Справа № 171/957/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"19" листопада 2013 р.
м. Апостолове

Апостолівський районний суд
Дніпропетровської області у складі:

- головуючого - судді -
Марченко Н.В.,

при секретарі -
Ровній Н.А..,

за участі позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Апостолове цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання таким, що втратив право
користування квартирою, зобов'язання
знятись з реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

15.04.2013 року позивач звернулася до суду з
позовом до відповідача про виселення з
квартири. Свої вимоги обґрунтовувала
тим, що вона ,відповідно до свідоцтва
про право власності від 13 квітня 1994
року та свідоцтва про право на спадщину
від 12 травня 2011 року серії ВРК №227289 є
власником квартири АДРЕСА_1. В цій
квартирі позивач мешкала з дитинства
разом зі своїми батьками, у квітні 1994
року квартира була приватизована її
матір'ю ОСОБА_3 (нині померлою) та
позивачем, її донькою. Квартира на той
час була повністю придатною для
проживання. Після шлюбу позивача з
ОСОБА_2, останній почав вимагати
прописати його вданій квартирі. Задля
збереження сім'ї, позивач вмовила
матір дати згоду на його прописку. Але
відносини з відповідачем не склалися
внаслідок його зловживання спиртними
напоями. 14 березня 2012 року шлюб було
розірвано, але вимоги грошей, загрози,
шантаж та переслідування не
припинялися. Позивач не має можливості
проживати у власній квартирі та
користуватись власним майном,
незважаючи на те, що у відповідача є
власна квартира, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_2 де він мешкав до
одруження, а нині вважається
спадкоємцем. Увесь цей час позивачу
доводиться орендувати житло, маючи
власне. Шлюб між ними розірвано,
внаслідок чого відповідач втратив
статус члена сімї, згідно ст.. 405, 406 ЦК
України не має права користуватись
квартирою, згідно ст.. 391 ЦК України вона
як власник має право вимагати усунення
перешкод у користуванні власністю, де
перешкодою є проживання у квартирі
особи, яка не має на те прав. Тому на
підставі вищевказаного просить позов
задовольнити в повному обсязі.

В судовому засідання позивач позовні
вимоги підтримала з підстав визначених
в позовній заяві, та просила суд їх
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні,
пояснив, що з позовними вимогами не
згоден, оскільки проживав з позивачкою
в шлюбі, шлюб розірвано, однак питання
поділу майна не вирішено, перешкод у
проживанні він не чинить. Просив
відмовити в задоволенні позову.

Суд, вислухавши сторони, свідків,
дослідивши докази, приходить до
висновку, що позовні вимоги є такими, що
не підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

З свідоцтва про право власності на
житло від 15.04.1994 року, встановлено, що
квартира яка знаходиться за адресою
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та членам її
сім'ї ОСОБА_4.

Відповідно до довідки від 27.04.1994 року,
встановлено, що квартира яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
належить на праві приватної власності
ОСОБА_3 та членам її сім'ї ОСОБА_4.

З свідоцтва про право на спадщину за
законом від 12.05.2011 року зареєстрованого
в реєстрі за № 970, встановлено, що
спадкоємицею майна ОСОБА_3, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року є її донька ОСОБА_1.

З постанови від 26.12.2011 року,
встановлено, що в порушенні
кримінальної справи за ст.. ст.. 129, 296 КК
України у відношенні ОСОБА_2 відмовлено
за відсутністю в його діях складу
злочину та притягнуто останнього до
адміністративної відповідальності
передбаченої ч. 1 ст.. 172-2 КУпАП.

Постановою Апостолівського районного
суду № 402/47/2012 року від 03.02.2012 року,
ОСОБА_2 піддано адміністративному
стягненню за ч. 1 ст.. 173-2 КУпАП у вигляді
40 годин громадських робіт.

Судом встановлено, що рішенням
Апостолівського районного суду
Дніпропетровської області від 14.03.2012
року № 402/122/2012, шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 - розірвано.

Постановою Апостолівського районного
суду № 402/3718/2012 року від 27.12.2012 року,
ОСОБА_2 піддано адміністративному
стягненню за ст.. 173-2 КУпАП у вигляді 40
годин громадських робіт.

З акту обстеження
матеріально-побутових умов сім'ї від
29.08.2013 року, встановлено, що власниками
квартири АДРЕСА_1, та особами що
проживають вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
які мають дитину ОСОБА_5.

Відповідно до довідки Нивотрудівської
сільської ради № 1261 від 19.09.2013 року,
встановлено, що ОСОБА_1, проживає у
квартирі АДРЕСА_1 та має склад сім'ї
ОСОБА_2

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 пояснили, що вони
не були очевидцями сварок між
сторонами.

При вирішенні спору суд виходить з
наступного.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу , в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло. Держава створює умови, за яких
кожний громадянин матиме змогу
побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду. Ніхто не
може бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Стаття 161 Житлового кодексу УРСР
визначає, що Наймач вправі вселити в
займане ним жиле приміщення у будинку
(квартирі), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, свою дружину, дітей,
батьків, а також інших осіб за
письмовою згодою власника будинку
(квартири) і всіх членів сім'ї, які
проживають з наймачем. На вселення до
батьків їх неповнолітніх дітей
зазначеної згоди не потрібно. Особи,
що вселилися в жиле приміщення
відповідно до цієї статті як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з
іншими членами сім'ї права
користування приміщенням, якщо при їх
вселенні між цими особами,
наймодавцем, наймачем та членами його
сім'ї, які проживають разом з ним, не
було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Відповідач вселився до квартири по
АДРЕСА_1 23.05.2000 року, що підтверджується
даними паспорту, як член сімї
позивачки, а тому набув права
користування житловим приміщенням на
законних підставах.

Згідно стаття 156 Житлового кодексу УРСР
Члени сім'ї власника жилого
будинку (квартири), які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням. До
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього
Кодексу. Припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Таким чином припинення шлюбу з
відповідачем, що визначає підставою
позову позивачка, не є підставою для
припинення права користування у
відповідача квартирою.

Оцінюючи усі докази, які були
досліджені судом у ході судового
розгляду в їх сукупності, суд вважає, що
у задоволенні позову слід відмовити.

Позовну вимогу про виселення
пред'явлено не було, тому позивачці
слід роз'яснити право на звернення до
суду з позовом про виселення.

Керуючись ст. ст. 10, 11,60, 209, 212, 213, 214, 215, 218
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання таким, що втратив право
користування квартирою, зобов'язання
знятись з реєстрації - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:Н. В. Марченко