ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року
м. Київ

Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України в
складі:

головуючогоЯреми
А.Г.,суддів:Григор'євої Л.І.,Гуменюка
В.І.,Онопенка В.В.,Охрімчук Л.І.,Патрюка
М.В.,Романюка Я.М.,Сеніна Ю.Л.,Сімоненко
В.М.,- розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк»,
третя особа - ОСОБА_5, про
відшкодування шкоди за заявою ОСОБА_1
про перегляд ухвали судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 липня 2013 року,

в с т а н о в
и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що між відкритим
акціонерним товариством «ВТБ Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «ВТБ Банк»
(далі - ПАТ «ВТБ Банк»), і ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, для
забезпечення виконання якого укладено
договір застави автомобіля марки
«Mersedes-Benz», модель CL 600, 2007 року випуску. У
червні 2008 року ОСОБА_3 без згоди банку
здійснила відчуження автомобіля
ОСОБА_4, яка згодом продала автомобіль
йому. 4 серпня 2011 року за рішенням
Печерського районного суду м. Києва
було звернено стягнення на вказаний
автомобіль, який у нього вилучено.
Зазначаючи, що неправомірними діями
працівника «ВТБ Банк» ОСОБА_5, яка,
використовуючи своє службове
становище, склала й підписала
підроблений документ - акт перевірки
стану та наявності майна, зазначивши в
акті завідомо неправдиві відомості
про наявність автомобіля
марки «Mersedes-Benz» у ОСОБА_3, йому

заподіяно шкоду, розмір якої
дорівнює вартості вилученого
автомобіля,

позивач просив стягнути з ПАТ «ВТБ
Банк» на його користь 1 081 360 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 25 квітня 2013 року
позов ОСОБА_1 задоволено.

Рішенням Апеляційного суду м.
Києва від 20 червня 2013 року рішення суду
першої інстанції скасовано, ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 липня 2013 року
ОСОБА_1 відмовлено у відкритті
касаційного провадження на підставі
пункту 5 частини четвертої статті 328
Цивільного процесуального кодексу
України (далі - ЦПК України).

У поданій до Верховного Суду України
заяві ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу
судді Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 липня 2013 року
й залишити в силі рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 25 квітня 2013 року, посилаючись
на неоднакове застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме:
частини першої статті 1166 та частини
першої статті 1172 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України).

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1
додав до заяви ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 грудня 2012 року, від 26 червня
2013 року та від 31 липня 2013 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

від 11 листопада 2013 року справу допущено
до провадження у Верховному Суді
України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
доводи заяви, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України
визнає, що заява задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Згідно зі статтею 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав:

1) неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах;

2) встановлення міжнародною
судовою установою, юрисдикція якої
визнана Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що 19 лютого 2008 року між
відкритим акціонерним товариством
«ВТБ Банк» ( правонаступником якого є
ПАТ «ВТБ Банк») і ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, відповідно до якого
банк надав їй у тимчасове користування
кошти в розмірі 130 069 доларів США
зі сплатою 12,25% річних, а ОСОБА_3
зобов'язалась повернути їх до 18 лютого
2011 року. Для забезпечення виконання
кредитного договору 19 лютого 2008 року
між сторонами було укладено договір
застави,

за умовами якого ОСОБА_3 передано в
заставу автомобіль марки «Mersedes-Benz»,
модель CL 600, 2007 року випуску, який
належав їй на праві власності. 3 червня
2008 року ОСОБА_3 без згоди ПАТ «ВТБ Банк»
здійснила відчуження вказаного
автомобіля ОСОБА_4

6 червня 2008 року та 27 жовтня 2008
року ОСОБА_5 як посадовою особою ПАТ
«ВТБ Банк» було складено та підписано
акти перевірки стану й наявності майна,
переданого в заставу, в яких зазначено
про наявність вищевказаного
автомобіля в ОСОБА_3 Відповідно до
постанови Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 1 серпня 2012 року
кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_5 за статтями 364, 366 Кримінального
кодексу України було закрито у зв'язку
зі спливом строків давності
притягнення останньої до кримінальної
відповідальності.

9 грудня 2008 року ОСОБА_1 придбав у
ОСОБА_4 автомобіль марки «Mersedes-Benz»,
модель CL 600, вартість якого згідно з
експертною оцінкою склала 1 081 360 грн.

4 серпня 2011 року рішенням Печерського
районного суду м. Києва звернено
стягнення на автомобіль марки
«Mersedes-Benz», модель CL 600, який належав
ОСОБА_1, у рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_3 за кредитним
договором № 91/08В від 19 лютого 2008 року на
користь ПАТ «ВТБ Банк». У подальшому
автомобіль було реалізовано на
аукціоні.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, апеляційний
суд, з яким погодився й суд
касаційної інстанції, виходив із того,
що не доведено наявності
причинно-наслідкового зв'язку між
діями працівника ПАТ «ВТБ Банк» ОСОБА_5
та заподіянням шкоди ОСОБА_1, оскільки
дії ОСОБА_5 щодо складання акта
перевірки стану й наявності майна,
переданого в заставу, жодним чином не
могли сприяти, попередити або
перешкоджати відчуженню ОСОБА_3
заставленого автомобіля ОСОБА_4, а в
подальшому й ОСОБА_1, оскільки
зазначений акт є внутрішнім документом
банку, він не створив передумов та не
був підставою для відчуження
заставленого автомобіля.

Проте в наданих для порівняння
ухвалах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 грудня 2012
року та від 26 червня 2013 року суд
касаційної інстанції, залишаючи в силі
судові рішення попередніх інстанцій,
якими задоволені позовні вимоги
фізичних осіб про відшкодування шкоди
з банків-відповідачів, виходив із того,
що неправомірними діями працівника
банку було завдано шкоди позивачеві,
такі дії знаходяться в
причинно-наслідковому зв'язку із
заподіянням шкоди, а тому відповідно до
частини першої статті 1172 ЦК України
саме банк повинен відшкодувати шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним службових обов'язків.

Аналогічний висновок міститься в
ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 31 липня 2013 року,
якою скасовано судові рішення про
відмову в позові про відшкодування
шкоди, а справу направлено на новий
розгляд.

Таким чином, зміст доданих до заяви
ухвал Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, їх порівняння із
судовим рішенням, яке переглядається,
не дає підстав для висновку про те, що
суд касаційної інстанції при розгляді
двох чи більше справ за тотожних
предмета спору, підстав позову та за
аналогічних обставин і однакового
регулювання нормами матеріального
права спірних правовідносин дійшов
протилежних висновків щодо заявлених
позовних вимог.

Відповідно до статті 3605 ЦПК України
Верховний Суд України відмовляє в
задоволенні заяви, якщо обставини, які
стали підставою для перегляду справи,
не підтвердилися.

Керуючись статтею 3603 ЦПК України,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України

п о с т а н о
в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про
перегляд ухвали судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 19 липня 2013 року відмовити.

Постанова є остаточною і може бути
оскаржена тільки на підставі,
встановленій пунктом 2 частини першої
статті 355 ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема

Судді : Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.В. Онопенко

Л.І. Охрімчук

М.В. Патрюк

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко