Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.10.2013 Справа №607/13038/13-ц

Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді Стельмащука
П.Я.

- за участю секретаря Гапія В.А.

- представника позивача ОСОБА_1

- представника відповідача Радзіх С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк», третя особа - товариство
з обмеженою відповідальністю «Сімон»,
про визнання недійсною додаткової
угоди до кредитного договору , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд із
позовом до публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк», третя особа -
товариство з обмеженою
відповідальністю «Сімон», про визнання
недійсною додаткової угоди №2 від
30.08.2010року до Договору про надання
кредиту №0 від 29.03.2007року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що
29.03.2007року між нею та ПАТ «УкрСиббанк»
укладено договір про надання кредиту
№0, відповідно до якого їй були
надані кредитні кошти в сумі 220938,00
швейцарських франків. 05.01.2009 року між
нею та банком укладено Додаткову угоду
№1 до кредитного договору, умовами якої
змінено графік погашення кредиту,
викладеного Додатком №1 до договору в
новій редакції. 30.08.2010 року між нею та
банком укладено Додаткову угоду №2 до
кредитного договору, умовами якої
змінено графік погашення кредиту та
викладено Додаток №1 в новій редакції.
Як зазначено в графіках погашення
кредиту, повернення основної суми
кредиту та процентів здійснюється у
одній і тій же іноземній валюті -
швейцарському франку, що не відповідає
вимогам діючого валютного
законодавства. Вважає, що банк не мав
права укладати з нею кредитних
договорів та додатків до нього на таких
умовах, що позичальник зобов'язаний
сплачувати проценти за користування
кредитом в іноземній валюті, оскільки у
банку немає і не було індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти, зокрема швейцарського франка,
як засобу платежу за користування
кредитом.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав з мотивів викладених у
позовній заяві та просив їх
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Радзіх С.В. в
судовому засіданні позов не визнала,
пояснивши суду, що позовні вимоги
позивача є безпідставними. Підстави
недійсності правочинів обумовлені
ст.ст. 203, 215 ЦК України. Відповідно
банком, при укладенні кредитного
договору, було дотримано встановлених
даними статтями норм. Відповідач має
ліцензію НБУ №75 від 24.12.2001року та
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями.

Судом встановлено, що 29 березня 2007 року
між АКІБ «УкрСиббанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено
Договір про надання кредиту №0,
згідно з умовами якого Банк надав
ОСОБА_3 кредит в іноземній валюті в сумі
220938,00 швейцарських франків, а ОСОБА_3
зобов'язалась вернути наданий кредит у
повному обсязі не пізніше 28 березня 2018
року згідно з графіком погашення
кредиту (Додаток №1 до Договору про
надання кредиту №0 від 29.03.2007 року)
та сплатити за користування кредитом
проценти у розмірі 8,99% річних.

05 січня 2009 року між Банком та ОСОБА_3
укладено Додаткову угоду №1 до
Договору про надання кредиту. Умовами
додаткової угоди змінено графік
погашення кредиту, укладеного Додатком
№1 до договору в новій редакції.

30 серпня 2010 року між Банком та ОСОБА_3
укладено додаткову угоду №2 до
Договору про надання кредиту. Умовами
додаткової угоди змінено графік
погашення кредиту і викладено Додаток
№ 1 в новій редакції. Даною додатковою
угодою (додатком №1) передбачено, що з 30
серпня 2010 року по 25 лютого 2011 року
ОСОБА_3 зобов'язана щомісячно
сплачувати Банку по 300,00 швейцарських
франків, з 25 березня 2011 року до 27
березня 2017 року - по 2011,67 швейцарських
франків, з 25 квітня 2017 року до 28 березня
2018 року - по 2822,72 швейцарських франків.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
переконання про не обґрунтованість
позовних вимог, не підтвердження їх
матеріалами справи та необхідність
відмовити у задоволенні позову з
наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Згідно статті 58 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу
України встановлено, що за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Закон України «Про банки і банківську
діяльність» не містить приписів, які б
забороняли банкам надавати кредити в
іноземній валюті або регламентували
умови кредитування в іноземній валюті.

Чинним законодавством України, на час
видачі кредиту, не було встановлено
жодного обмеження щодо валюти кредиту.

Відповідно до ч. 1 статті 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень статті 627 ЦК
України, сторони є вільні в укладенні
договору та визначені умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно з вимогами ч. 1 статті 638 ЦК
України, договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Таким чином, чинне на момент укладення
договору законодавство України вказує
на те, що умови надання грошових коштів
встановлюються договором і відповідно
позичальник зобов'язаний повернути
кредит (грошові кошти в яких видано
кредит) та сплатити проценти за їх
користування.

Відповідно до ч. 3 статті 533 ЦК України,
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Згідно ч. 2 статті 192 ЦК України,
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Статті 47, 49 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщенням
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями, відповідно до п. 2
ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Отже, банки на підставі банківської
ліцензії та письмового дозволу на
здійснення операцій з валютними
цінностями мають право здійснювати
операції з наданням кредитів в
іноземній валюті.

Представником відповідача було надано
банківську ліцензію №75 видану
24.12.2001року Національним банком України,
дозвіл №75-3 (із додатком до нього)
виданий 21.09.2009року Національним банком
України, відповідно до яких АКІБ
«УкрСиббанк» (правонаступником якого є
ПАТ «УкрСиббанк») має право
здійснювати банківські операції в
іноземній валюті.

Згідно з підпунктами в, г ч. 4 ст. 5
Декрету КМУ «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»,
індивідуальної ліцензії потребують
операції, в тому числі щодо надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо термін і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі.

Разом з тим, позивачем не доведено, що
їй кредит видавався з перевищенням
встановлених законодавством меж, які
на даний час Кабінетом Міністрів
України не визначені.

Таким чином, під час розгляду справи, не
встановлено підстав для визнання
недійсною додаткової угоди №2 від
30.08.2010року до Договору про надання
кредитного №0 від 29.03.2007року, а
тому у задоволенні позову слід
відмовити за безпідставністю позовних
вимог.

Так як рішення ухвалено не на користь
позивача, відповідно до статті 88 ЦПК
України, судові витрати із відповідача
не стягуються.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223,
294 Цивільно-процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк», третя особа - товариство
з обмеженою відповідальністю «Сімон»,
про визнання недійсною додаткової
угоди до кредитного договору
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Тернопільської
області через Тернопільський
міськрайонний суд шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий
П.Я.Стельмащук