Справа № 752/7963/13-ц
Провадження №: 2/752/2924/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2013 року Голосіївський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді Плахотнюк К.Г.

при секретарях Скварчінській
В.Ю., Шепетюк С.П., Макогонюк Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг, третя особа голова
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг Саратов Валерій
Володимирович про поновлення на роботі
та стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу,

встановив:

07.05.2013 року ОСОБА_1 звернулася до
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг (далі по тексту
Національна комісія), третя особа
голова Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг Саратов В.В. про
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу.

В обґрунтування заявлених
позовних вимог позивачем зазначено, що
06.03.2013 року вона була звільнена з
роботи в Національній комісії за
власним бажанням. Своє звільнення
вважає незаконним з тих підстав, що з
моменту її працевлаштування в
Національній комісії у неї склалися
неприязні відносини з начальником
управління документального та
організаційного забезпечення ОСОБА_10
у зв»язку з тим, що вона іноді була
відсутня на роботі через хворобу. Заява
про звільнення була написана нею під
тиском ОСОБА_10 дату написання якої
остання мала проставити самостійно як
тільки в цьому виникне необхідність. О
другій половині 06.03.2013 року вона
отримала завдання від начальника
управління документального та
організаційного забезпечення з
приводу доставки матеріалів до
Київського Національного інституту
будівництва і архітектури, Київського
національного університету культури,
Київський національний
торговельно-економічний університет,
Національну академію державного
управління при Президентові України,
Київський інститут банківської справи,
які розташовані в різних кінцях міста.
Доставку матеріалів вона здійснювала
комунальним транспортом, а тому
зазначене завдання не виконала у
повному обсязі протягом другої
половини дня 06.03.2013 року. Вранці 07.03.2013
року зі згоди свого безпосереднього
керівника Дяченко Н.Ж. продовжила
доставку матеріалів, однак приблизно 11
год. 30 хв. у районі станції метро
«Шулявка» внаслідок падіння отримала
травму - перелом правої руки, а тому
змушена була припинити виконання
завдання. У зв»язку з погіршенням
стану здоров»я ввечері 07.03.2013 року
була доставлена до травмпункту
Голосіївської районної лікарні. З
приводу отриманої травми перебувала
на лікарняному з 07.03.2013 року по 05.04.2013
року. Тільки 12.03.2013 року в телефонному
режимі їй було повідомлено про її
звільнення з 06.03.2013 року.

Посилаючись на те, що її заява про
звільнення за власним бажанням не
містила даних про дату її вчинення,
була написана під тиском начальника
управління ОСОБА_10, а 06 та 07.03.2013 року
вона продовжувала працювати і не
вимагала її звільнення, просила
поновити її на роботі на посаді
головного спеціаліста Управління
документального та організаційного
забезпечення Національної комісії,
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу.

У судовому засіданні позивач та її
представник підтримали заявлені
позовні вимоги щодо поновлення на
роботі ОСОБА_1 з тих підстав, що заява
про звільнення була написана нею під
тиском після чого вона продовжила
працювати, а тому не могла бути
звільнена з 06.03.2013 року. Просили
поновити ОСОБА_1 на роботі, стягнути
середній заробіток за час вимушеного
прогулу.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не
визнав, просив відмовити в їх
задоволенні. Пояснив суду, що заяву на
звільнення за власним бажанням ОСОБА_1
подала 20.02.2013 року начальнику
Управління документального та
організаційного забезпечення ОСОБА_10,
останньою було погоджено звільнення за
умови дотримання двотижневого
терміну попередження. У зв»язку з
закінченням двотижневого терміну,
06.03.2013 року було видано наказ про
звільнення позивача за власним
бажанням. 07.03.2013 року ОСОБА_1 не була
присутньою на роботі, будь-які завдання
щодо виконання функціональних
обов»язків 07.03.2013 року останній не
доручались. Також стверджував, що
заява ОСОБА_1 про вчинення нею заяви про
звільнення під тиском її керівника є
голослівною, оскільки остання не
скористалась своїм правом на
відкликання заяви про звільнення за
власним бажанням. Отримання ОСОБА_1
травми в 11 30 год. 07.03.2013 року мало
місце після її звільнення., а її заява
про отримання травми під час виконання
завдання за 06.03.2013 року біля станції
метро «Шулявка» є неправдивими тому, що
за медичною допомогою позивач
звернулася тільки о 18 50 год.. Крім того,
під час звернення за медичною
допомогою ОСОБА_1 вказала, про
отримання нею травми внаслідок падіння
при виході з маршрутного таксі. У
зв»язку з відсутністю ОСОБА_1 на роботі
повідомлення про її звільнення було
направлено поштою за місцем її
проживання, з пропозицією надати згоду
про направлення на її адресою поштою
трудову книжку, а розрахунок при
звільненні перераховано на картковий
рахунок у банку.

Представник третьої особи голови
Національної комісії Саратова В.В. у
судовому засіданні пояснив, що позовні
вимоги ОСОБА_1 є безпідставними,
остання була звільнена з роботи
відповідно до вимог чинного
законодавства, просив відмовити в
задоволенні заявленого позову.

Заслухавши учасників судового
розгляду справи, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
прийшов до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову ОСОБА_1
з наступних підстав.

За правилами ст. 10 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з»ясуванню
обставин справи: роз»яснює особам, які
беруть участь у справі їх права та
обов»язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.
Правилами ст. 11 цього Кодексу також
визначено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданими
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. Таке право мають також
особи (за винятком тих осіб, які не
мають цивільної процесуальної
дієздатності) в інтересах яких
заявлено вимоги.

Судом встановлено, що наказом від 21.12.2011
року за №39 «ОС» ОСОБА_1 з 21.12.2011 року
призначено на посаду головного
спеціаліста загального відділу
Управління документального
забезпечення як таку, що перемогла у
конкурсі. (а.с.25).

Наказом від 06.03.2013 року 46 «ОС» ОСОБА_1,
головного спеціаліста загального
відділу управління документального
та організаційного забезпечення,
звільнено з займаної посади 06.03.2013 року
згідно зі ст. 38 КЗпП України за власним
бажанням. Підстава заява ОСОБА_1 (а.с.26).

За правилами ст. 38 КЗпП України,
працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. Якщо працівник
після закінчення строку попередження
про звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору,
власник або уповноважений ним орган не
вправі звільнити його за поданою
раніше заявою, крім випадків, коли на
його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

Звертаючись в суд з позовом, позивач
стверджує, що заява про звільнення за
власним бажанням написана нею під
тиском з боку начальника управління
документального та організаційного
забезпечення та не містить дати її
написання.

Як видно зі змісту заяви ОСОБА_1, що
стала підставою для її звільнення за
власним бажанням, остання не містить
даних про дату її вчинення ОСОБА_1, а
тільки резолюцію ОСОБА_10 , вчинену
20.02.2013 року про погодження звільнення
за умови дотримання двотижневого
терміну попередження та
розпорядження «до наказу» керівника
(а.с.27).

На підтвердження вчинення ОСОБА_1
заяви про звільнення за власним
бажанням саме 20.02.2013 року представником
відповідача надано суду журнал
реєстрації заяв про звільнення
працівників національної комісії, за
даними якого заява ОСОБА_1 про
звільнення за власним бажанням
зареєстрована 20.02.2013 року (а.с.67-69).

Відповідно до рекомендацій Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9
від 06.11.1992 року «Про практику розгляду
судами трудових спорів», що містяться
у п.12, працівник, який попередив
власника або уповноважений ним орган
про розірвання трудового договору,
укладеного на невизначений строк,
вправі до закінчення строку
попередження відкликати свою заяву і
звільнення в цьому випадку не
проводиться, … .

Позивач у судовому засіданні вказала
суду, що на вимогу начальника
управління ОСОБА_10 заяву про
звільнення за власним бажанням
написала 04.01.2013 року та визнала, що не
скористалась своїм правом на
відкликання цієї заяви, не повідомляла
адміністрацію Національної комісії
про бажання продовжити трудові
відносини.

На підтвердження зазначених обставин,
а саме щодо написання заяви про
звільнення за власним бажанням 04.01.2013
року та під тиском начальника
управління ОСОБА_10 позивачем не надано
суду належних та допустимих доказів.

Допитана у судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_10 заперечила застосування
до ОСОБА_1 будь-якого тиску для
вчинення останньою заяви про
звільнення за власним бажанням.
Стверджувала, що така заява ОСОБА_1 була
вчинена 20.02.2013 року, нею було роз»яснено
останній, що вона має відпрацювати два
тижні після чого буде звільнена.

Пояснення, допитаних у судовому
засіданні свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, не
є підтвердженням наявності у позивача
та начальника управління ОСОБА_10
неприязних відносин, оскільки свідку
ОСОБА_7 про це відомо тільки зі слів
позивача, а свідок ОСОБА_6 пояснив суду
тільки про телефонний дзвінок ОСОБА_10,
яким було повідомлено про звільнення
його дочки заднім числом, та по відмову
ОСОБА_10 у зустрічі з ним із приводу
звільнення його дочки, що не може бути
підставою для висновку суду про
неприязні відносини ОСОБА_1 з її
керівником ОСОБА_10.

Наразі, на підтвердження зазначених
обставин, судом було досліджено всі
докази надані суду позивачем, однак за
результатами з»ясування цих обставин
та перевіркою їх доказами, що надані
суду позивачем та її представником,
підстави для висновку суду про
наявність неприязних відносин
позивача з її керівництвом в особі
ОСОБА_10, вчинення заяви про звільнення
за власним бажанням без дати під
тиском останньої з метою використання
заяви при необхідності не
встановлені.

Що ж стосується зазначених позивачем
підстав для позову продовження
виконання дорученого їй 06.03.2013 року
завдання на наступний день, а саме
07.03.2013 року зі згоди безпосереднього її
керівництва, що свідчить про її
перебування з відповідачем у трудових
відносинах 07.03.2013 року, а звідси
відсутність підстав для її звільнення
06.07. 2013 року то вони також не можуть бути
прийняті судом до уваги з огляду на
наступне.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
пояснювала, що 06.03.2013 року отримала
завдання щодо доставки матеріалів до
п»яти установ, У зв»язку з неможливістю
виконати зазначене завдання протягом
дня, о другій половині дня повідомила
керівництво, що продовжить виконання
доручення наступного дня. 07.03.2013 року
близько десятої години по телефону
повідомила керівництво, що продовжує
виконання завдання, однак не виконала
його у зв»язку з отриманням травми, а
матеріали отримані для доставки
згубила.

Допитана у судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_10 пояснила, що вона
особисто 06.03.2013 року дала доручення
ОСОБА_1 про доставку матеріалів до
п»яти державних установ. Завдання мало
бути виконане протягом дня. ОСОБА_1 її
доручення не виконала, на роботу 06.03.2013
року не з»явилась та була звільнена
відповідно до її ж заяви за власним
бажанням. Також пояснила суду, що
позивач ОСОБА_1 дозволяла собі
з»являтися на роботу у стані
алкогольного сп»яніння, а тому могла
не пам»ятати дати вчинення нею заяви
про звільнення.

Свідок ОСОБА_9, що була безпосереднім
керівником ОСОБА_1 пояснила суду, що
завдання на 06.03.2013 року ОСОБА_1 давала
ОСОБА_10, а тому вона не з»ясовувала
порядок та строк його виконання.
Наступного дня їй телефонувала ОСОБА_1
і повідомила, що не виконала доручення
про доставку. Коли вона доповіла про це
ОСОБА_10, остання повідомила їй, що
ОСОБА_1 уже звільнена. Зазначений
свідок також підтвердила суду, що
ОСОБА_1 перебувала на роботі у стані, що
був неадекватним. Такий стан ОСОБА_1
свідок охарактеризувала наявністю
ознак - запах спиртного з порожнини
рота, нестійкою ходою.

На підтвердження зазначених позивачем
обставин щодо часткового виконання нею
06.03.2013 року доручення ОСОБА_10 позивач та
її представник не надали суду доказів,
не заявила суду клопотання про їх
витребування з установ до яких ОСОБА_1
було здійснено доставку матеріалів.

Крім того, твердження позивача, по
отримання нею об 11 год. 30 хв. 07.03.2013 року
біля станції метро «Шулявка» травми у
вигляді перелому правої руки під час
вчинення доставки матеріалів на
виконання завдання отриманого 06.03.2013
року позивач суду не надала.

За таких обставин, у суду відсутні
підстави для висновку, що позивач
ОСОБА_1 07.03.2013 року продовжувала
перебувати у трудових відносинах із
Національною комісією та була
звільнена заднім числом, а саме 06.03.2013
року після того, як повідомила про
отримання виробничої травми не знайшли
свого підтвердження.

З огляду на викладене, позовні вимоги
ОСОБА_1 про поновлення на роботі з
підстав звільнення її 06.03.2013 року за
власним бажанням з порушенням вимог
закону, оскільки звільнення мало місце
на підставі її заяви про звільнення за
власним бажанням вчиненої під примусом
та під час продовження нею виконання її
функціональних обов»язків задоволенню
не підлягають. Як наслідок не
підлягають задоволенню і наступні
вимоги про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
оскільки за наявності висновків суду
про відсутність підстав для поновлення
позивача, відсутні підстави про
вимушений прогул ОСОБА_1.

За правилами ст. 88 ЦПК України судові
витрати по сплаті судового збору за
розгляд позовних вимог ОСОБА_1, що не
знайшли свого підтвердження віднести
на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 36,38,232,233,235,237-1 КЗпП України, ст.ст.
10,11,60,81,88,208,213 ЦПК України, суд -

вирішив:

позов ОСОБА_1 до Національної комісії,
що здійснює державне регулювання у
сфері комунальних послуг, третя особа
голова Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
комунальних послуг Саратов Валерій
Володимирович про поновлення на роботі
та стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, залишити без
задоволення.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду м.Києва
через Голосіївський районний суд
м.Києва протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Плахотнюк К.Г.