провадження 2/631/80/13
справи 2028/2171/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2013 року смт.
Нова Водолага

Нововодолазький районний суд
Харківської області у складі:

головуючого судді Покальчука Ю.М.

при секретарі Євсюковій О.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

третьої особи державного нотаріуса
Зміївської Т.М.

розглянув у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третьої
особи Державного нотаріуса
Нововодолазького нотаріального округу
про поновлення строку на звернення до
суду за захистом порушеного права,
часткового скасування правочинів і
визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку, як на майно,
придбане у шлюбі.

В С Т А Н О В И В:

До Нововодолазького районного суду
звернулась позивач - ОСОБА_1 до ОСОБА_3
та ОСОБА_4, третьої особи Державного
нотаріуса Нововодолазького
нотаріального округу, про поновлення
строку на звернення до суду за захистом
порушеного права, про часткове
скасування договорів дарування від 10
серпня 1995 року і від 17 квітня 2007 року, та
визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку по АДРЕСА_1, як на
майно, придбане у шлюбі.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивачка зазначила, що з червня 1994
року по лютий 1999 ріку вона перебувала у
шлюбі з відповідачем - ОСОБА_3

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився
син, ОСОБА_8.

В 1995 році позивачка разом з чоловіком
придбали домоволодіння АДРЕСА_1, що
підтверджується договором купівлі -
продажу від 27 травня 1995 року. (а.с.129-133).
У 1997 році до будинку було добудовано
веранду, тамбур, гонок з накриттям,
домоволодіння було огороджено
шиферним парканом з металевими
воротами і хвірткою. (а.с. 115,116,118) Після
закінчення будівельних робіт
позивачка разом з сином у січні 1998 року
зареєструвалась у придбаному
будинку.(а.с.5-6)

В 1999 році подружжя за ініціативою
чоловіка, ОСОБА_3, відповідача по
справі, розлучилося.(а.с.40) У 2000 році
позивачка знялася з реєстрації у
зазначеному будинку і до 2001 року разом
з дитиною жила у своїх батьків.(а.с. 5-6).

В 2001 році позивачка і відповідач
поновили подружні стосунки, в цілях
збереженні родини та спільного
виховання дитини. Позивачка
відмовилася від стягнення в
примусовому порядку аліментів на
утримання сина і з дитиною повернулася
до відповідача у домоволодіння по
АДРЕСА_1, що підтверджується постановою
і супровідним листом від 03.09.2001 року
Нововодолазького ВДВС при поверненні
позивачці виконавчого листа і довідкою
з Нововодолазької середньої школи №-3
про адресу учня ОСОБА_8 по АДРЕСА_1, з
моменту вступу до першого класу і
впродовж 11 років навчання.

У 2005 році позивачка зареєструвала
фактичне місце проживання у
вищезазначеному домоволодінні. 14
квітня 2007 року на прохання відповідача
на короткий термін позивачка знялася
разом з сином з місця реєстрації, а в
травні того ж таки 2007 року знову
зареєструвалася за зазначеною
адресою. (а.с.5-6) Як потім стало відомо, 17
квітня 2007 року відбулося «пере
дарування» вищезазначеного будинку
відповідачем - ОСОБА_4 своєму сину,
відповідачу по справі - ОСОБА_3.(а.с.12) В
зв'язку з цим позивачка вважає, що
прохання відповідача було зумовлено
бажанням приховати факт дарування
будинку, який, як з'ясувалося пізніше,
ще 10 серпня 1995 року був подарований
чоловіком позивачки своїй матері, про
що позивачка дізналася в ході судового
процесу, який почався за її позовом у
січні 2011 року.

Як наголошує позивачка в судовому
засіданні, вона не мала доступу до
правовстановлюючих документів, які
зберігалися в домі ОСОБА_4 і жодного
разу вона не тримала у руках будинкову
книгу, а при іі реєстраціях і при
знятті з реєстрації завжди були
присутні як ОСОБА_3 так і ОСОБА_4 Що
стосується посилання на ухвалу
Нововодолазького суду,(а.с.81) як на
доказ, що позивачка знала про власника
будинку, що звернувся до суду про
зняття її з реєстрації, то позивачка не
була присутня у цьому засіданні, а
виписалась за категоричним проханням
ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивач вказала,
що до листопада 2010 року сторони
проживали однією родиною але без
реєстрації шлюбу, вели спільно домашнє
господарство, мали спільний бюджет,
разом харчувалися та разом виховували
сина, а питання про реєстрацію шлюбних
відносин не піднімалося оскільки воно
не впливало на шлюбні відносини.

В кінці жовтня 2010 року відповідач
несподівано заявив про те, що у нього є
жінка, яка чекає від нього, дитину, а він
з свого боку має намір одружитися з нею.
В зв'язку з чим відповідач, без зайвих
пояснень, запропонував позивачці разом
з сином залишити вищеназване
домоволодіння. Коли позивачка
відмовилася залишити житло разом з
сином, відповідач 17 грудня 2010 року
подав заяву до Нововодолазького
райвідділу міліції про, нібито,
самочинну реєстрацію позивачки у його
будинку. В райвідділі міліції, куди
позивачка була запрошена для дачі
пояснень, вона вперше дізналася з
договору дарування від 17 квітня 2007
року, доданого до заяви відповідача,
про те, що будинок по АДРЕСА_1, в селищі
Нова Водолага, придбаний у шлюбі з
відповідачем у 1995 році, було подаровано
відповідачкою - ОСОБА_4 своєму сину,
відповідачу - ОСОБА_3(а.с.11)

1.02.2011 року відповідач подав до
Нововодолазького районного суду
позовну заяву про виселення і зняття з
реєстрації позивачки з зазначеного
будинку.(а.с.110- 112).

З січня 2011 року по 07 вересня 2012 року в
провадженні Нововодолазького
районного суду знаходилась позовна
заява позивачки до ОСОБА_3 про часткове
скасування договору дарування від
10.08.1995 року, про який вона дізналася з
інвентарної справи на зазначене
домоволодіння, що було витребувано
судом з БТІ, та про визнання права
власності на 1/2 частину будинку по
АДРЕСА_1, як на майно придбане у шлюбі.
Рішенням Нововодолазького районного
суду від 07 вересня 2012 року позивачці
було відмовлено у позові.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 25 жовтня 2012
року рішення Нововодолазького суду від
07.09.2012р. було скасовано з відмовою у
позові, як передчасне, тому що суд
першої інстанції не залучив до участі у
справі іншу сторону спірних
правочинів - ОСОБА_4 і не роз'яснив
наслідки вчинення або не вчинення
сторонами процесуальних дій. Тому
ОСОБА_1 звернулася до суду з новим
позовом за захистом свого
матеріального права.

Для підтвердження того факту, що
позивачка не знала про відчуження ?
частини вищезазначеного будинку і не
давала згоди на таке відчуження, вона
звернулась до суду з клопотанням про
витребування з нотаріального архіву
правовстановлюючих документів -
договору купівлі - продажу від 27 травня
1995 року і договору дарування від 10
серпня 1995 року вищезазначеного
будинку з надвірними будівлями. По
отриманню цих документів суду і
позивачці стало відомо, що і
дарувальник - ОСОБА_3 і обдарована -
ОСОБА_4, підтвердили державному
нотаріусу під свій особистий підпис,
що відповідач на час відчуження
зазначеного будинку 10.08.1995 року ні з ким
у шлюбі не перебуває і у підтвердження
своїх слів ОСОБА_3 надав нотаріусу
паспорт, в якому був відсутній штамп
про одруження з позивачкою.(а.с.131)

Як вважає позивачка, угода від 10 серпня
1995р., про дарування будинку у цілій
долі її чоловіком, без її письмової
згоди на відчуження її частки будинку,
як майна придбаного у шлюбі, своїй
матері не відповідає вимогам закону,
так само, як і зворотне дарування
цього будинку 17 квітня 2007 року матір'ю -
ОСОБА_4 своєму сину - ОСОБА_3

Відповідачі проти позову заперечували
посилаючись на те, що позивачка після
розлучення не порушувала питання про
розподіл житлового будинку; що
відповідачка пропустила строк
звернення до суду про захист своїх
прав; що позивачка знала про зміну
власника житлового будинку так, як
ОСОБА_4 на той час вже була власницею
будинку і у 2000 році подавала до
Нововодолазького районного суду заяву
про зняття з реєстрації позивачки; при
виписці позивачки у 2000 і у 2007 роках, при
прописці позивачки у 1998, 2005 і у 2007
роках.

Навіть після оголошення 25.09.2013 року в
судовому засіданні архівних
документів, відповідачі наполягали на
тому, що при підписанні договору
дарування 10 серпня 1995 року
відповідачка була присутня у
нотаріуса і дала усну згоду на
укладання договору дарування щодо
відчуження своєї частки житлового
будинку.

При цьому свої власні підписи в
архівних документах про те, що ОСОБА_3
не був у шлюбі на час засвідчення
договору дарування житлового будинку,
а ОСОБА_4 знала про цю обставину і про
відсутність у паспорті сина штампу про
одруження, відповідачі у цьому
судовому засіданні підтвердили.

Третя особа - державний нотаріус у
своєму листі від 21.11.2012 року за № 1300/01-16
(а.с.31) проти позову ОСОБА_1 не заперечує
хоча в своїх поясненнях даних в
судовому засіданні підтвердила, що
стороною відповідачів була заведена в
оману і з їх слів дійсно вважала, що
ОСОБА_3 не одружений та немає дітей, що
також підтвердила в той час і його мати
ОСОБА_4 Крім того, 14 жовтня 2013 року в
судовому засідання державний нотаріус
Нововодолазького нотаріального округу
- Зміївська Тетяна Миколаївна
заперечила, що при підписанні договору
дарування 10 серпня 1995 року була
присутня позивачка, натомість,
підтвердила, що у паспорті ОСОБА_3
дійсно був відсутній штамп про шлюб, а
сам дарувальник підтвердив під підпис,
що в шлюбі не перебуває, а обдарована в
свою чергу також підтвердила під свій
підпис, що їй відомі ці обставини.

Заслухавши пояснення сторін і третьої
особи, дослідивши надані матеріали,
суд приходить до висновку про
задоволення позовних вимог ОСОБА_1
виходячи з наступного.

Відповідно до ст.41 Конституції України
ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Договір дарування, у тому числі
дарування житлового будинку є
правочином, тому на нього поширюються
вимоги цивільного законодавства щодо
форми, порядку укладання, а також
підстав та порядку визнання його
недійсним.

Вимоги щодо змісту та форми правочинів
визначаються законодавством, чинним на
момент їх укладання. Це саме положення
стосується також підстав визнання
правочинів недійсними. При розгляді
справи про визнання правочину
недійсним він оцінюється на предмет
відповідності до вимог законодавства,
чинного під час його укладення. Отже, на
правочини укладені до моменту набуття
чинності Цивільним кодексом України
від 16 січня 2003?р. (далі - ЦК України),
тобто до 1 січня 2004??р., поширюється
законодавство, чинне на момент їх
укладення, зокрема Цивільний Кодекс
Української РСР від 18 липня 1963?р.

Вимогу про визнання недійсним
правочину може бути подано як стороною
такого правочину, так і будь-якою іншою
зацікавленою особою, зокрема особою,
яка довела, що спірним правочином
порушуються її права та інтереси.

Відповідно до ст.22 КпШС України, ст. 16
Закону України «Про власність», п.5
ППВСУ від 22 грудня 1995 року №20 "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права власності ", які
регулюють спірні правовідносини,
майно, нажите подружжям за час шлюбу,
належить їм на праві спільної сумісної
власності і інше не передбачено
Законом.

Згідно вимог ч.1 ст.28 КпШС України в разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними, а значить по 1/2
частині відповідного спірного майна.

Згідно зі ст.23 КпШС України при
укладенні одним з подружжя угод по
відчуженню спільного майна подружжя,
що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя необхідна та
повинна бути висловлена у письмовій
формі.

Відповідно до ст.29 ЦПК (1963p.), обставини
справи, які за законом повинні бути
підтверджені певними засобами
доказуван ня, не можуть
підтверджуватися жодними іншими
засобами доказу вання.

Відповідно до вимог ст.ст. 8,10,11 ЦПК
України, приймаючи в увагу принцип
змагальності, надання доказів, а також
доведеності їх з боку позивача,
проаналізувавши свідчення позивача та
відповідачів у справі окремо, а також в
сукупності з іншими доказами, суд
вважає за необхідне задовольнити позов
виходячи з наступного:

Згідно статті 57 Цивільного
Процесуального Кодексу України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи; ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звукозаписів
і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно статті 58 Цивільного
Процесуального Кодексу України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування;
сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень; суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно статті 59 Цивільного
Процесуального Кодексу України суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом; обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно статті 60 Цивільного
Процесуального Кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу; докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі; доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини першої статті 64
Цивільного Процесуального Кодексу
України письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Як вбачається з матеріалів справи шлюб
між позивачкою і відповідачем
укладено 04 червня 1994 року, що
підтверджується свідоцтвом про
укладення шлюбу серії НОМЕР_1,
зареєстрованим Нововодолазьким
відділом реєстрації актів цивільного
стану Харківської області, запис №-38.
Факт укладання шлюбу, а також наявність
фактичних шлюбних відносин, а тим
більше наявність від даного шлюбу
спільної дитини відповідачем ОСОБА_3 не
оскаржуються.

Спірний будинок з надвірними будівлями
по АДРЕСА_1, як вбачається з архівних
документів, придбано сторонами 27
травня 1995 року в період шлюбу, що
підтверджується договором купівлі -
продажу, засвідченим державним
нотаріусом Нововодолазької державної
нотаріальної контори Харківської
області 27 травня 1995 року, і не
оспорюється сторонами, а тому суд
приходить до логічного висновку, що він
є спільною сумісною власністю
подружжя.

02.02.1999 року шлюб між позивачкою і
відповідачем було розірвано, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_2,
зареєстрованого відділом реєстрації
актів цивільного стану
Нововодолазького РУЮ Харківської
області.

Рішення Нововодолазького районного
суду від 24 травня 2012 року, що набрало
чинності 25 липня 2012 року про визнання
факту проживання однією сім'єю з 2005 по
2007 рік не має правового значення для
вирішення її позовних вимог, оскільки
з 2001 року, коли позивачка разом з сином
повернулася до свого будинку і по
грудень 2010 року її права на володіння,
користування і розпорядження будинком
ні ким не порушувалися.

Позов про виселення позивачки з
зазначеного будинку, що був поданий
відповідачем до Нововодолазького
районного суду 01.02.2011 року, розглядом
відкладено до остаточного вирішення
позовних вимог позивачки.

28.10.2012 року відповідач в одноосібному
порядку зняв усі двері з будинку і
викинув за допомогою своїх друзів і
членів своєї родини усі особисті речі
позивачки та їх спільної дитини на
двір, що підтверджується Постановою
від 05.11.2012 року про відмову в порушенні
кримінальної справи за заявою
позивачки. В зв'язку з цим позивачка
була вимушена шукати собі з дитиною
інше житло. На даний час вона
залишається зареєстрованою у
зазначеному житловому будинку.

З документів Харківського обласного
Державного нотаріального архіву, що
були витребувані за запитом суду, в
судовому засіданні встановлено, що 10
серпня 1995 року відбулося відчуження у
цілій частині житлового будинку з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1, що
перебував у спільній сумісній
власності подружжя ОСОБА_3, шляхом
дарування чоловіком, ОСОБА_3 цього
будинку своїй матері, ОСОБА_4.

Як вбачається з наданих архівних
документів і було підтверджено
особисто державним нотаріусом
Нововодолазької державної
нотаріальної контори в судовому
засіданні 14 жовтня 2013 року, при
підписанні зазначеного договору
дарування ОСОБА_3 надав державному
нотаріусу паспорт серії НОМЕР_3,
виданий ОВД Нововодолазького
райвиконкому 18 липня 1991 року, в якому
відміток про реєстрацію шлюбу ні з ким
немає, а також немає відомості про
дитину від шлюбу з позивачкою.

Крім того, дарувальник ОСОБА_3
підтвердив під свій особистий підпис,
від якого в судовому засіданні 25.09.2013
року відповідач не відмовився, що він
ні з ким у шлюбі не перебуває.
Обдарована ОСОБА_4 підтвердила під
свій особистий підпис, від якого в
судовому засіданні 25.09.2013 року не
відмовилась, що їй відомі зазначені
обставини.

Таким чином судом встановлено, що угода
від 10 серпня 1995 року про дарування у
цілій частині житлового будинку по
АДРЕСА_1 суперечить вимогам закону, що
діяв на час відчуження, і згідно ст.48 ЦК
України (1963 року) має бути визнана
недійсною в частині відчуження 1/2
частини, що узгоджується зі статтею 60
ЦК (1963 року) якою передбачено, що угода
не може бути визнана повністю
недійсною, якщо не відповідають
законові лише її окремі частини і
обставини справи свідчать про те, що
вона була б укладена і без включення до
неї недійсної її частини.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду УРСР від 28 квітня 1978p.,
якщо буде встановлено, що угода, яку сто
рони уклали, суперечить вимогам
закону, суд постановляє рішення про
визнання цієї угоди недійсною із
застосуванням наслідків, пе
редбачених для недійсності угоди, яку
вони мали на увазі (в ред. за станом на 25
грудня 1992 p.)

Оскільки договір дарування від 10
серпня 1995 року між ОСОБА_3 і його
матір'ю, ОСОБА_4 визнається судом
недійсним в частині відчуження 1/2
частини житлового будинку по АДРЕСА_1,
Харківської області, то і договір
дарування від 17.04.2007 року між ОСОБА_4 і
її сином, ОСОБА_3 також визнається судом
недійсним в частині відчуження ?
частини зазначеного будинку.

З огляду на зазначені обставини
відчуження житлового будинку суд
критично оцінює пояснення
відповідачів, з посиланням на ухвалу
Нововодолазького районного суду від
06.06.2000 року (а.с.12) за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про визнання особи такою, що
втратила право проживання, як на доказ
про поінформованість позивачки щодо
власника будинку, що є підставою для
відмови в задоволенні позову за
пропуском строку позовної давності,
оскільки із зазначеної ухвали
вбачається, що ОСОБА_1 в судовому
засіданні не була присутньою; в ухвалі
не вказано відповідно до якого
житлового будинку було висунута вимога
ОСОБА_4 визнати ОСОБА_1 такою, що
втратила право проживання; провадження
за позовом ОСОБА_4 було припинено;
немає даних про направлення сторонам
цієї ухвали, що не суперечить
поясненням позивачки про те, що вона
про порушене право власника на 1/2
частину будинку дізналась тільки у
грудні 2010 року, що також свідчить про її
послідовність у своїх доводах про
визнання угод недійсними.

Записи у будинковій книзі, як і заяви
щодо реєстрації місця проживання або
зняття з реєстрації не впливають на
права власника щодо володіння,
розпорядження та користування своїм
майном.

Статтею 71 ЦК України (1963р.) загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлено в три роки.

Відповідно до вимог ст.ст.75,76 ЦК України
(1963р.) позовна давність застосовується
судом незалежно від заяви сторін.
Перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Якщо суд визнає поважною причину
пропуску строку позовної давності,
порушене право підлягає захистові.

Оцінюючи у сукупності зазначені докази
суд дійшов висновку, що до грудня 2010
року позивачка не знала і не могла
знати про існування договору
дарування, яким порушено її право
власності на ? частину житлового
будинку, тому перебіг строку для
звернення в суд за захистом порушеного
права у даному випадку починається з 17
грудні 2010 року і тому строк позовної
давності має бути поновленим.

Відповідно до ст.41,ст.47 Конституції
України, ч.3 ст.9 Житлового кодексу
України кожен громадянин має право на
житло, крім того має конституційне
право володіти користуватися та
розпоряджатися своєю власністю, і
ніхто не може бути обмежений у праві
користування жилим приміщенням яке
особі позивача належить на праві
спільної сумісної власності.

Суд вирішує позов в межах заявлених
вимог, на підставі наявних в матеріалах
справи доказів. Відповідно до
вищевикладеного суд приходить до
висновку, що позовна заява ОСОБА_1 є
обґрунтованою та такою, що доведена в
суді належними доказами, а тому
підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст.8,24,41,55,68,124 Конституції України,
норми якої є нормами прямої дії, ст. 22,
ст.23, ч. 1 ст.28 КпШС України, ст. 16 Закону
України «Про власність», ППВС УРСР від
28 квітня 1978 p. (за станом на 25 грудня 1992
р.), п.5 ППВСУ від 22 грудня 1995 року № 20
"Про судову практику у справах за
позовами про захист права власності ",
ст.48,59,60 ЦК України (1963 р.),
ст.ст.3-14,15,57-62,208,209,213-215,218 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

2.Поновити ОСОБА_1 строк на звернення до
суду про захист порушеного права.

3.Визнати засвідчений державним
нотаріусом Нововодолазької державної
нотаріальної контори Харківської
області договір дарування від 10 серпня
1995 року ОСОБА_3 своїй матері, ОСОБА_4
житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1 в частині
відчуження 1/2 частини цього будинку -
недійсним з моменту укладання.

4.Визнати засвідчений державним
нотаріусом Нововодолазької державної
нотаріальної контори Харківської
області договір дарування від 17 квітня
2007 року ОСОБА_4 своєму синові, ОСОБА_3,
житлового будинку разом з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1 в частині
відчуження 1/2 частини цього будинку -
недійсним з моменту укладання.

5. Визнати за ОСОБА_1 право власності на
1/2 частину житлового будинку разом з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1, як на
майно, придбане у шлюбі.

Сторони які беруть участь у справі
зможуть ознайомитися з повним текстом
рішення 19 листопада 2013 року.

Копію рішення надати всім учасникам
цивільного процесу для інформації та
виконання.

Рішення суду може бути оскаржене до
Харківського апеляційного суду, через
суд першої інстанції, який ухвалив
судове рішення, шляхом подачі в
10-денний строк з дня його проголошення
апеляційної скарги.

Суддя Покальчук Ю.М.