СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 інстанції - Гайдук С.В.
Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2013 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М.,
Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 вересня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Євробанк», третя особа: ОСОБА_3
про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2012 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ
«Євробанк», третя особа: ОСОБА_3, в якому
просив визнати недійсним кредитний
договір № Н-339 з додатком від 09.12.2011, а
також застосувати наслідки визнання
договору недійсним, а саме: визнати
недійсними договір поруки № Н-339/П-1 від
09 грудня 2011 року, договір іпотеки від 09
грудня 2011 року, договір про задоволення
вимог іпотекодержателя від 30 січня 2012
року, скасувати накладену нотаріусом
заборону на відчуження майна, зупинити
нарахування пені та штрафів з боку
банку, зобов'язати банк прийняти у
позивача суму залишкової
заборгованості для погашення кредиту.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує
тим, що 09 грудня 2011 року між ним та ПАТ
КБ «Євробанк» було укладено кредитний
договір № Н-339 з додатком про надання
споживчого кредиту в сумі 1 713 300 грн. В
забезпечення виконання умов
кредитного договору були укладені
договір поруки № Н-339/П-1 від 09 грудня 2011
року, відповідно до якого поручителем є
його дружина ОСОБА_3, договір іпотеки
від 09 грудня 2011 року та договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
від 30 січня 2012 року. При підписанні
кредитного договору банком було
порушено норми чинного законодавства
та права позичальника, як споживача
кредитної послуги, а саме не виконано
переддоговірну роботу з позичальником.
Всупереч п.2 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» банком перед
укладанням договору не було
повідомлено позичальника у письмовій
формі про кредиті умови; банком під час
підписання кредитного договору та
договору поруки з третьою особою було
введено їх в оману, оскільки інформацію
про кредитні умови не було надано ані в
письмовому, ані в усному вигляді.
Позивач вважає, що умови кредитного
договору є несправедливими та
суперечать нормам законодавства
України, а саме в частині одноособового
змінення банком річної відсоткової
ставки та нарахування не обумовленої
законом пені і штрафів, що є способом
зловживання правом.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 вересня 2013 року у
позові ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Євробанк»,
третя особа: ОСОБА_3 про визнання
договорів недійсними відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції позивач ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 05
вересня 2013 року та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити заявлені
позовні вимоги. Посилається на те, що
рішення суду першої інстанції ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права. Вказує, що при
підписанні кредитного договору його
було введено в оману, що призвело до
збільшення суми боргу майже вдвічі та
стало наслідком чисельних порушень
норм чинного законодавства та прав
позивача, як споживача кредитної
послуги, що умови кредитного договору є
несправедливими, оскільки його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
позичальника.

Сторони в судове засідання
апеляційного суду не з'явились, про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлені належним чином, про
причини неявки суд не повідомили, а
тому колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи, 09 грудня 2011 року між позивачем
та ПАТ КБ «Євробанк» укладено договір
кредиту № Н-339, за умовами якого банк
надав позивачу у тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості, платності та
цільового характеру використання
грошові кошти у формі кредиту в сумі
1713300 грн., зі сплатою 36,00% річних з
кінцевим терміном повернення основної
заборгованості до 07 грудня 2012 року.
Кредит надавався позичальнику на
придбання нерухомості.

Як зазначено в п.1.3. кредитного
договору в якості забезпечення
позичальником виконання своїх
зобов'язань щодо погашення кредиту,
сплати процентів, можливих штрафних
санкцій, а також інших витрат на
здійснення забезпеченої заставою
вимоги, сторони укладають: договір
іпотеки квартири АДРЕСА_1; договір
поруки з ОСОБА_3

Сторонами 09 грудня 2011 року
підписаний додаток № 1 до договору
кредиту № Н-339 від 09 грудня 2011 року який
містить розрахунок сукупної вартості
кредиту та реальної процентної ставки.

09 грудня 2011 року з метою
забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_2 за кредитним договором між
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Євробанк»
було укладено договір поруки № Н-339/П-1,
відповідно до якого поручитель ОСОБА_3
зобов'язалась перед банком відповідати
за виконання позивачем ОСОБА_2 умов
кредитного договору.

09 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ
«Євробанк» було укладено договір
іпотеки, згідно з умовами якого позивач
передав банку в іпотеку нерухома майно,
а саме: квартиру АДРЕСА_1. Нотаріусом
була накладена заборона на відчуження
вказаного нерухомого майна, що
належить позивачу та третій особі на
праві приватної власності.

30 січня 2012 року між ПАТ КБ «Євробанк»
та ОСОБА_2 укладено договір про
задоволення вимог іпотекодержателя, в
якому визначено спосіб та порядок
позасудового звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
твердження позивача про те, що зміст
кредитного договору суперечить
чинному законодавству, а саме
положенням Закону України «Про захист
прав споживачів», є помилковими.
Позивачем не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що при укладанні кредитного
договору відповідач ввів позивача в
оману. Судом першої інстанції не
встановлено порушень зі сторони банку,
які б слугували підставою для визнання
договорів недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Також ч.3 цієї
статті передбачено, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою, шостою ст. 203
цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06
листопада 2009 року передбачено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Позивачем відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК
України не надано доказів на
підтвердження того, що кредитний
договір був укладений ним під впливом
обману.

Доводи апеляційної скарги про те, що
зміст кредитного договору суперечить
чинному законодавству, а саме
положенням Закону України «Про захист
прав споживачів», що банк порушив
проведення переддоговірної роботи з
позивачем, що призвело до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків на шкоду позивача, як
споживача фінансових послуг, колегія
суддів вважає необґрунтованими з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів» (який був
чинний на дату підписання кредитного
договору) між кредитодавцем та
споживачем укладається договір про
надання споживчого кредиту, відповідно
до якого кредитодавець надає кошти
(споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст.11 вказаного Закону
врегульовуються питання щодо
відомостей, які кредитодавець має
повідомити споживачеві до укладення
договору споживчого кредиту, а статтею
56 Закону України «Про банки і
банківську діяльність» від 07 грудня 2000
року №2121-ІІІ - щодо відомостей, які банк
має надавати споживачеві як власнику
клієнту на його вимогу.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст.6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимого
розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи -
споживача враховуються вимоги
законодавства про захист прав
споживачів.

Як вбачається з матеріалів справи,
спірний кредитний договір містить
детальний опис усіх його умов.
Кредитний договір був підписаний обома
сторонами, відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК
України є укладеним, оскільки сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору, застережень до
договору не висловлювали, підпис
позивача на договорі свідчить про його
згоду на укладення кредитного договору
саме на тих умовах, які зазначені в
договорі.

Доводи апеляційної скарги щодо
несправедливості, зокрема, умови
кредитного договору в частині
одноособового змінення річної
відсоткової ставки та нарахування не
обумовленої законом пені і штрафів, не
можуть бути прийняті судом до уваги,
оскільки п.2.6.1 кредитного договору
визначено обов'язок банку повідомити
позичальника про намір змінити розмір
процентної ставки за надання кредиту
не пізніше ніж за десять днів до дати
початку їх введення, а також надати для
укладення додаткову угоду про внесення
змін до цього договору.

Посилання апелянта на те, що подальше
виконання кредитного договору на
умовах, що діють на даний час, є
порушенням одного із принципів
цивільно-правових відносин,
закріплених у ст.3 ЦК України, а також
те, що судом першої інстанції не дано
оцінку отримання позивачем вимоги
банку в лютому місяці 2012 року, колегія
суддів відхиляє, оскільки виконання чи
не виконання сторонами зобов'язань,
які виникли з правочину має значення
лише для визначення наслідків його
недійсності, а не для визначення
правочину недійсним та не впливають на
правильність висновків суду першої
інстанції.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
те, що позовні вимоги про визнання
договору поруки, договору іпотеки та
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя недійсними та
зобов'язання вчинити дії не підлягають
задоволенню, оскільки основне
зобов'язання (кредитний договір) не
визнаний судом недійсним, а інших
правових підстав для застосування ч.2
ст.548 ЦК України немає.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції, і на законність
оскаржуваного рішення не впливають.

З урахуванням вищенаведеного, колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясував
обставини, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні та наявними в матеріалах
справи доказами, і, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, ухвалив
законне та обґрунтоване рішення.
Підстав для його скасування не
встановлено.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим, відповідає вимогам
матеріального права, внаслідок чого
підстав для його скасування з мотивів
викладених в апеляційній скарзі, не
вбачається.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 05 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: