РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1416/13-ц

02 грудня 2013 року

Костопільський районний суд
Рівненської області в складі:

головуючий суддя - Олійник П.В.

при секретарі - Озарчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Костопіль цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в районний суд з
позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
дарування від 23 травня 2003 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Костопільського нотаріального округу
ОСОБА_5 реєстровим №1963.

В обґрунтування своїх вимог
покликається на те, що 23 травня 2003 року
було укладено договір дарування за
яким спввласники павільйону по АДРЕСА_1
- ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - дарують свої частки
(кожен розміром в 1/6) ОСОБА_6 Оскільки
договір дарування від 10 травня 2003р.
рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 21 травня 2013
року визнано недійсним, а він за
предметом ідентичним договору
дарування від 23 травня 2003р., то так само
і з тих же підстав підлягає визнанню
недійсним.

В судовому засіданні позивач та його
представник позов підтримали повністю
та з аналогічних мотивів. Просять позов
задоволити.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 в судове
засідання не з"явились, про час та місце
розгляду справи повідомлені вчасно та
належним чином.

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав та
пояснив, що згідно установчої угоди від
15 лютого 1996 року про створення ТзОВ
"Агрофірма Ранок" за взаємною згодою
учасників було визначено частки
кожного із співвласників у статутному
фонді, в тому числі і у вартості
приміщення м"ясо-овочевого павільйону.
На момент укладення оспорюваного
договору дарування спільне майно
(м"ясо-овочевий павільйон) перебувало
вже у спільній частковій власності і її
учасники мали право відчуження своїх
часткок у зв"язку з цим позовні вимоги є
необгрунтованими. Просить в
задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
з'ясувавши обставини та дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов
ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що 6
лютого 1996 року між КСП "Маяк"
Костопільського район)' Рівненської
області та ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8,
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_9 було укладено
договір купівлі-продажу
м'ясо-овочевого павільйону, загальною
площею 216,6 кв.м., що знаходиться по
АДРЕСА_1

На підставі зазначеного договору
купівлі-продажу Рівненським обласним
бюро технічної інвентаризації видано
реєстраційне посвідчення від 26 лютого
1996 року, яким посвідчено, що приміщення
м'ясо-овочевого павільйону,
розташоване в АДРЕСА_1, ціле -
зареєстроване за ОСОБА_10, ОСОБА_2,
ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_3 ОСОБА_9 на праві
спільної сумісної власності.

23 травня 2003 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 з
однієї сторони та ОСОБА_6 з другої
сторони, укладено договір дарування,
згідно умов якого ОСОБА_11 та ОСОБА_4 в
рівних долях подарували, а ОСОБА_6
прийняв у дар 2/6 частини павільйону,
загальною площею 216,6 кв.м., що
знаходиться по АДРЕСА_1

Статтею 17 Закону України "Про
власність", чинного на момент
виникнення спірних правовідносин,
визначено, що майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними. Майно, придбане внаслідок
спільної праці громадян, що об'єдналися
для спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

3a положеннями ст. 112 ЦК України в
редакції 1963 року майно може належати на
праві спільної власності двом чи
кільком громадянам. Розрізняється
спільна власність з визначенням часток
(часткова власність) або без визначення
часток (сумісна власність).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у своїй постанові № 20 від 22
грудня 1995 року "Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності" розглядаючи
позови, пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є майно
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що єдналися для спільної
діяльності, коли укладеною між ними
письмовою угодою визначено, що воно є
спільною сумісною власністю (п.1 ст.17,
ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність").

Оскільки спільна сумісна власність є
безчастковою, поділ спільного майна,
виділ частки з нього здійснюється лише
після попереднього визначення частки
власників у праві на спільне майно.

На підтвердження своїх позовних вимог
позивач зазначав, що відповідні угоди
про визначення часток кожного із
співвласників вказаного павільйону не
укладалися та поділ спільного майна
або виділ з нього частки у
встановленому законом порядку
роведений не був.

Матеріали справи не містять жодних
підтверджень на спростування доводів
позивача в цій частині. Також їх не було
здобуто в ході розгляду справи судом.

Таким чином, враховуючи, що у спільній
сумісній власності розмір часток не
визначено, тому учасник спільної
власності не може розпорядитися своєю
часткою у зв"язку з невизначеністю її
розміру.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 20 від 22
грудня 1995 року "Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності", якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Докази того, що учасники спільної
власності при надбанні майна виходили
caмe з рівності їх часток у матеріалах
справи відсутні.

21 грудня 2000 року учасники спільної
власності прийняли рішення про
необхідність відчуження приміщення
м'ясо-овочевого павільйону. При цьому
було обумовлено, що при недосягненні
згоди, кожен може продати свою частку,
яка визначається пропорційно до його
грошового вкладу, внесеному в касу КСП
"Маяк" під час придбання цього
павільйону. Позивач даного рішення не
підписував.

З матеріалів справи слідує, що оплату
за м'ясо-овочевий павільйон здійснили
лише троє із співвласників, а саме:
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, що
підтверджується квитанціями до
прибуткових касових ордерів від 29
грудня 1995 року за №№ 1227, 1228, 1229.
Протилежного судом не встановлено.

Не заслуговують на увагу і посилання
відповідачів на те, що на момент
укладення оспорюваного договору
дарування від 23 травня 2003 року спільне
майно (м"ясо- с вочевий павільйон)
перебувало вже у спільній частковій
власності і її учасники ОСОБА_11 та
ОСОБА_4 мали право на відчудження своїх
часток.

З огляду на вище викладене, суд вважає,
що наявні підстави для визнання
договору дарування від 23 травня 2003
року посвідченого приватним нотарусом
Костопільського нотаріального округу
ОСОБА_5 за реєстровим №1963 недійсним, що
є підставою для задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд
стягує на користь позивача понесені
нею судові витрати, які документально
підтверджені.

На підставі викладеного, керуючись
ст.10, 11, 60, 88, 209, 212 , 214-215ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
дарування задоволити.

Визнати недійсним договір дарування 2/6
частини павільйону по АДРЕСА_1 від 23
травня 2003 року, укладеного між ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, який посвідчений
приватним нотаріусом Костопільського
нотаріального округу ОСОБА_5, реєтровий
№ 1963.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 114, 70 грн. у
відшкодування витрат по сплаті
судового збору.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Рівненської області через
Костопільський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: П.В.Олійник