Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2013 року Справа №607/15813/13-ц

Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі:

головуючого - судді - Стельмащука П.Я.

при секретарі - Гапій В.А.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1;

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в місті Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення витрат на
придбання ліків, 3% річних від
простроченої суми та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд із
позовом до ОСОБА_4 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди, а саме
просить стягнути з відповідача на його
користь 5907,72 грн., в якості
відшкодування 3% річних від
простроченої суми, 99604,63 грн. витрат на
придбання ліків та 105511,00 грн. моральної
шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
відповідач отримав у позивача в позику
кошти в сумі 302000,00 грн., які
зобов'язувався повернути до 31.03.2012р.
Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 23.11.2012р., залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 17.09.2013р.
стягнуто з відповідача на користь
позивача 302000,00 грн. боргу. Станом на
день подачі позову відповідач рішення
суду не виконав, заборговані кошти не
повернув. З посиланням на статтю 625 ЦК
України, просить стягнути з
відповідача на його користь 3% річних
від простроченої суми за період з
31.03.2012р. по 23.11.2012р., що складає суму в
розмірі 5907,62 грн. (позивачем надано
письмовий розрахунок). У зв'язку із тим,
що відповідач не повернув кошти,
позивач стверджує, що стан його
здоров'я різко погіршився і він був
змушений придбати ліки на суму 99604,63
грн., яку просить також стягнути з
відповідача. Окрім цього, просить
стягнути з відповідача моральну шкоду,
розмір якої оцінює в 105511,00 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав наведених у позовній заяв та
наданих суду усних поясненнях.

Представник відповідача заперечив
щодо задоволення позову. Подав суду
письмові заперечення та додаткові
письмові пояснення. Вказав на те, що на
його переконання, відсутній
причинно-наслідковий зв'язок між
неповерненням коштів і матеріальною та
моральною шкодою. Виписки із медичної
картки хворого, на думку відповідача,
не є належними і допустимими доказами у
справі. Щодо стягнення 3% річних,
відповідач стверджує, що це аналог
неустойки і до цієї вимоги просить
застосувати позовну давність в 1 рік.

Дослідивши матеріали цивільної справи,
судом встановлено наступне.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 23.11.2012р. по справі
№1915/15234/2012, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 17.09.2013р. стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 302000,00 грн. боргу.
Судовим рішенням в цивільній справі
встановлено, що ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3
302000,00 грн., які зобов'язався повернути
до 31.03.2012р. (розписка від 25.03.2011р.
міститься в матеріалах справи
№1915/15234/2012).

Дані обставини у цій цивільній справі
не слід доказувати з огляду на
положення ч. 3 статті 61 ЦПК України, так
як вони вже встановлені судовим
рішенням у цивільній справі в якій
брали участь ті самі особи, і рішення
суду набрало законної сили.

Згідно пенсійного посвідчення №
та довідки управління Пенсійного фонду
України в м. Тернополі від 03.01.2013р.,
позивач є інвалідом 2 групи загального
захворювання.

Згідно виписки з амбулаторної карти
№48540 від 20.08.2013р. виданої поліклінічним
відділом №1 Тернопільської міської
комунальної лікарні швидкої допомоги
(лікар ОСОБА_5) хворий ОСОБА_3
знаходиться на обліку в невролога
поліклініки ТМКЛШД з приводу
віддалених наслідків перенесеної
відкритої черепно-мозкової травми.
Потребує постійного лікування, так як
турбує частий, майже постійний,
головний біль з тенденцією до
вираженого у вигляді кризів. При цьому
хворим вживається ряд медичних
препаратів, згідно переліку наведеного
у виписці. Хворому протипоказане
емоційне та фізичне навантаження, слід
уникати стресів.

Відповідно до продовження виписки з
амбулаторної карти №48540 від 02.10.2013р.
(видана тим же лікувальним закладом і
лікарем), за останні 6-7 місяців стан
хворого особливо погіршився:
збільшились головні болі з підвищенням
артеріального тиску до високих цифр,
пацієнт частіше викликає швидку
допомогу. З 31.03.2012р. по 11.12.2012р. стан
погіршився з тієї причини, що в
пацієнта відбувся ряд стресів,
емоційних переживань, що зі слів
пацієнта стало наслідком неповернення
йому великої суми грошей за розпискою.
Хворому було призначено курси
лікування для покращення загального
стану та купування нападів, що
почастішали у вищевказаний період (які
саме препарати вказано у виписці від
20.08.2013р.). Зазначені препарати
призначені у зв'язку із загостренням
хвороби з 31.03.2012р. по 11.12.2012р., але
необхідні і по даний час.

Згідно додатку до виписки з
амбулаторної карти №48540 від 09.10.2013р.
(виданого тим же лікарем), оскільки
пацієнт страждає частими
лікворо-гіпертензивними кризами (2-4
рази в місяць з 2011 року), він має
необхідність приймати препарати для
зняття цих кризів. До 31.03.2012р. приймав
препарати при потребі для зняття
приступів (2-4 рази в місяць) та під час
курсу лікування в стаціонарних умовах 2
рази в рік, зокрема, у випадку
вираженого головного болю налбуфін (2-4
рази в місяць). З 31.03.2012р. напади
почастішали до 3-5 разів на день, стало
необхідним приймати більше препаратів,
зокрема, налбуфін до 5 разів на день, та
інші препарати згідно списку
наведеного у додатку до виписки.

Листом №258 від 03.10.2013р. комунальний
заклад Тернопільської обласної ради
«Центр екстреної медичної допомоги та
медицини катастроф» повідомив, що в
період з 31.03.2012р. по 23.11.2012р. до гр. ОСОБА_3
зареєстровано 53 виклики.

Згідно листка непрацездатності серії
АВС №868439 виданого 23.10.2012р.
Тернопільською обласною комунальною
клінічною психоневрологічною
лікарнею, позивач з 23.10.2012р. по 06.11.2012р.
перебував на стаціонарному лікуванні в
даній лікарні.

Згідно товарних чеків від 02.04.2012р. -
17.11.2012р. позивач придбав у фізичних осіб
- суб'єктів підприємницької діяльності
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
лікарських засобів на загальну суму
99604,54 грн. Оригінали товарних чеків
оглянуті в судовому засіданні,
засвідчені копії долучені до
матеріалів справи.

Допитана в якості свідка
лікар-невролог ОСОБА_5 повідомила, що
являється лікуючим лікарем позивача з
2011 року. Основними симптомами
захворювання позивача є сильний
головний біль із підняттям рівня
артеріального тиску до високих
значень, який супроводжується, зокрема,
нудотою, блювотою. Стан позивача різко
погіршився 31.03.2012р., коли позивач їй
зателефонував та повідомив про дуже
погане самопочуття. Позивача згодом
госпіталізували. Вказує на те, що до
31.03.2012р. позивач приймав курси
лікування медичними препаратами 2-3
рази в рік. Після 31.03.2012р. приступи
почастішали до 5-6 разів на день,
кількість призначених препаратів та їх
дозування збільшилась в рази, стан
хворого оцінює як критичний. Позивач
змушений був регулярно викликати
швидку допомогу, так як не міг
допомогти собі сам. Хворому призначено
сильнодіючий обезболюючий препарат
налбуфін, за допомогою якого хворий міг
зняти біль. Кількість медичних
препаратів, які змушений приймати
позивач, відбивається на інших
внутрішніх органах. Як наслідок,
хворому призначено велику кількість
препаратів, які лікують інші органи
(печінка, нирки та інші). На переконання
свідка, погіршення стану здоров'я
позивача пов'язано саме із стресом,
який мав місце орієнтовно 31.03.2012р.

Допитаний в якості свідка позивач
ОСОБА_3 повідомив, що прийшов на
допомогу відповідачу в критичній для
нього ситуації, позичивши велику суму
грошей та сподіваючись на порядність
відповідача щодо строків повернення
позики. Однак, відповідач у
встановлений строк 31.03.2012р. (і по цей
час) позики йому не повернув. Не
отримавши 31.03.2012р. від відповідача
коштів, позивач переніс великий стрес,
що в подальшому край негативно
відбилось на його здоров'ї. Відповідач
позичаючи кошти знав про стан здоров'я
позивача, про те, що останньому
протипоказані стреси та емоційні
навантаження. До 31.03.2012р. позивач
приймав корінфар, крестор, магнезія,
церебролізин, неофен, глицисед,
реосербілакт, налбуфін (2 рази в місяць).
Ліки приймались в ході планового курсу
лікування 2 рази в рік. Після 31.03.2012р.
позивач змушений був приймати налбуфін
(5 разів на день), гідазепам, біфрен,
неофен, крестор, афобазол, фенібут,
соннат, імовен, дексаметазон, корінфар,
діакардин, дігоксин, неокарділ,
актовегін, дискус, протефлазід,
церебрелізин, лізиноприл, тридуктан,
бетасерк, магне-Б6, магнезія, димедрол,
анальгін. А також, шприци, системи,
фізрозчини, розчини для ін'єкцій,
реосорбілакт.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10
(дружина позивача) повідомила, що її
чоловік хворіє з 80-тих років після
перенесеної травми. Відповідач знав, що
позивачу мали зробити операцію і на цю
операцію позивач накопичив певні
кошти. Однак згодом операцію відмінили.
І в березні 2011 року відповідач позичив
у позивача кошти. Відповідач знав про
хворобу позивача, про те, що позивачу не
можна хвилюватись. У домовлений строк
відповідач кошти не повернув, як не
повернув їх і по цей час. Факт
неповернення коштів дуже схвилював
позивача, стан здоров'я якого після
цього дуже погіршився. Приступи
почастішали, регулярно викликають
швидку допомогу. Звичний ритм життя
змінився в гіршу сторону. Сім'я
позивача змушена була переїхати
проживати з своєї квартири на вул.
Камінній в м. Тернополі на квартиру по
вул. Богуна в м. Тернополі до батьків
свідка. Від страждань позивача
страждають також свідок, яка є дружиною
позивача, і їхня донька. У зв'язку із
тим, що відповідач не повертає коштів,
сім'я позивача не може розрахуватись із
боргами перед третіми особами.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 (рідна
сестра дружини позивача) надала
свідчення близькі до свідчень свідка
ОСОБА_10 Також повідомила, що позичила
позивачу 10000,00 грн., а також їй відомо, що
позивач заборгував і перед іншими
особами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
переконання про часткову
обґрунтованість позовних вимог,
підтвердження їх матеріалами справи та
необхідність частково задовольнити
позовні вимоги з наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Згідно статті 58 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно статті 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
є: договори та інші правочини; завдання
майнової (матеріальної) та моральної
шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 1 статті 1050 ЦК України,
якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу. Якщо позичальник
своєчасно не повернув речі, визначені
родовими ознаками, він зобов'язаний
сплатити неустойку відповідно до
статей 549-552 цього Кодексу, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 23.11.2012р. по справі
№1915/15234/2012, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 17.09.2013р. встановлено факт
неповернення відповідачем позивачу
основної суми боргу 302000,00 грн. та
стягнуто цю суму з відповідача на
користь позивача. А відтак, позивач
підставно просить стягнути з
відповідача три проценти річних від
простроченої суми, так як інший розмір
процентів не встановлений ні
договором, ні законом. Суд також
погоджується із періодом, за який
просить позивач стягнути дану санкцію,
а саме з дати, коли відповідач
зобов'язаний був повернути кошти -
31.03.2012р. до дати, якою ухвалено рішення
суду першої інстанції щодо стягнення
основної суми боргу - 23.11.2012р. Отже 3%
річних за даний період - це 302000 Х 0,03 / 365 Х
238 = 5907,62 грн. Де, 302000 - прострочена сума,
0,03 - 3% річних, 365 - кількість днів у році,
238 кількість днів прострочки.

Суд відхиляє посилання представника
відповідача на те, що 3% річних - це
аналог пені (неустойки), і до них треба
застосувати позовну давність в один
рік, так як дані твердження не
ґрунтуються на законі, є припущенням та
суперечать статтям 256, 257, 598, 599 ЦК
України. Окрім того, у ч. 1 статті 1050 ЦК
України, законодавець розрізняє дані
поняття, вказуючи, що якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Якщо позичальник своєчасно не повернув
речі, визначені родовими ознаками, він
зобов'язаний сплатити неустойку
відповідно до статей 549-552 цього
Кодексу.

Таким чином, позовна вимога про
стягнення 3% річних підлягає
задоволенню.

Конституція України (ст. 3) проголошує
людину, її життя і здоров'я, честь і
гідність, недоторканість і безпеку
найвищою соціальною цінністю в
державі.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 1166 ЦК
України, майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч. 1 статті 1195 ЦК України, фізична
або юридична особа, яка завдала шкоди
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Зібраними по справі доказами (рішення
суду, товарні чеки, виписки з
амбулаторної карти позивача, показання
свідків), підтверджено наявність
протиправної поведінки відповідача
(неповернення коштів позивачу у
встановлений строк - до 31.03.2012р. і в
період з 31.03.2012р. до розгляду справи в
суді - 23.11.2012р.); завдання шкоди позивачу
в частині понесення витрат на
придбання ліків, які були йому
необхідні, у зв'язку із значним
погіршенням стану здоров'я;
причинно-наслідкового зв'язку між
протиправною поведінкою відповідача
та нанесеною шкодою позивачу (стан
здоров'я погіршився саме внаслідок
неповернення відповідачем коштів
позивачу). Вина ж заподіювача шкоди,
згідно ч. 2 статті 1166 ЦК України,
презюмується, тобто обов'язок
доведення відсутності вини
заподіювача покладається на нього
самого. Відповідачем по справі не
доведено відсутності його вини
належними та допустимими доказами.
Посилання представника відповідача на
важкий матеріальний стан його
довірителя не може братись до уваги,
так як згідно статті 625 ЦК України,
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

При цьому, суд відхиляє посилання
представника відповідача щодо того, що
виписки з амбулаторної карти хворого
не є допустимими доказами з огляду на
те, що видані з порушенням Інструкції
щодо заповнення форми первинної
облікової документації №027/о
затвердженої наказом МОЗ України №110
від 14.02.2012р., у зв'язку із наступним. У
листі ТМКЛШД №1836 від 18.10.2013р., на який
посилається представник відповідача,
вказано, що лікар-невропатолог ОСОБА_5
мала право робити виписки з
амбулаторної карти ОСОБА_3, оскільки є
його лікуючим лікарем. Також ця лікар
уповноважена давати виписки, оскільки
вона працює в ТМКЛШД та виконує свої
обов'язки згідно посадової інструкції.
Окрім того, листом ТМКЛШД №1022 від
07.11.2013р. головний лікар цієї лікарні
повідомляє, що на той період (день
видачі виписки) бланк форми №027/о був
тимчасово відсутній і поданий до друку.
Таким чином, беручи до уваги те, що
виписки були видані лікарем ОСОБА_12 в
межах її посадових повноважень, зміст
виписок не спростований ні
керівництвом лікарні, ні представником
відповідача, суд вважає виписки з
амбулаторної карти позивача належними
та допустимими доказами по даній
цивільній справі.

Проте, з огляду на надані представником
відповідача докази важкого
матеріального становища відповідача
(відомості з інформаційного фонду
Державного реєстру фізичних осіб
Міндоходів України про суми виплачених
доходів та утриманих податків, наданих
листом Тернопільської об'єднаної ДПІ
Головного управління Міндоходів у
Тернопільській області №11556/18-110 від
06.11.2013р.), згідно яких відповідач
протягом першого півріччя 2013р. отримав
2146,00 грн. доходів, суд вважає за
необхідне застосувати до спірних
правовідносин ч. 4 статті 1193 ЦК України.
Згідно цієї норми, суд може зменшити
розмір відшкодування шкоди, завданої
фізичною особою, залежно від її
матеріального становища, крім
випадків, коли шкоди завдано вчиненням
злочину.

Так як, шкоду завдано не вчиненням
злочину, зважаючи на важке матеріальне
становище відповідача, суд прийшов до
переконання про зменшення розміру
відшкодування шкоди, а саме з 99604,54 грн.
до 40000,00 грн.

Отже, в цій частині позовна вимога
підлягає частковому задоволенню,
шляхом стягнення з відповідача на
користь позивача 40000,00 грн. витрат на
придбання ліків.

Щодо стягнення з відповідача моральної
шкоди, яку позивач оцінює в розмірі
105511,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України,
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає, зокрема, у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 статті 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р.
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, обов'язковому з'ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні.

Відповідно до п. 9 цієї Постанови
Пленуму Верховного Суду України,
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що внаслідок
неправомірних діянь відповідача, у
позивача значно погіршився стан
здоров'я, позивач поніс додаткові
витрати у вигляді придбання ліків. При
цьому, суд бере до уваги характер
правопорушення, глибину фізичних та
душевних страждань позивача та його
сім'ї, що безумовно призвело до
вимушених змін у житті позивача,
ступінь вини особи, яка завдала
моральну шкоду.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, суд
вважає за необхідне частково
задовольнити позовні вимоги позивача з
відшкодування моральної шкоди та
визначити їх в розмірі 5000,00 грн.

Згідно ч. 3 статті 88 ЦПК України, якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

У зв'язку із тим, що позивач при поданні
позовної заяви судовий збір не
сплачував, так як в силу п. 9 ч. 1 статті 5
Закону України «Про судовий збір»
звільнений від сплати судового збору
(інвалід ІІ групи), з урахуванням
пропорційності визначеної статтею 88
ЦПК України, з відповідача на користь
держави слід стягнути 509,08 грн. (1% від
задоволених позовних вимог в сумі 50907,72
грн.).

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223,
294 Цивільно-процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
витрат на придбання ліків, 3% річних від
простроченої суми та моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
5907,72 грн., в якості відшкодування 3%
річних від простроченої суми, 40000,00 грн.
витрат на придбання ліків та 5000,00 грн.
моральної шкоди, а всього 50907,72 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави
509,08 грн. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом .

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Тернопільської
області через Тернопільський
міськрайонний суд шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий

П.Я.Стельмащук