Справа №487/6156/13-ц 20.01.2014 20.01.2014 20.01.2013
Провадження № 22-ц/784/215/14
Головуючий у І інстанції
апеляційної інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 січня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка
О.І.,

із секретарем судового засідання -
Шпонарською О.Ю.,

з участю:

представника позивача Ремешевського
Є.А.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Акцент-Банк» заочне рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 02 жовтня 2013 року,
ухваленого в цивільній справі за
позовом публічного акціонерного
товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

у с т а н о в и л а :

18 липня 2013 року публічне акціонерне
товариство "Акцент-Банк" (надалі Банк)
пред'явило зазначений позов, який
обґрунтувало наступним.

12 травня 2008 року Банк та ОСОБА_3 в
простій письмовій формі, шляхом
підписання останнім заяви
позичальника, уклали кредитний договір
№ ACL4RX19430025, складовими якого, крім
названої заяви, ще є й Умови про надання
споживчого кредиту фізичним особам
(надалі Умови) та Тарифи.

Згідно цього договору, Банк
зобов'язувався надати позичальнику
строковий кредит у розмірі 6 863 гривні 34
копійки, на придбання товару, згідно з
рахунком-фактурою №-43, під зворотне
зобов'язання того використати кредит
на цілі, зазначені в заяві, і повернути
його до 12 травня 2010 року, а також
сплатити: відсотки за користування ним,
виходячи з відсоткової ставки 1,0 % на
місяць від суми залишку заборгованості
по кредиту; єдиноразову винагороду за
надання фінансового інструменту
(комісія) у розмірі 1 100 гривень; 263
гривні 34 копійки страхового платежу та
щомісячну винагороду за надання
фінансового інструменту у розмірі 164
гривні 72 копійки.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі
прострочки виконання грошового
зобов'язання позичальник сплачує Банку
штраф, розмір якого визначається сумою
фіксованої складової у розмірі 250
гривень + 5% від суми заборгованості, і
крім того, пеню, розмір якої
визначається виходячи з відсоткової
ставки 0,5 % річних від суми простроченої
заборгованості по кредиту за кожний
день прострочки, але не менше 1 гривні.

Взятий на себе обов'язок Банк виконав
вчасно і у повному обсязі, і чекав
відповідної добросовісної договірної
поведінки від позичальника, про те той
сплативши незначну частину належних до
сплати за договором грошових коштів,
подальші виплати припинив,
заборгувавши Банку станом на 06 червня
2013 року 64 069 гривень 36 копійок, з яких:

· 5 899 гривень 69 копійок
заборгованість зі сплати тіла кредиту;

· 382 гривні 81 копійок
заборгованість за відсотками за
користування позиченими грошима;

· 2 306 гривні 08 копійок
заборгованість по комісії за
користування кредитом; ·
51 953 гривень 67 копійок - пені за
несвоєчасність виконання зобов'язання
за договором;

500 гривень штрафу (фіксована
частина);

3 027 гривень 11 копійок штрафу
(процентна складова).

Посилаючись на виписані обставини,
Банк просив стягнути з ОСОБА_3 на його
користь указану заборговану грошову
суму.

Заочним рішенням Заводського
районного суду м. Миколаєва від 02
жовтня 2013 року позов Банку задоволено
частково, з відповідача на користь
Банку стягнуто 12 816 гривень 32 копійок на
погашення заборгованості за кредитним
зобов'язанням, з яких:

· 5 899 гривень 69 копійок -
заборгованість за тілом кредиту;

· 382 гривні 81 копійка -
заборгованість по процентам за
користування кредитом;

· 2 306 гривні 08 копійок -
заборгованість по комісії за
користування кредитом;

· 3 141 гривня 25 копійок - пені;

· 1 086 гривень 49 копійок -
штрафу (фіксована та процентна
складові).

Банк подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати, і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи та
положенням чинного цивільного
законодавства, численними порушеннями
процесуальних норм, допущених судом
при вирішені даної справи.

Апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, оскаржене рішення суду 1
інстанції скасувати, оскільки суд
постановив його без точного додержання
норм матеріального й процесуального
права, і, вийшовши за межі доводів
апеляційної скарги, ухвалити у справі
нове рішення, про відмову у позові.

Задовольняючи частково позов Банку,
районний суд виходив із того, що між
сторонами існують договірні
правовідносини, умови якого порушив
відповідач, а тому, відповідно до ст. ст.
525-526, 530, 551, 611, 615, 625, 1046-1050, 1054, 1055 ЦК
України, заяви позичальника, пунктів
3.2., 5.1., 5.3., умов кредитного договору він
повинен відповідати за неналежне
виконання зобов`язання і нести
негативні наслідки таких його дій, а
саме, сплатити: заборгованість за тілом
кредиту; заборгованість по сплаті
процентів за користування кредитом;
заборгованість з комісії; штраф
(фіксовану та процентну складові) і
пеню. При цьому, виходячи з засад
розумності та справедливості, а також
положень Закону України «Про захисти
прав споживачів» розмір стягуваної
пені слід зменшити до 3 141 гривні 25
копійок.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області з цим не
погоджується, висновки суду щодо
стягнення заборгованості за тілом
кредиту, визначення розміру пені та
штрафу - вважає помилковими,
необґрунтованими й незаконними.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, 303 ЦПК
України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних. трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

З врахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що оскаржене рішення
районного суду не у повній мірі
відповідає виписаному вище.

У судовому засіданні суду апеляційної
інстанції встановлено, що районний суд
неправильно застосував норми
матеріального права і порушив норми
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

У зв'язку з цим, колегія вважає за
необхідне вийти за межі доводів
апеляційної скарги.

Дійсно, за ст. 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Договір, в тому числі і договір
кредиту, є підставою виникнення
цивільних прав та обов'язків.

В силу статей 251, 253, 509, 525-526, 598, 610, 611, 616,
622, 631 ЦК України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості і виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів законодавства, а за відсутності
таких умов та вимог - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов'язанню повинні
сприяти одна одній у належному його
виконанні, а у разі виникнення
труднощів у однієї із сторін - всіляко
сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Зобов'язання припиняється повністю або
частково на підставах, встановлених
договором або законом.

Особа, яка порушила зобов'язання (не
виконала його, або виконала з
порушенням умов) повинна нести
негативні наслідки такої поведінки, а
саме, сплатити в межах позовної
давності неустойку і відшкодувати
збитки.

При цьому, сторона не звільняється від
виконання зобов'язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і
кредитних зобов'язань, якщо вони не
виконані належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, і це
доведено належними та допустимими
доказами, 12 травня 2008 року сторони в
простій письмовій формі уклали договір
споживчого кредиту, за яким Банк надав,
а позичальник взяв і використав за
призначенням грошові кошти у розмірі 6
863 гривні 34 копійки.

Не дивлячись на належну договірну
поведінку Банку, ОСОБА_3 свого слова не
дотримав, сплативши 2 994 гривні 03
копійки, він припинив подальші виплати,
відмовившись від виконання
зобов'язання в односторонньому
порядку.

За такого і відповідно до статей 525, 589,
590, 625, 1048, 1049, 1054, глави 51 ЦК України,
підпунктів 3.2., 5.1., 5.3 (а.с. - 65-71) Умов, що
діяли на момент укладення договору,
ОСОБА_3 повинен був би відповідати за
неналежне виконання кредитного
зобов`язання і нести негативні
наслідки таких своїх дій, а саме,
сплатити Банку прострочені відсотки,
комісію, штрафні санкції та пеню.

Проте, згідно виписки з особового
рахунку ОСОБА_3 (а.с. - 72-78), що підтвердив
в судовому засіданні апеляційної
інстанції і представник Банку, решту
боргу за кредитним договором у розмірі
6 520 гривень 92 копійки, а це борг за тілом
кредиту, відсотками, комісією, пенею та
штрафом, виплатила Банку за нього у
чотири прийоми страхова компанія, як
страхове відшкодування, відповідно до
договору страхування № 08/12/30-02К от 30.12.08
року, на підставі страхового акту 1304
Б-К.

У зв'язку з цим, обов'язок відповідача
перед Банком по сплаті заборгованих за
кредитним зобов'язанням грошових сум є
припиненим, у зв'язку з чим у позові
слід було відмовити за його
недоведеністю.

Оскільки суд був іншої думки і частково
задовольнив вимоги Банку, то його
рішення слід скасувати і ухвалити нове
рішення, яким у позові відмовити.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2013 року
скасувати і ухвалити у справі нове
рішення, яким відмовити публічному
акціонерному товариству «Акцент-Банк»
у позові до ОСОБА_3 про стягнення· 64 069
гривень 36 копійок, відшукуваних Банком
як заборгованість за кредитним
зобов'язанням, і 640 гривень 69 копійок на
відшкодування судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: