Справа № 2-6526/11
(2/401/2034/12)
РІШЕННЯ

Іменем України

27 грудня 2012 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Щербини-Почтовик І.В.,

при секретарі Воскрисенській В.М.,

за участі представників позивача

за участі відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська де третя особа четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора

про визнання недійсним та скасування рішення ОСОБА_3 комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів,

про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право приватної власності,

про визнання недійсним та скасування заповіту,

про встановлення факту набуття права спільної сумісної власності,

про встановлення факту прийняття спадщини,

про встановлення факту набуття права приватної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська де третя особа четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним та скасування рішення ОСОБА_3 комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право приватної власності, визнання недійсним та скасування заповіту, встановлення факту набуття права спільної сумісної власності, встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту набуття права приватної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначив, що у 1957 році його батько ОСОБА_5, який помер 27 березня 1988 року, та його мати, ОСОБА_6, яка померла 29 березня 2010 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, за спільні сімейні кошти, самовільно побудували на земельній ділянці по вул. Дмитренко, 80 у м. Дніпропетровську житловий будинок з надвірними спорудами, проживали в ньому, володіли та користуватись ним. Але право власності на вказане домоволодіння не було оформлене та зареєстроване батьками за життя. Відповідно до рішення ОСОБА_3 комітету Амур - Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області № 298/5 від 18.05.1989 року ( про яке позивач дізнався лише у травні 2011 року) про узаконення за вже померлим на той час батьком, ОСОБА_5, житлового будинку по вул. Дмитренко, 80 у м. Дніпропетровську та про затвердження акту прийому житлового будинку та узаконення чотирьох житлових кімнат, на думку позивача вказане рішення є незаконним оскільки на момент його прийняття, ОСОБА_5, не міг мати ніяких цивільних прав та обовязків, оскільки його правоздатність припинилась в звязку з його смертю. Однак, згаданий документ містить відомості про домоволодіння, які є важливими для вирішення справи: вказує рік забудови, має посилання на акт обстеження та згоду архітектора, підтверджує факт, що домоволодіння розташоване по вул.. Дмитренко, 80 у м. Дніпропетровську є майном, що нажите ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за час шлюбу. Батьки позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.04.1957 по 19.08.1969 року, від шлюбу народилися - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4 ( ОСОБА_2) Семенівна, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як зазначив позивач, у будинку 80 по вулиці Дмитренка м. Дніпропетровська, до дня своєї смерті 27.03.1988 року проживав його батько, ОСОБА_5, разом з батьком проживала мати позивача ОСОБА_6, його сестра ОСОБА_7, позивач - ОСОБА_4, та до 1 березня 1981 року, дня своєї смерті, батькова мати - ОСОБА_8. 19.08.1969, коли позивач ходив до школи, батьки розлучилися, але мати залишилась мешкати за цією ж адресою. Той факт, що батько не заперечував проти того, щоб мати продовжувала проживати у будинку по вул.. Дмитренко,80, ще раз доводить, що він визнавав за нею право власності на половину зазначеного домоволодіння. У 1983 році позивач одружився та переїхав жити за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Штормова 123, сестра також після укладення шлюбу 12.07.1980 теж не проживала у будинку 80.

27.03.1988 року ОСОБА_5, помер, після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину вказаного вище будинку. Оскільки батьки розлучились у 1969 році, на думку позивача, єдиними спадкоємцями після батька за законом є його рідні діти: позивач - ОСОБА_4 та його сестра - ОСОБА_2. Після смерті батька позивач, фактично прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, бо доглядав за будинком - робив поточні ремонти, допомагав матері по господарству, обробляв присадибну ділянку. Питань зі сторони ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не було, ніяких заперечень вони не висловлювали, підтримували теплі родинні стосунки, позивач вільно здійснював управління та володіння спадковим майном, і тому вважав себе таким, що фактично прийняв спадщину. А коли 29 березня 2010 року померла мати позивача, ОСОБА_6, позивач вирішив оформити своє право на спадщину та зареєструвати належну за законом частину спадкового майна (домоволодіння). З цією метою звернувся 20 серпня 2010 року з заявою до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, бо після смерті матері відкрилась спадщина на іншу 1/2 частину будинку розташованого по вул. Дмитренко, 80 у м. Дніпропетровську. Тоді ж у березні 2010 року в нотаріальній конторі дізнався про існування заповіту, який, начебто, склав батько, ще у 1987 році, за яким усе належне йому майно батько заповів, ОСОБА_2. Заповіт позивач вважає надійсним, з огляду на те, що батько, заповідаючи своє майно зазначив «Я, ОСОБА_9»замість ОСОБА_5, вказане свідчить на грубе порушення норм діючого на той час законодавства - державним нотаріусом особа заповідача за паспортом встановлена не була.

У звязку зі смертю позивача, до суду надійшла заява його правонаступника ОСОБА_1, який просив суд визнати недійсним та скасувати рішення ОСОБА_3 комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів від 18.05.1989, визнати недійсним та скасувати свідоцтва про право приватної власності від 14.06.1989, визнати недійсним та скасувати заповіт від 28.01.1987, встановити факт набуття права спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6, встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_4, встановити факт набуття права приватної власності та визнати право власності в порядку спадкування за законом.

В судовому засіданні представники позивача підтримали позов та просили його задовольнити, зазначивши, що позивач не вважав за потрібне звертатися до нотаріальної контори, оскільки фактично прийняв спадщину.

В судовому засіданні представник відповідача та відповідач заперечували проти задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська заперечував проти задоволення позову. На вимогу суду надати архівну справу, та матеріали які стали підставою для прийняття рішення ОСОБА_3 комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів від 18.05.1989, представник відповідача надав оригінал рішення, та зазначив, що будь які інші матеріали, як то заява ОСОБА_4 та акт обстеження відсутні.

Третя особа четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора подала до суду заяву у якій просила розглядати справу за їхньої відсутності.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Як вбачається зі Свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер 27.03.1988, запис №544 06.04.1998 ( а.с.12)

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу ОСОБА_5 актовий запис 613 від 19.08.1969 ( а.с.11)

14.06.1989 відділом комунального господарства видано Свідоцтво ОСОБА_10 про право приватної власності на житловий будинок 80 по вулиці Дмитренка м. Дніпропетровська, на підставі рішення виконкому АНД ради народних депутатів №298/5 від 18.05.1989 ( а.с.13-14)

Відповідно до Свідоцтва про смерть 29.03.2010 померла ОСОБА_6, актовий запис №647 від 12.04.2010 ( а.с.15)

Батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до Свідоцтва про народження є : ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( а.с.21)

З Витягу реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що власником будинку 80 по вулиці Дмитренка м. Дніпропетровська є ОСОБА_9 ( а.с.31)

28.01.1987 ОСОБА_9 склав заповіт на все своє майно на користь ОСОБА_2 ( а.с.42)

ОСОБА_6 від обовязкової долі у спадщині відмовилася ( а.с.43)

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_11, ОСОБА_12 - після смерті батька, позивач ОСОБА_4 приїздив до ОСОБА_6 та допомагав їй ( а.с. 100- 101)

22.05.2012 помер ОСОБА_4, актовий запис №900 від 12.06.2012 року ( а.с.111)

Відповідно до перекладу з російської мови на українську у Свідоцтві про смерть, по батькові ОСОБА_5 вказано як «Селіверетович»( а.с.113)

Відповідно до повідомлення четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори після померлого ОСОБА_4 на підставі заяви ОСОБА_13 було відкрито спадкову справу до якої долучено заяву про прийняття спадщини від імені ОСОБА_1 та станом на 12.12.2012 свідоцтво про право на спадщину не видавалось ( а.с.125)

Як встановлено судом, рішення ОСОБА_3 комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області №298/5 від 18.05.1989 про узаконення за ОСОБА_5 житлового будинку 80 по вулиці Дмитренко м. Дніпропетровська та свідоцтво про право приватної власності - за життя ОСОБА_6 не оскаржувалося, із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 позивач не звертався.

Позовні вимоги щодо визнання недійсним та скасування заповіту, не підлягають задоволенню з підстав зазначених у позові з посиланням на розбіжності у написанні по батькові ОСОБА_9, оскільки як свідчать інші матеріали справи, як-то переклад з російської мови на українську Свідоцтва про смерть, по батькові ОСОБА_5 вказано як «Селіверетович»( а.с.113) та з Витягу реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що власником будинку 80 по вулиці Дмитренка м. Дніпропетровська є ОСОБА_9 ( а.с.31)

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до п.124. "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР", затвердженої 31.10.1975, № 45/5 та яка діяла на час спірних правовідносин, Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Спадкоємець, якому за рішенням суду строк на прийняття спадщини продовжений, повинен у межах строків, встановлених статтею 549 Цивільного кодексу УРСР, одержати свідоцтво про право на спадщину чи прийняти спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном або шляхом подачі нотаріальному органові за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові за №7 від 30.05.2008, п.23, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження, однак в супереч наведеному позивачем не надано суду постанову нотаріуса про відмову в оформленні права на спадщину.

Що стосується вимог в частині встановлення факту набуття права спільної сумісної власності, встановлення факту прийняття спадщини, встановлення факту набуття права приватної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, то ці вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач по справі та його представники, не скористалися у повному обсязі процесуальними правами визначеними ЦПК України, зокрема не заявляв клопотання щодо забезпечення доказів шляхом їх витребування, за умови складнощів у самостійному їх отриманні, що надало би змогу суду дійти іншого висновку ( ст. 133-137 ЦПК України).

Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність для їх розподілу, з врахуванням результатів розгляду справи.

Керуючись ст.ст.10, 11,60,81,88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська де третя особа четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним та скасування рішення ОСОБА_3 комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів,

про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право приватної власності,

про визнання недійсним та скасування заповіту,

про встановлення факту набуття права спільної сумісної власності,

про встановлення факту прийняття спадщини,

про встановлення факту набуття права приватної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити повністю.

Вступну та резолютивну частину рішення проголошено 27.12.2012, у повному обсязі буде складено 01.01.2013 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Щербина-Почтовик