П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду
України в складі:

головуючогоЯреми
А.Г.,суддів:Григор'євої Л.І.,Онопенка
В.В.,Романюка Я.М.,Гуменюка В.І.,Охрімчук
Л.І.,Сеніна Ю.Л.,Патрюка М.В., Сімоненко
В.М., -за участі представника ТОВ "Авто
плюс LTD" - Забрудського А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
приватного підприємства "Авто студія"
про визнання дій протиправними та
визнання права власності за заявою
ОСОБА_1 про перегляд ухвали колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що 10 жовтня 2006 року між ним і
приватним підприємством "Авто студія"
(далі - ПП "Авто студія") було укладено
договір простого товариства, за яким
сторони домовились діяти спільно у
сфері технічного ремонту та
обслуговування автомобілів, без
створення юридичної особи, для
досягнення певних господарських цілей
шляхом реконструкції об'єкта
незавершеного будівництва - станції
технічного обслуговування, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 449,5 кв. м.

За умовами договору він зобов'язувався
здійснити внесок у спільну діяльність -
передати товариству під розписку кошти
в розмірі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч)
грн. Вкладом відповідача є, у тому
числі, зазначений об'єкт незавершеного
будівництва. Крім того, ПП "Авто студія"
зобов'язувалось вчинити дії, пов'язані
з реєстрацією простого товариства в
органах державної податкової служби,
ведення бухгалтерського обліку, після
закінчення будівництва зареєструвати
право власності на новозбудоване
майно, яке стає спільним майном
товариства та передається у спільну
часткову власність учасників, тощо.

Посилаючись на те, що він свої
зобов'язання виконав у повному обсязі,
однак відповідач не виконує умов
договору, а саме не вчиняє дій, які
повинні бути здійснені до 31 грудня 2011
року, ОСОБА_1 просив суд визнати дії ПП
"Авто студія" неправомірними та визнати
за ними право власності на об'єкт
будівництва, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 по Ѕ частині за кожним.

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 18 жовтня 2012 року позов
задоволено: визнано за ОСОБА_1 та ПП
"Авто студія" право власності на
вказаний об'єкт будівництва, що
утворився у формі часткової власності
під час дії простого товариства, по Ѕ
частині за кожним.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 12 лютого 2013 року
рішення Київського районного суду м.
Донецька від 18 жовтня 2012 року скасовано
та ухвалено нове рішення, яким
відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні
позовних вимог.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 червня 2013 року касаційну
скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення
апеляційного суду Донецької області
від 12 лютого 2013 року залишено без змін.

У серпні 2013 року до Верховного Суду
України звернувся ОСОБА_1 із
заявою про перегляд ухвали колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2013
року, посилаючись на неоднакове
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, унаслідок чого
ухвалено різні за змістом судові
рішення в подібних правовідносинах.

У зв'язку із цим ОСОБА_1 просить
скасувати ухвалу колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 червня 2013 року та ухвалити
нове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи заявника, Судова
палата у цивільних справах Верховного
Суду України вважає, що заява підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 355 Цивільного процесуального
кодексу України (далі - ЦПК України)
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана з
підстави неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

За змістом статті 360-4 ЦПК України суд
задовольняє заяву про перегляд справи
Верховним Судом України і скасовує
судове рішення у справі, яка
переглядається з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, якщо встановить,
що судове рішення є незаконним.

Судом установлено, що 10 жовтня 2006 року
між ПП "Авто студія" та ОСОБА_1 укладено
договір простого товариства. Строк дії
договору до 1 січня 2015 року.

Відповідно до пункту 1.1. договору
сторони домовились спільно діяти у
сфері технічного обслуговування та
ремонту автомобілів, без створення
юридичної особи, для досягнення певних
господарських цілей, зокрема
реконструкції об'єкта незавершеного
будівництва - станції технічного
обслуговування (далі - СТО), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
загальною площею 449,5 кв. м; реєстрації
цього об'єкта в органах державної
влади; подальшої експлуатації об'єкта
за призначенням - надання послуг у
сфері технічного обслуговування та
ремонту автомобілів.

Для досягнення цілей, визначених
указаним договором, ОСОБА_1
зобов'язувався здійснити внесок у
спільну діяльність у розмірі 250 000
(двісті п'ятдесят тисяч) грн, що складає
Ѕ його частки в спільному майні, а ПП
"Авто студія" зобов'язувалось внести
вклад - професійні знання, навички та
вміння, ділову репутацію й ділові
зв'язки, а також об'єкт незавершеного
будівництва - СТО, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 449,5
кв. м, власником якого він є на підставі
договору купівлі-продажу від 29 травня
2003 року, грошова оцінка СТО складає 250 000
(двісті п'ятдесят тисяч) грн і становить
Ѕ їх частки у спільній діяльності, а
після закінчення реконструкції ПП
"Авто студія" зобов'язувалось провести
дії щодо реєстрації в державних
органах об'єкт будівництва, включаючи
реєстрацію права власності на нерухоме
майно у відповідних органах бюро
технічної інвентаризації (далі - органи
БТІ), а також вчинити інші дії,
передбачені договором.

Згідно з копією розписки від 25 жовтня
2006 року ПП "Авто студія" отримало від
ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 250 000
(двісті п'ятдесят тисяч) грн як вклад у
сумісну діяльність за договором
простого товариства від 10 жовтня 2006
року (а.с. 22).

Проте ПП "Авто студія" не вчинило дії
щодо реєстрації спільної часткової
власності на створене майно та щодо
забезпечення діяльності в межах
реалізації цілей простого товариства.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1,
суд першої інстанції дійшов висновку,
що внаслідок укладення між ПП "Авто
студія" і ОСОБА_1 договору
простого товариства все майно, яке є
результатом дії цього договору,
належить сторонам на праві спільної
часткової власності. Позивачем ОСОБА_1
виконано взяті на себе зобов'язання за
вказаним договором, проте ПП "Авто
студія" своїх зобов'язань, передбачених
спірним договором, не виконало.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції й ухвалюючи рішення про
відмову ОСОБА_1 у задоволенні його
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що з 7 жовтня
2010 року, тобто на час розгляду справи в
суді, право власності на об'єкт
будівництва, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, у вигляді СТО площею
601,6 кв. м зареєстровано за
товариством з обмеженою
відповідальністю "Авто плюс LTD" (далі -
ТОВ "Авто плюс LTD") на підставі рішення
господарського суду Донецької області
від 23 грудня 2009 року, а це унеможливлює
вирішення питання про право власності
інших осіб на спірне майно.

Погодившись з висновками апеляційного
суду, суд касаційної інстанції
касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилив
залишивши рішення суду апеляційної
інстанції без змін.

ОСОБА_1 зазначає, що суд касаційної
інстанції під час розгляду справи
неоднаково застосував одні й ті самі
норми матеріального права в подібних
правовідносинах і дійшов протилежного
правового висновку, покладеного в
основу цього судового рішення.

Для прикладу наводить ухвалу колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 грудня 2012 року
у справі за позовом фізичної особи про
визнання договорів купівлі-продажу
недійсними й нікчемними, витребування
майна із чужого незаконного володіння
та визнання права власності.

Зазначеним судовим рішенням, наданим
заявником для порівняння, суд
касаційної інстанції, залишаючи без
змін рішення місцевого та ухвалу
апеляційного судів про задоволення
позовних вимог фізичної особи, яка
набула право власності на нежитлові
приміщення на підставі договору
інвестування в нерухомість та
управління майном, але спірні
приміщення вибули з її володіння на
підставі нікчемного правочину, дійшов
висновку, що оскаржувані судові
рішення ухвалені з додержанням норм
матеріального й процесуального права.
Переглядаючи вказані судові рішення,
суд касаційної інстанції погодився з
висновком судів попередніх інстанцій,
що на підставі положень статей 387, 388 ЦК
України власнику надається право
витребувати майно із чужого
незаконного володіння або від
добросовісного набувача. Вимога
титульного володільця про визнання
права власності є додатковою до вимоги
про витребування майна із чужого
незаконного володіння і є такою, що
супроводжує віндикаційний позов.
Оскільки позивачем повністю проведено
оплату за договором інвестування, то
він є власником майнових прав на об'єкт
інвестування. Вибуттям об'єкта
нерухомості, створеного в результаті
інвестування в капітальне будівництво,
з володіння власника майнових прав на
об'єкт інвестування на підставі
нікчемного правочину порушуються
права цього власника, які підлягають
захисту шляхом визнання за ним права
власності на майно, яке було утворено
внаслідок виконання умов договору
інвестування.

Таким чином, існує неоднакове
застосування касаційним судом одних і
тих самих норм матеріального права, а
саме статей 328, 392 ЦК України, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

Відповідно до статті 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
встановлена судом.

Положеннями цієї статті закріплюється
презумпція правомірності набуття
права власності на певне майно, тобто
право власності на конкретне майно
вважається набутим правомірно, якщо
інше не буде встановлено в судовому
порядку або незаконність права
власності не випливатиме із закону.

За договором простого товариства
сторони (учасники) беруть зобов'язання
об'єднати вклади та спільно діяти з
метою одержання прибутку або
досягнення іншої мети (стаття 1132 ЦК
України).

Спільна діяльність учасників
передбачає здійснення дій із внесення
вкладів та виконання обов'язків, які
випливають з укладеного договору.

Спільне майно товариства утворюється
шляхом внесення вкладів учасників, а
також за рахунок майна, отриманого в
результаті спільної діяльності.

Згідно зі статтею 1134 ЦК України внесене
учасниками майно, яким вони володіли на
праві власності, а також вироблена у
результаті спільної діяльності
продукція та одержані від такої
діяльності плоди і доходи є спільною
частковою власністю учасників, якщо
інше не встановлено договором простого
товариства або законом.

Для майнових вкладів учасників
договору, а також майна, яке буде
створене (придбане) внаслідок їхньої
спільної діяльності, встановлюється
правовий режим спільної часткової
власності.

У праві власності на спільне майно
кожен з учасників має частку, величина
якої відповідає розміру його вкладу,
якщо інше не передбачено договором.

Поділ майна, що є у спільній частковій
власності учасників простого
товариства, і спільних прав вимоги, які
виникли в них, здійснюється в порядку,
установленому ЦК України.

У справі, яка переглядається, сторони
уклали договір простого товариства з
метою спільної діяльності у сфері
технічного обслуговування та ремонту
автомобілів, без створення юридичної
особи, для досягнення певних цілей,
зокрема реконструкції незакінченого
будівництвом об'єкта - СТО, реєстрації
цього об'єкта в органах державної влади
після завершення будівництва.

Унаслідок укладення такого договору
між його учасниками виникли відносини
спільної часткової власності, в якій
кожному з учасників згідно з умовами
договору простого товариства належить
по Ѕ частині цього майна.

ОСОБА_1 свої зобов'язання за договором
виконав у повному обсязі, проте
відповідач ПП "Авто студія" взяті на
себе зобов'язання щодо реєстрації
спірного об'єкта нерухомості - СТО - не
виконав, що є підставою для поділу
майна, яке набуло статусу спільної
часткової власності, між учасниками
договору пропорційно їхнім часткам у
спільному майні.

Рішенням господарського суду
Донецької області від 20 травня
2008 року визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 29 травня 2003 року, за
умовами якого ТОВ "Авто плюс LTD" продало,
а ПП "Авто студія" придбало об'єкт
незавершеного будівництва - будівлю
СТО, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1

На підставі рішення господарського
суду Донецької області від 23
грудня 2009 року за ТОВ "Авто плюс LTD"
визнано право власності на будівлю СТО,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1

Указаними судовими рішеннями
встановлено незаконність договору
купівлі-продажу й не з'ясовувалось
правомірність і законність набуття
ОСОБА_1 права власності на спірне майно
на підставі договору простого
товариства.

Оскільки ОСОБА_1 виконано всі умови
договору простого товариства, він є
титульним володільцем предмета
договору й неправомірність набуття
ОСОБА_1 права власності на спірний
об'єкт нерухомості не встановлено, то
невиконанням ПП "Авто студія" умов
укладеного договору порушуються права
іншого учасника договору (співвласника
майна), які підлягають захисту.

Саме до цього зводяться правові
висновки, що викладені в ухвалі колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 грудня
2012 року, наданій ОСОБА_1 як приклад
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права в подібних
правовідносинах.

Судовою палатою у цивільних справах
Верховного Суду України встановлено
неоднакове застосування статей 328, 392 ЦК
України, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

Ураховуючи викладене, ухвала колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2013 року
не може залишатися в силі, а підлягає
скасуванню на підставі пункту 1 статті
355 ЦПК України з направленням справи на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

Керуючись статтями 355, 360 - 3, 360 - 4 ЦПК
України, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 червня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355
ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема

Судді: Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.В. Онопенко

Л.І. Охрімчук

М.В. Патрюк

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко