або
у приєднанні до невиконаного обов'язку
нового додаткового.

Покладення на боржника нових
додаткових обов'язків як заходу
цивільно-правової відповідальності
має місце, зокрема, у випадку стягнення
неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК
України за користування чужими
грошовими коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.
На відміну від процентів, які є платою
за користування чужими грошима,
неустойка є засобом забезпечення
виконання зобов'язання і одночасно
способом цивільно-правової
відповідальності.

За положеннями ст. 61 Конституції
України ніхто не може бути двічі
притягнутий до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Аналіз правових норм, зокрема ст. ст. 536,
549 ЦК України дає підстави для висновку
про те, що проценти та неустойка є
різними правовими інститутами,
обмеження можливості одночасного
застосування яких законом не
встановлена.

Як зазначалося вище, сторони
встановили як строк дії договору - до
моменту виконання сторонами в
повному обсязі взятих на себе
зобов'язань (п. 6.11), так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів, останній з яких у
визначеній сумі підлягав виконанню в
строк до 25 липня 2015 року.

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254
ЦК України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Установлено, що ОСОБА_3 перестав
виконувати щомісячні зобов'язання з
погашення кредиту з 08 квітня 2009 року, а
з 02 березня 2009 року - зобов'язання
зі сплати процентів за користування
кредитом, у той час як з вимогами про
стягнення заборгованості за кредитом
та з вимогами про дострокове
повернення кредиту банк звернувся 18
вересня 2012 року, включивши до позовних
вимог як всю заборговану суму, так і
майбутні платежі.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність ‒? це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (ч. ч. 1, 3
ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252‒?255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Установлено, що згідно з умовами
кредитного договору (ст. 3.2.1)
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) в розмірі та в
строки, визначені графіком повернення
кредиту, та щомісячно сплачувати
проценти за користування кредитом, а
також встановлено відповідальність за
порушення графіка повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
кожного 8 числа місяця, а процентів ‒?
кожного місяця з 2 по 8 число, наступного
за місяцем, в рахунок якого вносяться
кошти, початок позовної давності для
стягнення цих платежів необхідно
обчислювати з моменту (місяця, дня)
невиконання позичальником кожного із
цих зобов'язань.

У зв'язку з наведеним висновок суду
про початок перебігу позовної давності
з 25 липня 2015 року - з визначеної судом
дати закінчення дії кредитного
договору та відсутність підстав для
застосування позовної давності до
вимог банку про стягнення заборгованих
на час звернення до суду платежів
ґрунтується на неправильному
застосуванні норм матеріального права,
що призвело до ухвалення незаконного
рішення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежа.

Разом з тим необхідно зазначити
наступне.

Як встановлено судом, обставиною, яка
стала підставою для звернення 18
вересня 2012 року ПАТ «Перший
Український міжнародний банк» до суду
з позовом про дострокове повернення
кредиту виявився факт порушення
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором, а саме: припинення
ним 08 квітня 2009 року передбачених
договором виплат з погашення
чергового платежу за кредитом, а з 02
березня 2009 року - процентів за
користування кредитом.

Право позикодавця вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилась, та сплати
процентів у разі прострочення сплати
чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК
України.

Аналогічні положення містяться у п. 3.5.7
кредитного договору, відповідно до
якого банк набуває право вимагати від
позичальника дострокового повернення
всього кредиту або кредиту разом із
розрахованими процентами у разі,
зокрема, затримання сплати частини
кредиту та/або сплати процентів за
користування кредитом.

Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261,
530, 631 ЦК України слід дійти висновку про
те, що у разі порушення боржником
строків сплати чергових платежів,
передбачених договором, відповідно до
ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом
всього часу - до закінчення строку
виконання останнього зобов'язання (25
липня 2015 року) вправі заявити вимоги
про дострокове повернення тієї частини
позики, що підлягає сплаті разом з
нарахованими процентами, а також
стягнути несплачені до моменту
звернення кредитора до суду з позовом,
щомісячні платежі (з процентами) в
межах позовної давності щодо кожного
із цих платежів. В останньому випадку,
перебіг позовної давності буде
починатись залежно від закінчення
строку сплати кожного із щомісячних
платежів.

Крім цього, підставою, яка породжує
обов'язок сплатити неустойку, є
порушення боржником зобов'язання, яке
визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України
та умов договору (п. 5.2) розмір пені за
прострочення виконання грошового
зобов'язання визначений у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
відповідний період від суми
прострочених виконанням зобов'язань за
кожний день прострочення. За загальним
правилом, що випливає із Цивільного
кодексу України, період, за який
нараховується пеня за прострочення
виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня ‒? це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для
обрахування пені прострочених
платежів, які мали місце поза межами
позовної давності до основної вимоги,
не ґрунтується на вимогах закону.

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

За таких обставин, суд у порушення
вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на
вказане уваги не звернув; у достатньому
обсязі не визначився з характером
спірних правовідносин та правовою
нормою, що підлягає застосуванню.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, та прийшов до передчасного
висновку про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

Враховуючи, що судами на порушення
вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України при
вирішенні справи не враховані норми
матеріального та процесуального права,
що регулюють спірні правовідносини, не
встановлені та не перевірені
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи,
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в особі його
представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду
Запорізької області від 17
січня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 13 березня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.П.
Касьян

О.В.
Кафідова

В.М.
Коротун