РІШЕННЯ

Іменем України

25.12.2013 Франківський районний суд
м. Львова у складі:

головуючої судді
Дячишин В.Ф.

при секретарі
Довба Ю.І.

з участю представника позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, з участю третьої особи відділу
опіки та піклування Франківської
районної адміністрації про визначення
часток у спільній власності, виселення
та вселення ,-

в с т а н о в
и в:

позивач
звернулася до суду з позовом до
відповідачів про визначення часток у
спільній власності, виселення та
вселення, посилаючись на те, що з 29.10.1982
р. по 30.10.2009 р. перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_2. Від шлюбу у них народились діти:
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1, після одруження
змінила прізвище на «ОСОБА_7» та ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_2 У шлюбі, ними набуто та
приватизовано квартиру АДРЕСА_1. Однак,
при проведенні приватизації даної
квартири не було визначено часток
кожного із співвласників у праві
спільної власності. Рішенням
Франківського районного суду м. Львова
від 30.10.2009 року встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
протягом шести років до розірвання
шлюбу та не допомагав позивачці
матеріально. Зазначає, що на виконанні
в Залізничному ВДВС ЛМУЮ перебуває
виконавчий лист № 2-1540, виданий 27.03.2009
року Франківським районним судом м.
Львова про стягнення з ОСОБА_2 на її
користь аліментів на утримання дочки
ОСОБА_8 Відповідач жодного разу не
сплачував аліментів, внаслідок чого
виникла заборгованість по сплаті таких
на загальну суму 30639,16 грн. Відповідач
не бере жодної участі в утриманні сім'ї,
позивачка вважає, що наявні підстави у
порядку ст. 372 ЦК України збільшити її
частку у спірній квартирі до 3/6 частин,
а частку відповідача ОСОБА_2 визначити
у розмірі 1/6, враховуючи інтереси
малолітньої ОСОБА_8 У спірній квартирі
також проживає без реєстрації колишня
свекруха позивачки ОСОБА_6,чим
створюються перешкоди позивачу та
малолітній ОСОБА_8 у користуванні
спірною квартирою. Гарантуючи захист
права власності, власнику надається
право вимагати усунення будь-яких
порушень його права. Відповідач ОСОБА_6
не є членом сім'ї позивача, згоди на її
проживання у спірній квартирі
позивачка не давала, а тому її вселення
у спірну квартиру є самоправним та
незаконним. Враховуючи викладене,
просить визнати за нею право власності
на 3/6 частини спірної квартири, за
ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину
спірної квартири, ОСОБА_5 право
власності на 2/6 частини спірної
квартири, просить визнати ОСОБА_9 такою,
що немає права користування спірною
квартирою, виселити останню із спірної
квартири. Окрім того, просить вселити
її разом із дочкою ОСОБА_8 у спірну
квартиру.

Відповідач ОСОБА_2 подав
заперечення на даний позов, якими не
погоджується із твердженнями
позивачки,просить розділити частки
спірної квартири у рівних частках між
ним, донькою та позивачем. Матір ОСОБА_6
залишити проживати у даній квартирі,
оскільки вона потребує стороннього
догляду. який він здійснює. Проти
проживання позивачки та малолітньої
доньки у спірній квартирі не заперечує,
та перешкод у її користуванні не
здійснюватиме.

У судовому засіданні
представник позивача позов
підтримав, з підстав, викладених у
позовній заяві, просить позовні вимоги
задоволити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та
його представник в судовому засіданні
позовні вимоги заперечили, вказали, що
такі є безпідставними. Відповідач
вказав, що не чинить та ніколи не чинив
перешкод позивачці та своїй малолітній
дочці перешкод у користуванні спірною
квартирою, навпаки хоче, аби вони
проживали у ній. Фізичною розправою
останнім ніколи не погрожував,
твердження позивачки про таку є
надуманим та жодним чином не
підтверджено. Із виселенням ОСОБА_6 із
спірної квартири не погоджується,
оскільки остання є літньою людиною та
постійно потребує сторонньої допомоги.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в
судове засідання не з"явились, причини
неявки суду не повідомили, суд вважає
зп иожливе розглянути справу на
підставі наявних у ній доказах у їх
відсутності.

Представник третьої особи органу
опіки та піклування Франківської
районної адміністрації Львівської
міської ради при вирішення позову
поклався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов частково підставний та
частково підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що
29.10.1982 р. по 30.10.2009 р. позивачка ОСОБА_4
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
відповідачем ОСОБА_2, що стверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_1, виданим Франківським відділом
реєстрації актів цивільного стану
Львівського міського управління
юстиції.

У судовому засіданні встановлено, що
квартира АДРЕСА_2 згідно розпорядження
Франківської районної адміністрації №
1173 від 04.10.1996 року, затвердженого 08.10.1996
року розпорядженням виконавчого
комітету Львівської міської ради
народних депутатів передану успільну
сумісну власність відповідачу ОСОБА_2
та членам його сім'ї: позивачці ОСОБА_4
та відповідачці ОСОБА_7, що
стверджується свідоцтвом про право
власності на квартиру № 714 від 08.10.1996 р.
та довідкою № 2/20402 від 07.09.2012 р. наданою
Обласним комунальним підприємством
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки».

Згідно довідки № 1740 від 01.09.2012 року,
виданої ЛКП «Магістральне» у квартирі
АДРЕСА_2 зареєстровані: власник ОСОБА_2,
дочка ОСОБА_5, дочка ОСОБА_8, онука
ОСОБА_10 та дружина ОСОБА_11.

Судом
встановлено, що у квартирі АДРЕСА_2 без
реєстрації проживає ОСОБА_9 про що в
судовому засіданні ствердили сторони.

Згідно довідки №22 виданої
Залізничним відділом соціального
захисту Управління соціального
захисту Департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради від
13.09.2011 року ОСОБА_9 згідно статусу
ветеранів війни відноситься до особи,
на яку поширюється чинність Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту».

Крім того, судом встановлено, що
ОСОБА_2 перебуває на обліку у
Франківському відділу соціального
захисту Управління соціального
захисту Департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради та
отримує компенсацію по догляду за
своєю матір'ю ОСОБА_9, 1928 року
народження за особою, яка досягла
більше 80 років і є інвалідом ІІ групи з
29.09.2011 року по теперішній час, що
стверджується довідкою №211 виданої
Франківським відділом соціального
захисту Управління соціального
захисту Департаменту гуманітарної
політики Львівської міської ради від
16.01.2013 року.

Відповідно до ст.41 Конституції
України та ст.1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналась 17.07.1997р. відповідно до ЗУ
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
1950р., Першого протоколу та протоколів
№2,4,7,11 до Конвенції" закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватись і
розпоряджатись належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти будь-які
угоди щодо свого майна, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Як вбачається з ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним, ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Частина 1 ст. 15 ЦК України
передбачає право кожної особи на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до частини
третьої ст. 212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Стаття 383 ЦК України та ст.150 ЖК
України передбачає право власника
квартири на використання помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім»ї та інших осіб.

Згідно ст. 64 ЖК України, до
членів сім'ї наймача належить дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано і інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відповідно до ст. 156 ЖК України,
члени сім'ї власника житлового будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування
приміщенням.

За таких обставин та беручи до
уваги наведені вище норми
матеріального права, а також з
врахуванням того, що відповідач ОСОБА_9
на законних підставах без реєстрації
проживає за адресою АДРЕСА_1 у свого
сина ОСОБА_2, оскільки дана квартира
належить йому на праві спільної
сумісної власності, а тому з
врахуванням гарантованого ст.47
Конституції України права на
користування житловим приміщенням, суд
приходить до переконання, що позовна
вимого позивача про визнання ОСОБА_9
такою, що не має права користування
квартирою АДРЕСА_1 та виселення не
знайшла доказового обґрунтування, а
тому є безпідставною та такою, що не
підлягає до задоволення.

Крім того, наданим у судовому
засіданні поясненням відповідача
ОСОБА_2 про те, що не чинить та ніколи не
чинив перешкод позивачці та своїй
малолітній дочці перешкод у
користуванні спірною квартирою, суд
надає віри, підтвердженням яких є
довідка довідки №1772 від 28.11.2011 року та
№ 1740 від 01.09.2012 року, видані ЛКП
«Магістральне» про те, що у квартирі
АДРЕСА_2 зареєстровані: власник ОСОБА_2,
дочка ОСОБА_5, дочка ОСОБА_8, онука
ОСОБА_10 та дружина ОСОБА_11.

Цивільний кодекс України регулює
відносини, що складаються між
співвласниками стосовно майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, визначаючи порядок
володіння, користування та
розпорядження таким майном, що
визначає зміст права спільної сумісної
власності. Хоча при праві спільної
сумісної власності розмір частки
кожного з співвласників не визначений,
це не позбавляє можливості кожного з
них права на виділ частки з майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, у натурі.

Частиною першою статті 372
Цивільного кодексу України визначено,
що майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 372
Цивільного кодексу України, яка
кореспондується зі статтею 70 Сімейного
кодексу України, у разі поділу майна, що
є у спільній сумісній власності
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення.

З врахуванням вищенаведено та
положень статті 370 Цивільного кодексу
України, в якій визначено право
співвласників на виділ у натурі частки
із майна, що є у спільній сумісній
власності діє презумпція рівності
часток, а тому суд приходить до
переконання, що даний поділ майна, що
знаходиться в спільній сумісній
власності, що поділяється між усіма
співвласниками, правовідносини
спільної власності припиняються,
оскільки кожному з співвласників
квартира АДРЕСА_2 належить його
частина вже на праві приватної
власності.

Керуючись
ст.10,11,15,60,169,208,209,212-215,218,ЦПК України, суд,-

в и р і
ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визначити частки у квартирі
АДРЕСА_3 що належить ОСОБА_4, ОСОБА_2,
ОСОБА_5 на праві спільної сумісної
власності.

Визнати за ОСОБА_4 право власності
на 1/3 частину квартири АДРЕСА_4.

Визнати за ОСОБА_2 право власності
на 1/3 частину квартири АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_5 право
власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_4 .

В решті позову відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Львівської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя:
Дячишин Віра
Феодосіївна