Провадження № 2/161/4811/13
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

23 грудня 2013 року
місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області в складі:

головуючого - судді - Пахолюка А.М.,

при секретарі - Шандерик В.В.,

з участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Кузіна Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
визнання недійсними договору про
надання та використання платіжної
картки та договору про відкриття
рахунку, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк (далі - ПАТ КБ)
«Приватбанк» про визнання недійсними
договору про надання та використання
платіжної картки та договору про
відкриття рахунку.

Позовні вимоги мотивує тим, що 06.03.2008
року ним згідно відповідної заяви
№047337096 відкрито картковий
рахунок та видано йому платіжну картку
«Visa Gold клуб», а отже укладено договір
про надання та використання платіжної
картки та договір про відкриття
рахунку .

Зазначає, що вказані договори укладені
з порушенням письмової форми, а банк,
надавши йому кошти у кредит, фактично
ввів його в оману, так як в порушення
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів», Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, не надав повну інформацію щодо
сукупної вартості кредиту, умов
кредитування тощо.

Просить суд на підставі вимог ст.207, 230
ЦК України визнати недійсними договір
про надання та використання платіжної
картки і договір про відкриття рахунку
від 06.03.2008 року, що укладені між ОСОБА_3
та ЗАТ КБ «ПриватБанк».

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав з
підстав, зазначених в позовній заяві.
Просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав з підстав,
зазначених в письмових запереченнях.
Просив суд відмовити в задоволенні
позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши та оцінивши
представлені по справі докази в їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
позов безпідставний та не підлягає до
задоволення.

Відповідно до ст.1050 Цивільного кодексу
(далі - ЦК) України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п?ятою та
шостою ст. 203 цього кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Судом встановлено, що 06.03.2008 року між
ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк») укладено кредитний
договір, за яким позивачу надано
фінансовий кредит у розмірі 7000 грн.
шляхом перерахування вказаних коштів
на картковий рахунок та видачу ОСОБА_3
кредитної картки «Visa Gold клуб» НОМЕР_1
(а.с.29).

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_3
вказував про недотримання банком
належної письмової форми договору та
фактичне неотримання ним коштів, як на
підстави визнання правочину недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
досягнення в належній формі згоди з
усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі,
якщо відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання майна або вчинення
певної дії.

Законодавець пов'язує момент укладення
договору з моментом передання грошей у
випадку укладення договору позики (ст.
1046 ЦК України). Однак кредитний договір,
спір щодо якого вирішено у справі, є
укладеним з моменту досягнення його
сторонами у письмовій формі згоди з
усіх істотних умов договору.

Вказаний правочин укладений сторонами
у відповідності до вимог ст.634 ЦК
України і являється договором
приєднання, так як ОСОБА_3 приєднався до
запропонованого договору, умови якого
визначені банком у стандартних формах.
Вказана обставина вбачається із заяви
№047337096 від 06.03.2008 року (далі - заява
від 06.03.2008 року), що підписана ОСОБА_3
(а.с. 29).

Позивач у позовній заяві підтвердив
факт підписання ним особисто
зазначеної заяви (а.с. 3).

Крім того, згідно заяви від 06.03.2008 року
невід'ємною частиною вказаного
кредитного договору являються Умови та
Правила надання банківських послуг
(а.с. 30-33), а також Тарифи банку (а.с.8), з
якими позивач ознайомився при
укладенні кредитного договору, про що
підписався в заяві (а.с. 29).

За змістом розділу «Введення» Умов та
Правил надання банківських послуг,
останні визначають умови, на яких банк
пропонує клієнтам платіжні картки.
Підписана та заповнена заява клієнтом
банку заява разом з Тарифами банку та
Умовами та Правилами надання
банківських послуг являють собою
укладений договір.

Викладення Умов та Правил надання
банківських послуг, Тарифів банку
російською мовою, на що посилався
представник позивача, в даному випадку
не заборонено чинним ЦК України при
укладенні правочинів приватними
фізичними та юридичними особами, а тому
дана обставина не може бути підставою
для визання правочину недійснимю

Суд також не бере до уваги надані
представником позивача ОСОБА_1 витяги
із офіційного інтернет-сайту ПАТ КБ
«ПриватБанк» зміст Умов та Правил
надання банківських послуг та зразка
заяви про приєднання до Умов та Правил
надання банківських послуг (а.с.50-52),
оскільки, вказані документи діють на
даний час і не були чинним на момент
виникнення між сторонами спірних
правовідносин.

За таких обставин суд вважає, що
сторонами належним чином дотримана
письмова форма договору.

Посилання позивача про те, що між
сторонами фактично було укладено не
один кредитний договір, а два окремих
договори - договір про надання та
використання платіжної картки та
договір про відкриття рахунку, суд не
бере до уваги, так як вони
спростовуються вищенаведеними
висновками суду.

Крім того, позивач, підписавши заяву та
отримавши кредитну картку, вчинив дії,
що свідчать про прийняття ним умов
кредитного договору, оскільки, ОСОБА_3
неодноразово знімав кредитні кошти із
картки та повертав наявну у нього
кредитну заборгованість, що вбачається
із виписки банку про рух коштів по
рахунку (а.с.60-67).

Доводи позивача та його представника
на те, що грошей з відкритого на її ім'я
позичкового рахунку ОСОБА_3 не
отримував та не знімав не може бути
підставою для визнання кредитного
договору недійсним, оскільки кредитний
договір є укладеним з моменту
досягнення його сторонами в письмовій
формі згоди з усіх істотних умов
договору, а дії щодо зняття грошей з
рахунку стосуються його виконання, а не
укладення, тоді як правове значення для
вирішення питання про визнання
кредитного договору недійсним має
додержання його сторонами вимог закону
саме при його укладенні, а не виконанні.

Зазначені висновки щодо подібних
правовідносин викладені у постанові
Верховного Суду України від 11.07.2012 року
у справі № 6-63 сц 12 (рішення № 25300186 в
Єдиному державному реєстрі судових
рішень). Дана постанова Верховного Суду
України згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України
є обов?язковою при застосуванні судами
норм матеріального права у подібних
правовідносинах.

Позивач та його представник в
обґрунтування позовних вимог також
посилалися на те, що між сторонами
укладено споживчий кредит і банком в
порушення вимог Закону України ««Про
захист прав споживачів», Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, не надано
ОСОБА_3, як споживачу, усю необхідну
інформацію щодо сукупної вартості
кредиту, умов кредитування тощо.

Із змісту ст. 1 Закону України «Про
захист прав споживачів» вбачається, що
споживчий кредит - це кошти, що
надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
банківський кредит - будь-яке
зобов'язання банку надати певну суму
грошей, будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

Отже, основною ознакою, що відрізняє
споживчий кредит є те, що кредитні
кошти надаються споживачу для
придбання продукції (товар, робота чи
послуга, що виготовляються,
виконуються чи надаються для
задоволення суспільних потреб).

Із змісту заяви ОСОБА_3 від 06.03.2008 року
вбачається, що банком був наданий
позивачу фінансовий кредит у вигляді
кредитних коштів у розмірі 7000 грн. і
сторонами правочину не обумовлено для
чого саме такі кошти надаються, а тому
суд вважає безпідставними
вищезазначені доводи позивача та його
представника про порушення прав
позивача, як споживача в розумінні
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів».

Відповідно до п. 9.12 Умов і Правил
надання банківських послуг, які є
невід'ємною частиною договору, договір
діє протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього
терміну жодна із сторін не проінформує
іншу сторону про припинення дії
договору, він автоматично
пролонгується на такий же термін.

Пунктом 6.4 Умов і Правил надання
банківських послуг передбачено, що у
випадку незгоди зі змінами правил
та/або тарифів банку, позичальник
зобов'язаний надати банку письмову
заяву про розірвання цього договору і
здійснити погашення заборгованості
перед банком (у випадку, якщо вона є), в
тому числі заборгованість, яка виникла
протягом 30 днів з моменту повернення
карт, виданих держателю і його
довіреним особам. При незгоді зі
списанням коштів по картрахунку
письмово проінформувати банк про це
протягом 35 днів з моменту списання.

Отже, сторони, укладаючи
зазначений договір, досягли згоди, що
по закінченню строку його дії
відповідна картка продовжується
банком на новий строк, якщо раніше (до
початку місяця закінчення строку дії)
не поступило письмової заяви держателя
про закриття картрахунку, а відтак
продовжується строк дії кредитного
договору, тобто, момент досягнення
домовленості вважається таким, що
настав.

Таким чином, на підставі умов
кредитного договору, строк дії картки
та строк дії кредитного договору
поновлюється кожного разу зі спливом
терміну дії карти.

Із матеріалів справи вбачається, що
з моменту укладання кредитного
договору, 06.03.2008 року, ніхто зі сторін до
цього часу не заявив про намір його
припинити. У свою чергу, позивач не
надав банку письмової заяви про
закриття картрахунку.

За таких обставин строк дії картки,
у тому числі і строк дії кредитного
договору, пролонгувався з кожним роком
і на даний час діє до 06.03.2014 року, а тому
доводи позивача про закінчення строку
дії договору суд вважає
безпідставними.

Враховуючи наведені обставини,
суд вважає, що всупереч ст. 60 ЦПК
України позивач та його представник не
довели та не підтвердили жодними
належними та допустимими доказами факт
умисного приховування працівниками
банку будь-яких обставини, які
впливають на вчинення оспорюваного
правочину.

Отже, при укладенні оспорюваного
позивачем правочину, суд не вбачає
порушень вимог ст. ст.203 - 210, 215, 216, 230, 1054
Цивільного кодексу України, а тому
приходить до висновку що в задоволенні
позову слід відмовити за
безпідставністю вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 203 -
210, 215, 216, 230, 634, 638-642, 1054, 1055 Цивільного
кодексу України, ст. 2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
ст. 1 Закону України «Про захист прав
споживачів», суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
визнання недійсними договору про
надання та використання платіжної
картки та договору про відкриття
рахунку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення суду, якщо
його не скасовано, набирає законної
сили після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
А.М. Пахолюк