Справа № 159/6538/13-ц
Провадження № 2/159/1565/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
30 грудня 2013 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області в складі:

головуючої - судді Денисюк Т.В.

за участю секретаря Пухер Л.Р.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
права власності на нерухоме майно за
набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у
грудні 1997 року зі згоди власника
ОСОБА_4 вселилась в квартиру по АДРЕСА_1,
з того часу зареєстрована в ній на
постійне проживання, сплачує
комунальні послуги, проводить
капітальний ремонт та несе усі інші
витрати по утриманню житла. Враховуючи
відсутність зі сторони власників
квартири будь-яких претензій щодо
такого володіння квартирою, просить
визнати за нею право власності на
підставі ст.344 ЦК України, тобто за
набувальною давністю.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала
повністю та пояснила, що квартира по
АДРЕСА_1 придбана нею та її колишнім
чоловіком ОСОБА_6 в шлюбі, однак
формально зареєстровано за мамою
чоловіка - ОСОБА_4. Придбавши спірне
житло після одруження у 1997 році, вони
разом з чоловіком проживали в ньому до
2006 року, а після розлучення вона
проживає в квартирі самостійно. У
травні 2013 року їй стало відомо про
перехід права власності на квартиру до
ОСОБА_5, який поставив вимогу про
звільнення помешкання. Просить
прийняти до уваги строк протягом якого
вона користувалась спірною квартирою,
ту обставину, що окрім неї у квартирі
ніхто із членів колишньої сім'ї не
зареєстровані, протягом 16 років вимог
про звільнення житла не ставили, а тому
її володіння є добросовісним,
відкритим, безперервним і тривалим, що
у сукупності надає право на визнання
права власності на спірну квартиру за
набувальною давністю.

Представник позивача ОСОБА_2
позовні вимоги підтримав з підстав
зазначених у позовній заяві, додатково
пояснив, що позивача не можна вважати
ні членом сім'ї власника квартири, ні
квартиронаймачем, оскільки вона
самостійно була зареєстрована в
спірному помешканні, разом із ОСОБА_4 не
проживала, будь-яких договорів щодо
найму житла не укладала, вселилась в
квартиру за згодою титульного власника
і проживає там понад 16 років.

Представник відповідачів ОСОБА_3
подала суду письмові заперечення, у
яких зазначено, що відповідно до
договору купівлі-продажу квартири,
посвідченого державним нотаріусом
Ковельської державної нотаріальної
контори від 01 жовтня 1997 року, квартиру
АДРЕСА_1 придбала ОСОБА_4. В грудні 1997
року вона вселила в дану квартиру свого
сина ОСОБА_6 та його дружину ОСОБА_1
(позивача у справі), які одружилися
08.11.1997 року. В даній квартирі вони
проживали на правах квартиронаймачів,
сплачували комунальні послуги,
проводили поточний ремонт. 20 вересня 2006
року шлюб між ними було розірвано,
ОСОБА_6 переїхав проживати в АДРЕСА_3, а
ОСОБА_1 залишилась проживати в даній
квартирі через відсутність іншого
житла. Відповідно до договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом 10 травня 2007 року
квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_4 продала
квартиру своєму племіннику ОСОБА_5, про
що було повідомлено позивача у справі.
10 квітня 2013 року ОСОБА_5 нотаріально
попередив ОСОБА_1 про необхідність
звільнити житло, однак остання
відмовилась, що змусило власника
квартири звернутися до суду з позовом
про виселення. З огляду на викладене
просить у задоволенні позову
відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
показання свідків, дослідивши письмові
докази по справі, приходить до висновку
про безпідставність заявленого позову,
який задоволенню не підлягає, виходячи
з наступного:

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів є, зокрема, визнання
права, в тому числі і визнання права
власності на нерухоме майно.

В силу ст.41 Коституції України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Обрахування строків набувальної
давності розпочинається з 01 січня 2001
року, про що зазначено в пункті 8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України 2003 року.

За змістом статті 344 ЦК набувальна
давність (або давність володіння)
відноситься до первісних способів
набуття права власності, оскільки
володілець за давністю є незаконним
володільцем (особа заволоділа чужим
майном).

Для виникнення законного права
власності такий володілець повинен
довести наявність сукупності
визначених ст.344 ЦК обставин:

- законний об'єкт володіння;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його
безперервність (тобто строк володіння).

Позов про право власності за
давністю володіння не може пред'явити
законний володілець, тобто особа, яка
володіє майном по волі власника і
завжди знає, хто є її власником. Тобто
виключено набуття права власності на
майно, яке належить володільцю в силу
певного титулу - оренди, найму,
зберігання, оперативного управління,
застави тощо. Такий володілець завжди
знає похідний та обмежений характер
свого права на майно, знає, що його
право має певну підставу - право
власності чи речове право іншої особи.

Як встановлено в судовому
засіданні квартира по АДРЕСА_1 належала
відповідачу ОСОБА_4 на праві приватної
власності на підставі договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
державним нотаріусом Ковельської
державної нотаріальної контори 01
жовтня 1997 року, зареєстрованого у
Волинському обласному бюро технічної
інвентаризації 02 жовтня 1997 року,
реєстраційний номер в Реєстрі прав
власності на нерухоме майно - 18566455.

Згідно даних Ковельського РВ УДМС
України у Волинській області та
записів у будинковій книзі позивач
ОСОБА_1 зареєстрована в спірній
квартирі 29 грудня 1997 року.

В судовому засіданні свідок
ОСОБА_6 підтвердив той факт, що квартира
належала його матері ОСОБА_4, додатково
показав, що після одруження з ОСОБА_1 з
дозволу матері вони вселились в спірну
квартиру, де проживали до розлучення у
2006 році. Вселялись в квартиру як члени
сім'ї власника житла, проживали там
самостійно, сплачували комунальні
послуги. Дана квартира придбана мамою і
до їх спільного з ОСОБА_1 майна не
відноситься. Після розлучення він
залишив помешкання, а ОСОБА_1
продовжувала проживати в квартирі. У 2007
році мати продала квартиру своєму
племіннику ОСОБА_5, який на той час
проживав в квартирі, що належала тітці
позивачки. За згодою членів родин
ОСОБА_1 залишалась проживати в спірній
квартирі, а ОСОБА_5 до 2010 року
продовжував проживати на квартирі у
тітки позивачки. У 2010 році ОСОБА_5
переїхав проживати у м.Нововолинськ, а
повернувшись в 2013 році поставив вимогу
про звільнення належного йому на праві
власності помешкання по АДРЕСА_1 через
потребу у житлі.

Суд, відповідно до вимог
ст.ст.10,60,11 ЦПК України розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичної чи юридичної
особи, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Вище наведені докази у сукупності
свідчать про те, що позивач вселилась в
спірне помешкання та користувалась ним
з дозволу та відома власника житла -
ОСОБА_4 Остання інтересу до квартири не
втрачала, адже договори про надання
комунальних послуг укладені саме з нею,
від її імені здійснювалась оплата
певних видів комунальних платежів, у
2007 році вона, як власник, розпорядилась
житлом уклавши договір-купівлі
продажу. Про перехід права власності до
ОСОБА_5 позивачці було відомо, зі згоди
останнього вона проживала в квартирі
до 2013 року, про що в суді ствердив
свідок ОСОБА_6

Таким чином, у правовідносинах з
власниками квартири по АДРЕСА_1 позивач
є титульним (законним) користувачем, а
тому не має права на набуття власності
за давністю володіння на підставі ст.344
ЦК України.

Що стосується твердження позивачки про
те, що вона є фактичним власником
квартири, оскільки придбала це майно
разом із колишнім чоловіком та лише
формально зареєструвала право
власності за ОСОБА_4, то вони не
спростовують висновків суду про
безпідставність заявленого позову,
оскільки за змістом ст.344 ЦК України
власник ні в якому випадку не може
набути майно у власність за давністю
володіння, для нього законодавством
встановлені інші способи захисту
порушеного права.

В силу ст..88 ЦПК України судові витрати
по справі в разі відмови у задоволенні
позову залишаються за позивачем.

Керуючись ст..ст.15,16,344 ЦК України, ст.ст.
10,11,60,209,212,213,214,215,218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю
- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Ковельський міськрайонний суд
Волинської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які брали участь у розгляді справи, але
не були присутні при його проголошенні
- протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

Головуючий:Т. В. Денисюк

Повний текст рішення складено 03 січня
2014 року.