СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Кулікової С.В., Желепи О.В.

при секретарі
Іванові Ф.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 25 лютого 2013р. по
цивільній справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «МетаБанк» до
ОСОБА_2, ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

встановила:

у грудні 2012р. позивач звернувся до суду
з позовом про стягнення з відповідачів
солідарно заборгованості за кредитним
договором у сумі 1 177 790грн. 86коп. та
судовий збір у сумі 219грн.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 17 квітня 2007р. між
АБ «Металург», правонаступником якого
він є, та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір, відповідно до якого
позичальник отримав 185 000доларів США
строком до 17 квітня 2017р. зі сплатою 14%
річних за користування кредитом. У
подальшому додатковими угодами,
укладеними між банком та
позичальником, вносилися певні зміни
до кредитного договору, однак
відсоткова ставка не змінювалася.

З метою забезпечення зобов'язань
позичальника за кредитним договором 17
квітня 2007р. між АТ «МетаБанк» та ОСОБА_1
був укладений договір поруки.
Поручитель був ознайомлений з
додатковими угодами до кредитного
договору, що засвідчується її
підписами на угодах.

Позивач стверджував, що
позичальник належним чином умов
договору не виконував, у зв'язку із чим
станом на 23 листопада 2012р. виникла
заборгованість з простроченого
кредиту у сумі 979 022,61грн., по
простроченим процентам у сумі 113
565,34грн. та пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання у сумі 85 202,91грн.

15 листопада 2012р. відповідачам
були направлені вимоги про дострокове
повернення кредиту, однак вимога не
виконана, тому позивач просить
стягнути заборгованість у примусовому
порядку.

Заочним рішенням суду від 25
лютого 2013р. позов задоволено.

Ухвалою суду від 4 жовтня 2013р.
заява ОСОБА_1 про перегляд заочного
рішення залишена без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_1 просить рішення суду в частині
стягнення з неї грошових коштів
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог,
заявлених до неї.

Апелянт посилається на те, що
позивач ввів суд в обману, зазначивши у
позовній заяві

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/15217/2013Головуючий у суді першої
інстанції: Мальцев Д.О.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.адресу її місця проживання, яка не
відповідає дійсності і де вона ніколи
не проживала, про що

- 2 -

банку було відомо, тому вона не була
належним чином повідомлена про судовий
розгляд і не мала можливості
заперечувати проти позову.

Також апелянт посилається на те,
що не підписувала додаткові угоди до
кредитного договору, які були надані
позивачем, і які суттєво збільшили її
відповідальність, тому суд повинен
дослідити обставини припинення
договору поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК
України.

Апелянт, будучи належним чином
повідомленою про день та час розгляду
апеляційної скарги (с.с.110), у судове
засідання не з'явилася, причини неявки
не повідомила, тому відповідно до ст.305
ЦПК України колегія суддів провела
судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
позивача, який просив залишити рішення
суду без змін, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Апелянт оскаржує рішення суду,
ухвалене судом стосовно позовних
вимог, заявлених до неї, відповідачем
ОСОБА_2 рішення суду не оскаржується,
тому межами апеляційного розгляду є
рішення суду стосовно задоволення
позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідачі не виконують взятих на
себе зобов'язань по поверненню
кредитних коштів.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17 квітня
2007р. між АБ «Металург»,
правонаступником якого є позивач, та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
№ 98, відповідно до якого
позичальник отримав 185000 доларів США
строком до 17 квітня 2017р. зі сплатою 14%
річних.

З метою забезпечення виконання
ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним
договором 17 квітня 2007р. між АБ
«Металург» та ОСОБА_1 укладено договір
поруки.

Додатковими угодами від 17 квітня
2009р. та 17 грудня 2009р., укладеними між
банком та позичальником, вносилися
змінити до п.1.2. договору стосовно
порядку погашення кредитної
заборгованості.

Додатковими угодами від 17 червня
2010р., 17 січня 2011р., 17 лютого 2011р., та 17
серпня 2011р. укладеними між банком та
позичальником, вносилися зміни до
кредитного договору стосовно порядку
погашення кредитної заборгованості та
відповідальності за невиконання умов
договору.

Зазначені додаткові угоди
містять підпис поручителя ОСОБА_1 про
згоду із змінами, зазначеними у
додаткових угодах.

Відповідно до наданого
позивачем розрахунку заборгованості
за кредитним договором у серпні 2012р.
ОСОБА_2 не сплатив кошти на погашення
тіла кредиту, розмір яких сторони
погодили додатковою угодою від 17
серпня 2011р., а з лютого 2012р. припинив
сплачувати щомісячний розмір
процентів за користування кредитом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позико-давцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено,
якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення

- 3
-

частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України
передбачено, що у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя.

Частина 2 даної норми визначає,
що поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 3 договору
поруки, укладеного 17 квітня 2007р. між
банком та ОСОБА_1, поручитель взяла на
себе обов'язок солідарно з боржником
відповідати перед банком за виконання
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором.

Невиконання позичальником
ОСОБА_2 своїх зобов'язань по сплаті
кредитної заборгованості стало
підставою для повідомлення
позичальника та поручителя про
дострокове повернення кредиту, про що
банком були направлені повідомлення 15
листопада 2012р.

Станом на 26 листопада 2012р.
заборгованість за кредитним договором
становила 979 022,61грн. по тілу кредиту, по
простроченим процентам у сумі 113
565,34грн. та пені за несвоєчасне
виконання зобов'язання у сумі 85 202,91грн.

Апелянтом сума заборгованості
не оспорюється.

Таким чином, суд першої
інстанції прийшов до правомірного
висновку про солідарну
відповідальність позичальника та
поручителя за виконання зобов'язань за
кредитним договором.

Доводи апелянта про те, що
договір поруки є припиненим відповідно
до ч. 1 ст. 559 ЦК України, не знайшли свого
підтвердження під час судового
розгляду.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

У постанові Верховного Суду України
(справа 6-73цс12) висловлена правова
позиція, яка є обов'язковою для всіх
судів України згідно ст. 360-7 ЦПК
України, відповідно до якої до
припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели до
збільшення обсягу відповідальності
останнього. Збільшення
відповідальності поручителя внаслідок
зміни основного зобов'язання виникає в
разі: підвищення розміру процентів;
відстрочення виконання, що призводить
до збільшення періоду, за який
нараховуються проценти за
користування чужими грошовими коштами;
установлення (збільшення розміру)
неустойки; встановлення нових умов
щодо порядку зміни процентної ставки в
бік збільшення тощо.

Додатковими угодами від 17 квітня
2009р. та 17 грудня 2009р. вносилися зміни до
кредитного договору, які не
збільшували обсягу відповідальності
поручителя, так як не збільшували
процентну ставку та період дії
договору, а також не змінювали умови
договору, які передбачають
відповідальність за невиконання
зобов'язань.

З додатковими угодами від 17
червня 2010р., 17 січня 2011р., 17 лютого 2011р.,
та 17 серпня 2011р. поручитель була
ознайомлена і з ними погодилася.

Посилання апелянта на те, що вона
не підписувала додаткові угоди
належним чином не підтверджені.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути

- 4 -

підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Частиною 1 статті 143 ЦПК України
визначено, що для з'ясування обставин,
що мають значення для справи і
потребують спеціальних знань у галузі
науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо,
суд призначає експертизу за заявою
осіб, які беруть участь у справі.

Для встановлення ідентичності
підпису апелянта під додатковими
угодами необхідні спеціальні знання,
однак відповідачем ні у заяві про
перегляд заочного рішення, ні в
апеляційній скарзі не заявлялося
клопотання про призначення
почеркознавчої експертизи її підпису
на спірних угодах.

Отже, апелянтом не надано
належних доказів у підтвердження своїх
посилань про те, що додаткові угоди про
внесення змін до кредитного договору
нею не підписувалися, тому колегія
суддів вважає, що відсутні підстави
вважати, що договір поруки є припиненим
відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Твердження апелянта про те, що
вона не отримувала вимоги банку про
дострокове повернення кредиту від 15
листопада 2012р., так як воно не було
направлено на її адресу, не може бути
підставою для відмови у задоволенні
позовних вимог, оскільки, дізнавшись
про наявність заборгованості за
кредитним договором, поручитель своїх
зобов'язань не виконала і на момент
розгляду апеляційної скарги.

Доводи апелянта про те, що суд
першої інстанції у порушення норм
процесуального права розглянув справу
у її відсутності, постановивши заочне
рішення, так як вона не була належним
чином повідомлена про розгляд справи
судом, є правомірними, однак відповідно
до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення суду, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Апелянт мала можливість під час
апеляційного розгляду довести свою
позицію по запереченню позовних вимог,
однак такою можливістю не
скористалася, належних доказів до
апеляційної скарги не додала, заяву про
призначення експертизи не подала, тому
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду, яким
задоволені позовні вимоги, заявлені до
ОСОБА_1

Судом першої інстанції повно
встановлені обставини справи,
правильно застосовані норми
матеріального права, порушення норм
процесуального права не призвело до
неправильного вирішення справи, тому
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 25 лютого
2013р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: