У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2013 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого суддів Ступак
О.В. Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О., Олійник А.С. розглянувши
у відкритому судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»
про відшкодування моральної шкоди за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Веселинівського районного суду
Миколаївської області від 19 березня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 15 травня 2013
року,

в с т а н о в и
л а:

У січні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що з 31 грудня 2009 року
працював начальником дільниці
технічної експлуатації засобів
електрозв'язку та розвитку № 1 цеху
телекомунікаційних послуг № 8 у
відкритому акціонерному товаристві
«Укртелеком», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
«Укртелеком», і наказом від 1 квітня 2011
року № 11/к 540 звільнений на підставі п. 3
ст. 40 КЗпП України. Рішенням
Веселинівського районного суду
Миколаївської області від 15 серпня 2011
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 31 січня 2012 року, визнано
незаконним та скасовано наказ № 657 від
27 грудня 2010 року про притягнення ОСОБА_6
до дисциплінарної відповідальності у
вигляді оголошення догани; визнано
незаконним та скасовано наказ про його
звільнення; поновлено на роботі та
стягнуто з відповідача на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу у сумі 9 984,24 грн. Присуджені
судом суми відповідачем не виплачено,
наказ про оголошення догани не
скасовано. Зазначав, що такими діями
відповідача йому завдана моральна
шкода, яку він оцінює в 20 000 грн і
просить стягнути з останнього.

Рішенням Веселинівського районного
суду Миколаївської області від 19
березня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 15 травня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Веселинівського
районного суду Миколаївської області
від 19 березня 2013 року і ухвалу
апеляційного суду Миколаївської
області від 15 травня 2013 року, ухвалити
нове рішення про задоволення позову,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивач пропустив
тримісячний строк звернення до суду із
заявою про вирішення трудового спору.

З такими висновками погодитись не
можна.

Судами встановлено, що у період з 31
грудня 2009 року по 1 квітня 2011 року
ОСОБА_6 працював начальником дільниці
технічної експлуатації засобів
електрозв'язку та розвитку № 1 цеху
телекомунікаційних послуг № 8 у
відкритому акціонерному товаристві
«Укртелеком», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
«Укртелеком».

Рішенням Веселинівського районного
суду Миколаївської області від 15
серпня 2011 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 31 січня 2012
року, визнано незаконним та скасовано
наказ № 657 від 27 грудня 2010 року про
притягнення ОСОБА_6 до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді оголошення догани; визнано
незаконним та скасовано наказ від 1
квітня 2011 року № 11/к 540 про його
звільнення; поновлено на роботі та
стягнуто з відповідача на користь
ОСОБА_6 середній заробіток за час
вимушеного прогулу у сумі 9 984,24 грн.

Статтею 237-1 КЗпП України
передбачається відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом працівникові моральної шкоди.
Відшкодування такої шкоди провадиться
тоді, коли порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Підстави та порядок відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди слід
розглядати у нерозривному зв'язку з
положеннями статті 233 КЗпП України, у
якій встановлено строки звернення до
суду за вирішенням трудових спорів,
зокрема тримісячний строк, який
розпочинається з дня, коли працівник
дізнався чи повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Конституційний Суд України у рішенні
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у
справі за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_7 щодо
офіційного тлумачення положень статті
233 Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 116,
117, 237-1 цього Кодексу дійшов висновку,
що відшкодування моральної шкоди,
пов'язаної з порушенням трудових прав,
є трудовим спором, на який
розповсюджується тримісячний строк
звернення до суду за захистом цього
права; невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням,
отже працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
моральної шкоди визначальним є
встановлення дня фактичного
розрахунку з працівником.

Тобто початок перебігу тримісячного
строку звернення із заявою про
відшкодування моральної шкоди
починається з наступного дня після
припинення порушення прав позивача, а
не з дня набрання законної сили
судовим рішенням про стягнення
належних працівникові сум.

У апеляційній скарзі заявник зазначав,
що присуджені рішенням
Веселинівського районного суду
Миколаївської області від 15 серпня
2011 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 31 січня 2012 року, суми
відповідачем не виплачено, наказ про
оголошення догани не скасовано, тому
перебіг строку звернення із позовом
про відшкодування моральної шкоди на
підставі ст. 237-1 КЗпП України не
пропущено, а, відтак, висновок суду про
його пропуск є неправильним.

Постановляючи ухвалу про залишення без
змін рішення суду першої інстанції, суд
апеляційної інстанції у порушення
вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України не
перевірив доводів апеляційної скарги
та не зазначив конкретні обставини і
факти, що спростовують такі доводи;
мотивів, з яких виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким керувався; не визначився з
характером правовідносин, які виникли
між сторонами та допустився помилки у
визначенні початку перебігу строку
звернення до суду за вирішенням
дійсного позову; обставини, якими
обґрунтовано заподіяння моральної
шкоди, не дослідив, і, неправильно
застосувавши норми матеріального
права, постановив ухвалу, яка за своїм
змістом не відповідає вимогам
цивільно-процесуального законодавства
щодо законності та обґрунтованості.

З огляду на викладене, ухвалу суду
апеляційної інстанції не можна визнати
законною та обґрунтованою, тому така
підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 15 травня
2013 року скасувати, справу направити
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.В.Ступак

Судді:
В.П.Гончар

Т.П.Дербенцева

С.О.Карпенко

А.С.Олійник