ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2013 року м. Фастів

Фастівський міськрайонний суд
Київської області в складі:

головуючого - судді Бончева І.В.,

при секретарях - Гапонюк І.В., Савченка
О.В.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про повернення самовільно
зайнятої земельної ділянки,
відновлення меж, усунення перешкод в
користуванні власністю, встановлення
системи водовідведення, стягнення
моральної шкоди, судових витрат та
зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про звільнення частини
самовільно зайнятої земельної ділянки,
стягнення матеріальної та моральної
шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивачка - ОСОБА_1 звернулась із
первісним позовом мотивуючи його тим,
що їй на праві приватної власності
належить житловий будинок по АДРЕСА_1.
Покійному чоловіку позивачки - ОСОБА_6
була наділена земельна ділянка за тією
ж адресою площею 1500 кв.м., що
підтверджується платіжним
повідомленням земельного податку.
Пізніше землю відрізали, аж поки не
залишилось 1128 кв.м. Відповідачі за
первісним позовом - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є
правонаступниками померлих батьків
які були сусідами позивачки, суміжними
землекористувачами земельної ділянки,
яка розташована по АДРЕСА_2. В 1974 році
мати відповідачів за первісним позовом
купила будинок за цією адресою у ОСОБА_7
Відповідно до договору про надання в
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку,
попередньому власнику будинку - ОСОБА_7
була надана земельна ділянка площею 600
кв. м., її ширина становить 18,0 кв.м.
Позивач за первісним позовом
стверджує, що на протязі тривалого часу
земельна ділянка відповідачів за
первісним позовом збільшувалась за
рахунок її земельної ділянки. Згідно
рішення Виконавчого комітету
Фастівської міської ради від 04.05.1989
року, вбачається, що мати відповідачів
за первісним позовом - ОСОБА_8
самовільно прибудувала до будинку по
АДРЕСА_2 дві веранди, в яких обладнані
кухня і туалет, а сіни переобладнані у
житлову кімнату. Сарай, літня кухня та
гараж були побудовані за межами
земельної ділянки виділеної під
забудову і з порушенням протипожежних
норм відповідно до сусіднього будинку.
Зазначеним вище рішенням ОСОБА_8 було
зобов'язано самовільно побудований
гараж, прибудови до сараю і літньої
кухні знести. Проте, до цього часу
вказане рішення було виконано лише
частково. 23.06.2007 році батькам
відповідачів за первісним позовом був
переставлений паркан, який являється
межовим знаком поміж земельних
ділянок. З метою врегулювання даного
питання позивачка за первісним позовом
зверталась до різних інстанцій, але
конфліктну ситуацію з відповідачами до
цього часу не врегульовано. Окрім того,
на своїй земельній ділянці відповідачі
за первісним позовом не вірно виконали
систему водовідведення, в результаті
чого дощові води з цих споруд
відводяться на садибу позивачки за
первісним позовом, вода біжить на
належний їй сарай та веранду. За
вказані порушення Інспекцією
державного архітектурно - будівельного
контролю - ОСОБА_9 було притягнуто до
адміністративної відповідальності та
зобов'язано зробити водовідведення на
своїй земельній ділянці. Проте,
відповідачі не реагують на ці
зобов'язання та не виконують їх. Також,
позивачка за первісним позовом вважає,
що діями відповідачів за первісним
позовом їй була завдана моральна шкода,
яка полягає в душевних стражданнях
спричинених діями відповідачів за
первісним позовом, позивачка витрачає
своє здоров'я, кошти на проведення
ремонтних робіт, змушена звертатись в
різні інстанції з приводу врегулювання
конфліктної ситуації на що витрачає
свій час і кошти, в результаті чого
хвилюється, ночам не спить, змушена
приймати ліки. Тому, просить суд
постановити рішення, яким зобов'язати
відповідачів повернути самовільно
зайняту земельну ділянку, відновити
попередню межу, яка розділяла їх
земельні ділянки, усунути перешкоди в
користуванні власністю, зокрема
встановити систему водовідведення з
господарських будівель на земельній
ділянці відповідачів, стягнути з
відповідачів на свою користь моральну
шкоду в розмірі 10000 грн. та судові
витрати.

Відповідачі за первісним позовом -
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не погоджуючись з
викладеним звернулись до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_1,
мотивуючи його тим, що їхній матері -
ОСОБА_8 на праві приватної власності
належав житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами,
що розташований по АДРЕСА_2. Рішенням
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 06.12.2006 року за
батьками відповідачів - ОСОБА_9 та
ОСОБА_8 було визнано право власності по
? частині житлового будинку за кожним.
Зазначений незакінчений будівництвом
будинок ОСОБА_8 купила 22.05.1971 року у
ОСОБА_7, якому рішенням Виконавчого
комітету Фастівської міської ради № 132
від 10.05.1971 року була виділена земельна
ділянка площею 600 кв.м. для будівництва
житлового будинку. На підставі даного
рішення було виготовлено технічну
документацію, зокрема план забудови
земельної ділянки в якому нанесена її
конфігурація та вказані розміри.
Ширина земельної ділянки по АДРЕСА_1
зазначена 18,80 метрів, а з тильної
сторони - 18, 80 м. Дана земельна ділянка
була відведена ОСОБА_7 в натурі
відповідно до акту від 15.05.1971 року.
Однак, у фактичному користуванні
ОСОБА_7, а потім і батьків позивачів за
зустрічним позовом була земельна
ділянка площею 1054 кв.м. Суміжними
землекористувачами по АДРЕСА_1 є
відповідачка за зустрічним позовом -
ОСОБА_1, покійному чоловіку якої -
ОСОБА_10 рішенням Виконавчого комітету
фастівської міської ради № 395 від 12.12.1968
року під забудову житлового будинку
було виділено земельну ділянку площею
600 кв.м., але як і у батьків позивачів за
зустрічним позовом так і у ОСОБА_1 у
фактичному користуванні знаходиться
земельна ділянка більшого розміру. З
початку 2000 - х років між батьками
позивачів та відповідачкою за
зустрічним позовом почали виникати
спори з приводу суміжного
землекористування. Відповідачка за
зустрічним позовом, на межі земельних
ділянок самовільно прибудувала сарай
до будинку, побудувала ще один сарай за
будинком, а потім в 2006 році перенесла
паркан, захвативши частину земельної
ділянки, якою користувались батьки
позивачів за зустрічним позовом.
Батьки позивачів за зустрічним позовом
- ОСОБА_8 та ОСОБА_9 теж самовільно
побудували біля спірної межі
зблоковані зазначені в технічній
документації літню кухню, два сараї з
прибудовами до них, а з протилежної
сторони земельної ділянки - гараж.
Згаданим рішенням Виконавчого
комітету Фастівської міської ради №
100/89 від 04.05.1989 року самовільно
побудовані зблоковані сарай і літня
кухня узаконені, а прибудови до сараю і
літньої кухні ОСОБА_8 було зобов'язано
знести. Приблизно у 2006 році прибудови
до сараю та літньої кухні були знесені,
що підтверджується генеральним планом
від 05.09.2012 року. Щодо вирішення спору за
межу суміжного землекористування
батько позивачів - ОСОБА_9 звертався до
Фастівської міської ради із відповіді
якої вбачається, що відповідно до
протоколу комісії по розгляду
земельних спорів в межах міста Фастова
від 25.10.2005 року було встановлено, що
згідно з даними кадастрового плану
виготовленого у 2004 році площа
земельної ділянки по АДРЕСА_1 становить
0,1084 га. За даними генерального плану -
схеми Фастівського МБТІ, виготовленого
у 1991 році площа земельної ділянки по
АДРЕСА_1 складає 0,1120 га. Комісія
встановила, що порушень меж земельної
ділянки за вказаною адресою не
виявлено, законних підстав для їх
перенесення немає. Відділом
містобудування та архітектури було
направлене ОСОБА_1 відповідне
попередження про знесення
побудованого біля будинку сараю. Однак
самовільно побудований сарай не
знесений до цього часу. Після розгляду
даного земельного спору Фастівською
міською радою врегулювати його не
вдалося. Крім того, неправомірними
діями відповідачки - ОСОБА_1 позивачам
було заподіяно матеріальну шкоду,
оскільки вона побила 9 листів шиферу на
суму 252 грн. Також вважають, що
неправомірними діями ОСОБА_1 їм
завдається моральна шкода, яка полягає
у душевних стражданнях, яких вони
зазнали у зв'язку з тим, що відповідачка
неправомірно пошкодила їхнє майно,
порушила межу суміжного
землекористування, на протязі
тривалого часу влаштовує сварки,
безпідставно звертається в
правоохоронні органи із скаргами, це
впливає на стан самопочуття, викликає
негативні емоції. Тому позивачі за
зустрічним позовом просять суд
постановити рішення, яким зобов'язати
ОСОБА_1 відновити порушене право
позивачів на користування земельною
ділянкою для обслуговування житлового
будинку, розташованого по АДРЕСА_1, 130,
зобов'язавши її звільнити частину
самовільно зайнятої земельної ділянки
перенісши паркан на межу земельної
ділянки зазначену у зведеному плані
земельних ділянок виконаному ТОВ НВФ
«Фастівзем» від 04.10.2010 року, стягнути з
відповідачки на свою користь заподіяну
матеріальну шкоду в рівних частках в
сумі 252 грн. та моральну шкоду в сумі 15000
грн.

В судовому засіданні позивач за
первісним позовом свої вимоги
підтримала повністю, посилаючись на
вищевикладені обставини, позовні
вимоги відповідачів не визнала, крім
того суду пояснила, що у зв'язку з
викладеними в позові обставинами не
може приватизувати свою земельну
ділянку, і що ОСОБА_3 до цього часу не
змінив систему водовідведення зі своїх
господарських будівель.

Представник позивача за первісним
позовом позовні вимоги також
підтримала повністю.

Відповідачі за первісним позовом в
судовому засіданні підтримали свої
позовні вимоги за зустрічним позовом, а
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали, крім
того суду пояснили, що батьки не
переносили меж земельної ділянки, а
навпаки за її проханням їх батько
переніс межу і стверджував, що саме
ОСОБА_1 захватила частину його
земельної ділянки.

Таку саму думку в судовому засіданні
висловив і представник відповідача за
первісним позовом.

Зазначені обставини, сторони, - ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили і під час
їх допиту в якості свідків.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що дійсно
25.08.2008 року проводила судову будівельно
- технічну експертизу, при обстеженні
даних земельних ділянок не
застосовувались сертифіковані та
стандартизовані геодезичні
вимірювальні прилади та обладнання, а
обстеження проводилось за допомогою
металевої рулетки. В судовому
засідання і так само в своїх письмових
поясненнях, які вона надала до суду,
підтвердила, що на момент проведення
даної експертизи у неї закінчився
строк дії свідоцтва експерта, поновити
його не встигла з причин тяжкої
хвороби.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що приблизно
шість - сім років тому батько
відповідачів за первісним позовом
попросив його вирівняти паркан. Він в
цьому допомагав, але межу земельної
ділянки вони не переносили.

Про аналогічні обставини повідомила і
свідок ОСОБА_13, яка крім того
пояснювала, що про напружені відносини
між сусідами з приводу невизначеності
щодо місця стояння паркану їй відомо
давно, але де саме він повинен стояти
вона не знає. Пригадує, що колись давно
там дійсно була межа, але де саме вона
поділась їй також не відомо.

Свідок ОСОБА_14 суду також пояснила, що
їй відомо про даний конфлікт між її
сусідами, бачила як в червні, або в
липні 2007 року батько відповідачів
переставляв лестку та стовпчики для
встановлення паркану, не пам'ятає чи
підписувала акт який засвідчує дану
подію.

Свідок ОСОБА_15 повідомила, що раніше
проживала разом зі своїми батьками по
сусідству зі сторонами по справі. Крім
того пригадала, що батько відповідачів
дійсно переносив паркан, але ближче до
їхнього сараю. Де саме він повинен
стояти по закону їй категорично не
відомо.

Вислухавши пояснення та показання в
якості свідків позивача за первісним,
її представника, відповідачів за
первісним позовом, представника
відповідача, свідків, вивчивши
матеріали справи та дослідивши наявні
в ній докази, суд приходить до
висновків, які мотивує наступним чином.

Судом встановлено, що, згідно рішення
Фастівського міськрайонного суду
Київської області від 11.04.2006 року,
позивачці по справі - ОСОБА_1 на праві
приватної власності належить житловий
будинок по АДРЕСА_1.

Згідно рішення Виконавчого комітету
Фастівської міської ради № 395 від 12.12.1968
року покійному чоловіку позивачки -
ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку
площею 600 кв.м., що розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки виданої ОСОБА_1,
згідно наказу 70/10 від 11.05.1971 року по
відгодівельному радгоспу «Унавський»
(нині ВАТ «Унавське»), покійному
чоловіку позивачки - ОСОБА_6 було
виділено земельну ділянку в кількості
0,15 га. по АДРЕСА_1, про що зроблено запис
в земельній шнуровій книзі за № 1629.

25.10.1975 року згідно постанови Ради
міністрів Української РСР № 93 від
22.02.1973 року було проведено обмір земель
в містах та селищах міського типу. В
наслідок обміру площа зазначеної
земельної ділянки складала 1027 кв.м., у
тому числі лишки склали 427 кв.м.

Відповідно до повідомлення
Фастівського МБТІ № 580/608 від 07.06.2007
року, на підставі замовлення ОСОБА_1 №
5-4099/05 від 27.12.2005 року було знову
проведено поточні зміни і площа
земельної ділянки складає 1128 кв.м., в
тому числі лишки складають 528 кв.м.

Крім того, рішенням Фастівської
міської ради № 3/81-ІХ-У від 31.08.2006 року
позивачу за первісним позовом було
дозволено оформити право власності на
землю по АДРЕСА_1 без підпису суміжного
користувача - ОСОБА_9

Рішенням Виконавчого комітету
Фастівської міської ради № 132
від 10.05.1971 року бувшому власнику
зазначеного вище будинку - ОСОБА_7 була
виділена земельна ділянка площею 600
кв.м. для будівництва житлового
будинку. На підставі даного рішення
було виготовлено технічну
документацію, зокрема план забудови
земельної ділянки в якому нанесена її
конфігурація та вказані розміри яка
згідно вказаного договору перейшла у
власність батьків відповідачів.

Відповідно договору від 22.05.1974 року
мати відповідачів за первісним позовом
- ОСОБА_8 придбала у ОСОБА_7 незакінчений
будівництвом будинок, що розташований
за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно рішення Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 06.12.2006 року за батьками
відповідачів - ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було
визнано право власності на вказаний
будинок по ? частини за кожним без
визначення приміщень в натурі.

Згідно довідки Відділу реєстрації
актів цивільного стану Фастівського
МРУЮ № 470-02-04-09/2 від 28.03.2009 року батько
відповідачів - ОСОБА_9 помер, актовий
запис № 207 від 01.04.2009 року.

Відповідно до повідомлення
Фастівської міської державної
нотаріальної контори № 1232 від 13.10.2009
року заяву про прийняття спадщини
подав син померлого, відповідач по
справі - ОСОБА_3 на ім'я якого ОСОБА_9
було залишено заповіт посвідчений у
встановленому законом порядку.

Відповідно до кадастрового плану
земельної ділянки виготовленого ТОВ
НВФ «Фастівзем», площа земельної
ділянки яка належить ОСОБА_3 та
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, станом
на 04.10.2010 року становить 0,1056 га.

Згідно свідоцтва про смерть від 21.06.2011
року померла мати відповідачів -
ОСОБА_8, актовий запис про смерть № 529.

Офіційним листом Фастівської міської
державної нотаріальної контори № 591/02-14
від 30.08.2012 року повідомлено про те, що
свідоцтво про право власності на
спадщину, яка є предметом позову, буде
видано на ім'я ОСОБА_4, тому відповідно
до ухвали суду від 06.10.2012 року її було
залучено до участі в справі в якості
співвідповідача за первісним позовом.

Рішенням виконкому Фастівської
міської ради від № 100/59 04.05.1989 року
встановлено, що мати відповідачів -
ОСОБА_8 самовільно побудувала до
будинку дві веранди, побудувала
зблоковані сарай і літню кухню та гараж
за межами земельної ділянки виділеної
під забудову і з порушенням
протипожежних норм до сусіднього
будинку, вказаним рішенням було
зобов'язано ОСОБА_8 самовільно
побудований гараж і прибудови до сараю
і літньої кухні - знести.

Згідно акту, сусідами сторін по справі -
ОСОБА_13, ОСОБА_12 та ОСОБА_14 засвідчено,
що батько відповідачів за первісним
позовом 23.06.2007 року рівняв межу і
переставляв стовпчики на територію
земельної ділянки ОСОБА_1 (Т. 1 а.с. 15).

Відповідно до повідомлення № 1315 від
26.07.2013 року Управління Держземагенства
у Фастівському районі Київської
області технічна документація із
землеустрою, щодо складання
документів, що посвідчують право
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 на ім'я померлого чоловіка
позивача за первісним позовом - ОСОБА_6
відсутня, державний акт на право
власності на земельну ділянку на його
ім'я не зареєстрований.

Суд, не бере до уваги висновок № 15
судової будівельно-технічної
експертизи від 25.08.2008 року, складений
ОСОБА_11, який міститься в матеріалах
цивільної справи (Т. 2 а.с. 3-44), оскільки
на момент проведення вказаної
експертизи закінчився строк дії її
свідоцтва про присвоєння кваліфікації
судового експерта, що дозволяє
проводити інженерно - технічну
експертизу, а рішенням ЦЕКК № 834 від
29.04.2010 року дане свідоцтво було
анульовано.

Згідно висновку судової будівельно -
технічної експертизи № 45/30-13 від 25.10.2013
року, який суд бере до уваги, як доказ по
справі, фактичний розмір земельної
ділянки, яка знаходиться в
користуванні ОСОБА_1, що знаходиться по
АДРЕСА_1 становить по площі 1068 кв.м.
Фактичний розмір земельної ділянки,
яка знаходиться в користуванні ОСОБА_3
та ОСОБА_4, що знаходиться по АДРЕСА_2
становить по площі 1063 кв.м. Крім того,
вважаючи, що документи (плани земельних
ділянок), котрі містяться в матеріалах
справи та додатково надані для
проведення експертизи не відображають
лінійних або геодезичних прив'язок на
місцевості меж спірних земельних
ділянок, не виявляється можливим
взагалі (повністю) встановити
самозахват між спірними земельними
ділянками. Враховуючи, що за наявними
планами БТІ, межа між земельними
ділянками має бути прямою, експерт
прийшов до висновку, що імовірно могло
бути зміщення межі між земельними
ділянками НОМЕР_2 і АДРЕСА_2. На розгляд
суду експертом було запропоновано
можливий варіант встановлення межі за
принципом ст. 107 ЗК України щодо
відновлення меж, тобто якщо фактичне
використання ділянки не можливо
встановити, то кожному виділяється
однакова за розміром частина спірної
ділянки. На вказаних земельних
ділянках відповідно до
правовстановлюючих документів
самовільно побудованих споруд не
визначено. Господарські будівлі -
зблоковані літня кухня з сараями, що
були побудовані в період 1970-1990 роки на
території земельної ділянки НОМЕР_1 та
розташовані на відстані 3,40 м. від
житлового будинку, який було
побудовано у 1969 році на території
земельної ділянки НОМЕР_2 не
відповідають вимогам таблиці, додатку 1
СНиП 2.07.01-89*, які вимагають
дотримуватися протипожежної відстані
10 м. Не відповідає водовідведення
поверхневих вод (дощових та талих вод) з
території земельної ділянки НОМЕР_1
передбачених розділом 9 ДБН 360-92**
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень» так, як
вони попадають на територію земельної
ділянки НОМЕР_2, чим можуть завдати
шкоду конструктивним елементам
житлового будинку НОМЕР_2 та
прибудованому погребу до нього щодо
втрати експлуатаційних характеристик
та несучої спроможності в цілому цих
будівель виконувати свої функції.

З мировою угодою за запропонованим
варіантом встановлення межі за
принципом ч. 2 ст. 107 ЗК України сторони
не звертались, а тому суд, враховуючи
при цьому і положення ч. 3 ст. 107 ЗК
України, зазначені висновки саме в цій
частині до уваги не бере.

Згідно ст. 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності. Власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню. Власник, права якого
порушені, має право на відшкодування
завданої йому майнової та моральної
шкоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій
завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є:
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини. Шкода,
завдана каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок непереборної сили,
відшкодовується у випадках,
встановлених законом. Шкода, завдана
правомірними діями, відшкодовується
у випадках, встановлених цим Кодексом
та іншим законом.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її
завдала, за наявності її вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим, органу
місцевого самоврядування, фізичної
або юридичної особи, яка її завдала:
якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
фізичної особи внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки; якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт; в інших випадках,
встановлених законом.

Згідно ст. 1192 ЦК України з урахуванням
обставин справи суд за вибором
потерпілого може зобов'язати особу, яка
завдала шкоди майну, відшкодувати її в
натурі (передати річ того ж роду і
такої ж якості, полагодити пошкоджену
річ тощо) або відшкодувати завдані
збитки у повному обсязі. Розмір
збитків, що підлягають відшкодуванню
потерпілому, визначається відповідно
до реальної вартості втраченого майна
на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

Згідно п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі прийняття спадщини.

Статтею 106 ЗК України передбачено, що
власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у
випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.
Види межових знаків і порядок
відновлення меж визначаються
центральним органом виконавчої влади,
що забезпечує формування державної
політики у сфері земельних відносин.
Витрати на встановлення суміжних меж
несуть власники земельних ділянок у
рівних частинах, якщо інше не
встановлено угодою між ними.

Відповідно до ст. 107 ЗК України основою
для відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації. У
разі неможливості виявлення дійсних
меж, їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки. У
випадках, коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленими розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі
набуття права власності на жилий
будинок, який розміщений на земельній
ділянці, що перебуває у користуванні,
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені на тих самих умовах
і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Згідно статті 156 ЗК України власникам
землі та землекористувачам
відшкодовуються збитки, заподіяні
внаслідок: вилучення (викупу)
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників для потреб, не
пов'язаних із сільськогосподарським і
лісогосподарським виробництвом;
тимчасового зайняття
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників для інших видів
використання, встановлення обмежень
щодо використання земельних ділянок,
погіршення якості ґрунтового покриву
та інших корисних властивостей
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників, приведення
сільськогосподарських угідь, лісових
земель та чагарників у непридатний для
використання стан; неодержання доходів
за час тимчасового невикористання
земельної ділянки.

Відповідно до ст. 158 ЗК України земельні
спори вирішуються судами, органами
місцевого самоврядування та
центральним органом виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин. Виключно судом
вирішуються земельні спори з приводу
володіння, користування і
розпорядження земельними ділянками, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, а також спори щодо
розмежування територій сіл, селищ,
міст, районів та областей. Органи
місцевого самоврядування вирішують
земельні спори у межах населених
пунктів щодо меж земельних ділянок, що
перебувають у власності і користуванні
громадян, та додержання громадянами
правил добросусідства, а також спори
щодо розмежування меж районів у містах.
Центральний орган виконавчої влади, що
реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, вирішує земельні
спори щодо меж земельних ділянок за
межами населених пунктів, розташування
обмежень у використанні земель та
земельних сервітутів. У разі незгоди
власників землі або землекористувачів
з рішенням органів місцевого
самоврядування, центрального органу
виконавчої влади, що реалізує державну
політику у сфері земельних відносин,
спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник
земельної ділянки має право зводити на
ній будівлі та споруди, здійснювати
перебудову. Право власника на забудову
здійснюється ним за умови додержання
архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил.

Згідно з ст. 376 ЦК України будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважається самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотним порушенням
будівельних норм і правил. Якщо
власник(користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила самочинне будівництво на
його земельній ділянці, або якщо це
порушує права інших осіб майно
підлягає знесенню особою, яка
здійснила самочинне будівництво, або
за її рахунок.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не
пов'язана з розміром цього
відшкодування. Моральна шкода
відшкодовується одноразово, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.95
р. (зі змінами та доповненнями), під
моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній
особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб. Відповідно
до чинного законодавства моральна
шкода може полягати, зокрема: у
приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95
р. (зі змінами та доповненнями) при
вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача, вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Згідно зі до ст. ст. 58, 60 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування і
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи із зазначеного, суд прийшов до
переконання, що в цій конкретній справі
не виявляться можливим встановити факт
самозахвату земельних ділянок з боку
сторін (висновок експерта), вони -
сторони на час розгляду справи у
законний спосіб не зареєстрували своїх
прав на земельні ділянки (з моменту
державної реєстрації), а тому не вбачає
таких порушень вимог чинного
законодавства, які б порушили їх права,
у зв'язку з чим в задоволенні основних
вимог як первісного, так і зустрічного
позовів слід відмовити в повному
обсязі.

Також не підлягають задоволенню
позовні вимоги позивача за первісним
позовом - ОСОБА_1 в частині зобов'язання
відповідачів щодо встановлення
водовідведення з господарських
будівель на їхній земельній ділянці,
оскільки самі позовні вимоги не
конкретизовані, а факт заподіяння
шкоди майну спростовується висновком
експерта, який лише допускає таку
можливість.

Позовні ж вимоги за зустрічним позовом
про відшкодування ОСОБА_1 матеріальної
шкоди на суму 252 грн. за побиття дев'яти
листів шиферу, суд і вданому випадку
залишає без задоволення, оскільки
позивачем не було надано жодного
доказу, який би підтвердив дану подію
та той факт, що саме ОСОБА_1 її
спричинена.

Що стосується позовних вимог сторін
про стягнення моральної шкоди, то вони
в контексті з не встановленням судом
порушень стосовно них норм
матеріального права, задоволенню також
не підлягають, враховуючи й те, що
сторони не надали суду жодного доказу
який би підтвердив факт заподіяння їм
моральних чи фізичних страждань та
понесених втрат немайнового характеру.

Враховуючи, що понесені стороною
судові витрати присуджуються виключно
у випадку ухвалення рішення на її
користь, тому суд не відшкодовує їх
позивачу за первісним позовом.

Виходячи із зазначеного, суд прийшов до
обґрунтованого висновку, що в
задоволенні позовних вимог як за
первісним, так і за зустрічним
позовами, слід відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 22, 23, 375, 376, 386, 391, 1166, 1167 ЦК України,
ст.ст. 106, 107, 120, 125, 152, 156, 158 ЗК України,
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209-215, 294, 296 ЦПК України, п.
3 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової шкоди)» від 31.03.95 року (зі
змінами та доповненнями), суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення
самовільно зайнятої земельної ділянки,
відновлення меж, усунення перешкод в
користуванні власністю, встановлення
системи водовідведення, стягнення
моральної шкоди та судових витрат -
відмовити повністю.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про звільнення
частини самовільно зайнятої земельної
ділянки, стягнення матеріальної та
моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Київської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.

СУДДЯ: