Справа №493/1105/13-ц
Провадження № 2/493/509/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.05.2013 року

Балтський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді БОДАШКО Л.І.,

при секретарі СИРОТИ О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балті Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу і визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями,

в с т а н о в и в :

Позивач в позовній заяві стверджує, що в м. Балта Одеської області по вул. Димитрова № 40-а, на земельній ділянці розміром 616 кв. м розташований житловий будинок з господарськими будівлями, який належав на праві приватної власності відповідачам, які розпорядилися ним на свій розсуд, запропонували купити його у них за 31973 грн., на що позивач дав свою згоду і передав відповідачам гроші за будинок і після отримання грошей, ті пообіцяли у нотаріуса посвідчити договір купівлі-продажу, якій вони склали між собою 12.04.2013 року, по акту прийому-передачі передали будинок, документи на нього і ключі, написали розписку про отримання грошей, але до нотаріуса неодноразово не зявлялися, що вимушує позивача звернутися до суду.

В судове засідання позивач не зявився, однак направив суду клопотання про розгляд справи без нього, а також в заяві просив задовольнити позов і дав свою згоду на розгляд справи без відповідача, якщо та не зявиться в судове засідання.

Відповідачі в судове засідання не зявилися і направили суду клопотання про розгляд справи без них, при цьому підтвердили факт продажу будинку позивачу, однак також повідомили, що наміру оформити угоду належним чином не мають у звязку з відсутністю коштів.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача у повному обсязі у звязку з наступним.

Вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями № 40-а, розташований на земельній ділянці розміром 616 кв. м по вул. Димитрова в м. Балта Одеської області, належав в рівних частках на праві приватної власності відповідачам, що підтверджується договором дарування, посвідченого 07.09.2004 року приватним нотаріусом Балтського нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2124.

Крім того, судом встановлено, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку від 12.04.2013 року, згідно якого відповідачі продали, а позивач купив цей будинок за 31973 грн. і по акту прийому-передачі від 12.04.2013 року передали, а позивач прийняв будинок, документи і ключі..

Відповідно до розписки, написаної 12.04.2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3, вони отримали від ОСОБА_1 вищевказану суму грошей і взяли зобовязання оформити угоду належним чином.

Згідно рекомендацій викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI(1878-17) від 11.02.2010, № 2756- VI(2756-17) від 02.12.2010) договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення договору, про що повідомила в клопотанні про розгляд справи без її присутності, де вказала, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у неї не має, оскільки послуги нотаріуса коштують багато грошей, тому втрачена можливість посвідчення вищевказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку не має.

За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне виконання договору, але відповідач ухилилася від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 12.04.2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1, при цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Що ж стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівля або споруду, є істотними умовами договору, який передає набуття права власності на ці обєкти(крім багатоквартирних будинків).

Таким чином, зазначені норми законів, приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, повинна перебувати у власності відчужувача цього будинку і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинен був бути власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не є, а тому, на думку суду, не повинен вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що його право користування на земельну ділянку переходить разом із правом власності на житловий будинок.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 220,334, 377, 640,657 ЦК України, ст. 120 ЗК України, ст.ст.10,11,214,215,223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в м. Балта Одеської області по вул. Димитрова № 40-а, на земельній ділянці розміром 616 кв. м, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_1, укладений 12 квітня 2013 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок, позначений на схематичному плані під літ. А з господарськими будівлями, а саме: верандою літ. а, відкритою верандою літ. а-1, сараями літ. Б,Д,Е, підвалом з шиєю літ. В,в, вбиральні літ. Г, огородженням № 1-2, розташованого на земельній ділянці розміром 616 кв. м, по вул. Димитрова № 40-а в м. Балта Одеської області.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Балтський районний суд в 10-денний строк з дня отримання сторонами рішення суду.

С У Д Д Я