Справа №784/4721/13 25.12.2013 25.12.2013 25.12.2013
Провадження № 22ц/784/3720/13 Головуюча у
першій інстанції Рум’янцева Н.О.
Категорія 42 Доповідач в
апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

Іменем України

25 грудня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Романенко Ю.О.,

за участю представника відповідачки
ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 11 жовтня 2013 року по
справі за позовом

виконавчого комітету Миколаївської
міської ради

(далі - виконком)

до

ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього ОСОБА_5,

треті особи: Служба у справах дітей
адміністрації Ленінського району
Миколаївської міської ради (далі -
служба у справах дітей),

житлово-комунальне підприємство
Миколаївської міської ради «Південь»

(далі - ЖЕК «Південь»)

про виселення без надання іншого
житлового приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

09 липня 2013 року виконком звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5 про виселення
без надання іншого житлового
приміщення

Позивач зазначав, що квартира АДРЕСА_2
належить до власності територіальної
громади м. Миколаєва, обслуговується
та знаходиться на балансі ЖЕК
«Південь». У вказаній квартирі
проживали та були зареєстровані ОСОБА_6
та ОСОБА_7, які померли, відповідно,
ІНФОРМАЦІЯ_4 року та ІНФОРМАЦІЯ_5 року.
За усною згодою померлих ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 у спірній квартирі проживала
відповідачка та її син ОСОБА_5 Рішенням
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 13 лютого 2013 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Миколаївської області від 04
квітня 2013 року, у задоволенні позову
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання права
постійного користування квартирою
відмовлено.

Посилаючись на те, що відпали підстави
для проживання відповідачів як
тимчасових мешканців у вищезазначеній
квартирі позивач просив позов
задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11 жовтня 2013 року позов
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради задоволено. Виселено
ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 з
квартири АДРЕСА_2, без надання іншого
жилого приміщення. Вирішено питання
щодо стягнення судового збору.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_3 просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову. На думку
апелянта, оскаржене рішення є
незаконним, необґрунтованим та
ухваленим з порушенням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідачки, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Суд першої інстанції, в межах заявлених
вимог, повно з'ясував обставини справи,
дав належну оцінку доказам, які були
представлені сторонами, і дійшов
правильного висновку про те, що
відповідачі як тимчасові мешканці без
законних правових підстав проживають в
спірній квартирі, в добровільному
порядку звільнити квартиру
відмовляються, а тому підлягають
виселенню в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 64 ЖК України,
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. До членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 818 ЦК
України, тимчасові мешканці не мають
самостійного права користування
житлом. Тимчасові мешканці повинні
звільнити житло після спливу
погодженого з ними строку проживання
або не пізніше семи днів від дня
пред'явлення до них наймачем або
наймодавцем вимоги про звільнення
помешкання.

Відповідно до статей 98, 99 ЖК України
особи, які вселилися в жиле приміщення
на правах тимчасового мешканця,
самостійного права на займане жиле
приміщення не набувають, незалежно від
часу їх проживання і підлягають
виселенню без надання іншого жилого
приміщення.

Судом першої інстанції встановлено, що
спірною є двокімнатна квартира
АДРЕСА_2, в якій проживали та були
зареєстровані ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
його мати ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, а ОСОБА_7
- ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

У вересні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до виконкому міськради
про визнання за нею та її малолітнім
сином права користування спірною
квартирою. Свої вимоги мотивувала тим,
що в червні 2011 року разом із сином
вселилася до квартири за усної згоди
свого батька та бабусі. Проживали вони
однією сім'єю, вели спільне
господарство та мали спільний бюджет.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 13 лютого 2013 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Миколаївської області від 04
квітня 2013 року, в задоволенні позову
ОСОБА_4 про визнання права користування
спірною квартирою було відмовлено за
відсутністю правових підстав (а.с. 9).
Рішення набрало законної сили 04 квітня
2013 року.

Вказаним рішенням суду встановлено, що
ОСОБА_4 не отримала письмової згоди
наймача квартири ОСОБА_7 та члена її
родини ОСОБА_6 на вселення її разом із
сином як членів сім'ї у спірну квартиру,
не вела з ними спільного господарства,
проживала нетривалий час, порядок
користування жилим приміщенням не
визначався та крім того, ОСОБА_4 разом
із сином зберігали за собою право
користування жилим приміщенням у
АДРЕСА_3

Зазначені обставини є преюдиціальними
фактами та не підлягають доказуванню
при розгляді інших справ (ч. 3 ст. 61 ЦПК
України).

Як вбачається з матеріалів справи,
спірна квартира є неприватизованою та
знаходиться в державній власності,
наймодавцем якої є виконком міськради.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
позивачка та її малолітній син не є
членами сім'ї померлих ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, самостійного права на
проживання в АДРЕСА_2 не мають, є
тимчасовими мешканцями та в силу ст. 99
ЖК України мають бути виселені із
спірної квартири без надання іншого
жилого приміщення.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що відповідач не повідомив позивачів
про виселення є безпідставними, так як
колегія суддів вважає, що звернення до
суду з зазначеним позовом фактично є
вимогою про виселення та, крім того,
позивачі не були наймачами чи
піднаймачами спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги, що
оскаржене рішення є незаконним,
необґрунтованим та ухваленим з
порушенням норм матеріального права не
заслуговують на увагу та
спростовуються матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись статтями 303, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_3 відхилити, а рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді