Провадження № 2/200/4389/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року
Бабушкінський
районний суд

м.
Дніпропетровська

у складі:

Головуючого судді - Циганкова
В.О.

при секретарі - Сабій О.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, -

ВСТАНОВИВ

21 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що 18 серпня 2009
року між позивачем та відповідачем-1
був укладений договір позики, на умовах
якого позивач надав відповідачу-1
грошову суму у розмірі 29 000, 00 доларів
США, кінцевим строком виконання
зобов'язання якого було 19 жовтня 2013
року. У зазначений термін відповідач-1
борг не повернув.

Того ж дня, 18 серпня 2009 року, між
позивачем та відповідачем-2 був
укладений договір поруки, за умовами
якого відповідач-2 частково
поручається перед позивачем за
виконання обов'язку відповідача-1 щодо
виконання зобов'язань по сплаті боргу
за Договором позики від 18 серпня 2009
року в сумі 2 000,00 грн.11 березня 2010 року
відповідачем була сплачена частина
боргу у розмірі 800, 00 грн., залишок боргу
відповідач-2 не сплатив.

У позовній заяві позивач просить
стягнути з відповідача-1 суму боргу за
договором позики та стягнути з
відповідача-2 суму боргу за договором
поруки та пеню, три відсотка річних та
інфляційні витрати.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала в
повному обсязі посилалась на
обставини, викладені у позовній заяві.
Також, представник позивача зазначила,
що позивач з лютого 2008р. зареєстрований
як фізична особа-підприємець та у
зв'язку із здійсненням своєї
підприємницької діяльності отримував
грошові кошти, в період 2008-2010 рр. від
відповідача-1. Позов просила
задовольнити в повному обсязі.

Представником відповідача-1 до суду
було надано заперечення на позовну
заяву, в якому зазначено, що
відповідач-1 повернув позивачу
позичені за договором позики гроші в
повному обсязі та з урахуванням
відсотку за затримку повернення
грошей. В судовому засіданні
представник відповідача-1 заперечував
проти задоволення позовних вимог,
позов просив відхилити.

Відповідач-2 надав до суду заяву про
розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача-1,
оцінивши докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на їх
безпосередньому, всебічному, повному
та об'єктивному дослідженні, вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 серпня 2009 року
між позивачем та відповідачем-1 був
укладений договір позики, на умовах
якого позивач надав відповідачу-1
грошову суму у розмірі 29 000, 00 доларів
США, кінцевим строком виконання
зобов'язання якого було 19 жовтня 2009
року. У зазначений термін відповідач-1
борг не повернув.

Факт передачі грошових коштів
підтверджується договором позики,
укладеним між позивачем та
відповідачем-1 від 18 серпня 2009 року.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інший речей,
визначених родовими ознаками.

Враховуючі вищевикладені обставини,
суд робить висновки, що договір позики
був укладений з дотриманням всіх норм
законодавства України, тому тягне за
собою певні права та обов'язки для
сторін.

Суд наголошує, що у відповідності до ст.
533 Цивільного кодексу України, грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Станом, на день остаточного повернення
грошових коштів, а саме на 19 жовтня 2009
року, відповідно до офіційного курсу
Національного банку України, курс 1
долара США складав 7,97 грн., а отже, сума,
що підлягає стягненню з відповідача-1
складає 231130,00 грн.

Того ж дня, 18 серпня 2009 року, між
позивачем та відповідачем-2 було
укладено договір поруки, за умовами
якого відповідач-2 частково
поручається перед позивачем за
виконання обов'язку відповідача-1 щодо
виконання зобов'язань по сплаті боргу
за Договором позики від 18 серпня 2009
року в сумі 2000,00 грн.

11 березня 2010 року відповідачем-2
частково сплачений борг в розмірі
800,00грн., на підтвердження цього надана
розписка.

В ході судового розгляду справи
встановлено, що сума, яка підлягає
стягненню з відповідача-1 складає 229130,00
грн. Сума, яка підлягає стягненню з
відповідача-2 складає 1200,00 грн.

Суд зазначає, що згідно ст. 1046
Цивільного кодексу України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що п. 9 договору
позики встановлено, що підписання
цього договору відповідачем-1
підтверджує факт одержання ним від
позивача позики.

Представником відповідача-1 було
надано заперечення на позовну заяву
про стягнення боргу за договором
позики. В запереченні представник
наполягає на тому, що відповідачем-1
було повернено всю суму боргу за
договором позики та відсоток за
затримку розрахунку. В обґрунтування
своїх заперечень представником
відповідача-1 було надано роздруківку
банківських операцій з АТ "ОТП Банк", м.
Київ за період з 19.09.2009 р. по 19.09.2011 р., в
якій маються записи про переказ коштів
відповідачем-1 частинами на ім'я
позивача.

В судовому засіданні представник
позивача заперечувала проти
заперечень відповідача-1. В
обґрунтування своїх тверджень
представник позивача надала до суду
витяг з ЄДР на ім'я позивача та копію
свідоцтва про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця на ім'я
відповідача-1. У судовому засіданні
пояснила, що позивач та відповідач-1
здійснювали підприємницьку
діяльність, відповідно до якої позивач
продавав відповідачу-1 двері та
комплектуючи до дверей, а відповідач-1
покупав цей товар та сплачував за
нього.

Роздруківка банківського рахунку не
може бути визнана судом як доказ, що
відповідачем-1 було повернено саме
кошти по договору позики, посилаючись
на п. 5 договору позики, яким зазначено,
що при поверненні грошових коштів,
позивачем має бути видана розписка про
отримання повернених коштів. Також,
представник позивача зазначила, що
роздруківка банківських операцій не
містить посилання в призначенні
платежу на повернення грошових коштів
згідно договору позики від 18.08.2009р.

Суд погоджується з доводами
представника позивача, виходячи з
наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 57 Цивільного
процесуального кодексу України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення

для вирішення справи.

Статтею 60 Цивільного процесуального
кодексу України визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно Постанови НБУ Про затвердження
Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, а саме п. 3.8. Реквізит
"Призначення платежу" платіжного
доручення заповнюється платником так,
щоб надавати повну інформацію про
платіж та документи, на підставі яких
здійснюється перерахування коштів
отримувачу. Повноту інформації
визначає платник з урахуванням вимог
законодавства України. Платник
відповідає за дані, що зазначені в
реквізиті платіжного доручення
"Призначення платежу". Банк перевіряє
заповнення цього реквізиту на
відповідність вимогам, викладеним у
цій главі, лише за зовнішніми ознаками.
Виходячи з даної вимоги закону,
відповідач-1 при перерахуванні коштів
на ім'я позивача мав зазначати
призначення платежу саме за погашення
боргу за договором позики.

Цивільним кодексом України, а саме ч. 2
ст. 1087 встановлено, що розрахунки між
юридичними особами, а також розрахунки
за участю фізичних осіб, пов'язані із
здійсненням ними підприємницькою
діяльності, провадяться в
безготівковій формі. Дана норма ще раз
підтверджує, що розрахунок у
безготівковій формі здійснюється лише
між фізичними особами-підприємцями.

Також представником відповідача-1 не
доведено твердження, що позивач
наполягав на сплаті відсотків і чому
саме сума у 600 доларів США складають ці
відсотки. До суду не надано жодних
підтверджуючих документів та
розрахунку суми відсотків.

Як встановлено в ході судового
розгляду справи позивачем не
видавалося жодного документу про
повернення грошових коштів
відповідачем-1, що вказує на факт не
виконання своїх боргових зобов'язань
відповідача-1 перед позивачем.

Відповідачем-1 не надано до суду
розписки про отримання грошових коштів
позивачем від відповідача-1, що
підтверджує факт не виконання
зобов'язання.

Так як позивач та відповідач-1
зареєстровані належним чином як
фізичні особи-підприємці, суд
приходить до висновку, що дана виписка
з банківського рахунку не підтверджує
повернення коштів за договором позики.

Статтею 629 Цивільного кодексу України
передбачено, що договір є обов'язковим
для виконання сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 1050 Цивільного
кодексу України передбачено, що якщо
позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний
сплатити грошову суму відповідно до
статті 625 цього Кодексу.

За положенням ст. 625 Цивільного кодексу
України, боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

В частині стягнення з відповідачів
суми пені суд відмовляє, виходячи з
того, що позов подано до суду загальної
юрисдикції, до компетенції якого
належить розгляд справ між фізичними
особами, та в даному процесі
розглядається справа про стягнення
коштів за договором позики між
громадянами України без статусу
фізичних осіб-підприємців.

У відповідності до Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»,
суб'єктами зазначених правовідносин є
підприємства, установи та організації
незалежно від форм власності та
господарювання, а також фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності.
Розгляд справ між громадянами, які
здійснюють підприємницьку діяльність
належить до компетенції господарських
судів.

Тому суд відмовляє в задоволенні
позову в частині стягнення з
відповідачів пені згідно Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

Таким чином, сума, що підлягає
стягненню з відповідача-1 на користь
позивача складає 291848,44 грн., з яких 229130,00
грн. сума основного боргу, 27363,77 грн. 3 %
річних, 35354,67 грн. інфляційних витрат.

Судом встановлено, що 18 серпня 2009 року,
між позивачем та відповідачем-2 був
укладений договір поруки. За умовами
даного договору, відповідач-2 частково
поручається перед позивачем за
виконання обов'язку відповідача-1 щодо
виконання зобов'язань по сплаті боргу
за Договором позики від 18 серпня 2009
року в сумі 2 000,00 грн.

Згідно ст. 553 Цивільного кодексу
України за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

В ході судового розгляду справи
встановлено, що виходячи з умов
договору поруки, відповідач-2
зобов'язаний у разі порушення
відповідачем-1 обов'язку за основним
договором, самостійно виконати
обов'язок відповідача-1 перед
позивачем, в частині свого
зобов'язання. Частину боргу у розмірі
800, 00 грн. відповідач-2 повернув
позивачу, про свідчить розписка.
Залишок боргу позивачу повернуто не
було

Згідно до ст. 556 Цивільного кодексу
України, після виконання поручителем
зобов'язання, забезпеченого порукою,
кредитор повинен вручити йому
документи, які підтверджують цей
обов'язок боржника.

Таким чином, сума, що підлягає
стягненню з відповідача-2 на користь
позивача складає 1578,01 грн., з яких 1200,00
грн. сума основного боргу, 152,64 грн. 3 %
річних, 225,37 грн. інфляційних витрат.

В частині стягнення з відповідачів
пені згідно Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» суд
відмовляє.

Представник відповідача-1 в
запереченні на позовну заяву просить
суд відмовити в задоволенні позову
також з підстав спливу позовної
давності.

Представником позивача було подано
клопотання про поновлення пропущених
строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до частин 4 та 5 статті 267
Цивільного кодексу України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові, але
якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Подане представником позивача
клопотання про поновлення пропущеного
строку позовної давності суд визнає
обґрунтованим.

Також, заява позивача про поновлення
строку позовної давності (ч. 5 ст. 267 ЦК
України) не означає, що подана заява
(відповідачем-1) про застосування
позовної давності, тобто про сплив
позовної давності є наслідком відмови
в позові, якщо він обґрунтований.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 533, 556, 625, 629, 1046, 1050 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 113,
213 - 216 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики -
задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_1) з ОСОБА_2
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_2) суму боргу 291
848, 44 гривень (двісті дев'яносто одна
тисяча вісімсот сорок вісім) гривень 44
копійки, з яких 229 130, 00 грн. (двісті
двадцять дев'ять тисяч сто тридцять
грн. 00 коп.) сума основного боргу, 27 363, 77
гривень (двадцять сім тисяч триста
шістдесят три) гривні 77 копійок 3 %
річних, 35 354, 67 гривень (тридцять п'ять
тисяч триста п'ятдесят чотири) гривні 67
копійок інфляційних витрат.

Стягнути на користь ОСОБА_1,
(реєстраційний номер облікової картки
платника податківНОМЕР_1) з ОСОБА_3,
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_3) суму боргу в
розмірі 1 578, 01 гривень (одна тисяча
п'ятсот сімдесят вісім) гривень 01
копійок, з яких 1 200, 00 гривень (одна
тисяча двісті) гривень 00 копійок
основного боргу, 152, 64 гривні (сто
п'ятдесят дві) грнивень 64 копійки 3 %
річних, 225, 37 гривень (двісті двадцять
п'ять) гривень 37 копійок інфляційних
витрат.

В порядку розподілу судових витрат
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
1143,93 гривень (одна тисяча сто сорок три)
гривні 93 копійки.

В порядку розподілу судових витрат
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 229
гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів, починаючи з наступного за
днем його проголошення, шляхом подання
апеляційної скарги до Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська.

Суддя

В.О. Циганков