Справа № 158/2378/13-ц
Провадження № 2/0158/678/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

26 грудня 2013 року Ківерцівський
районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді
Костюкевича О.К.

при секретарі
Хмілевській І.О.

з участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

представника органу опіки та
піклування - Котельчука Б.Я.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Ківерці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в
інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про визнання правочинів
недійсними, -

в с т а н
о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду в інтересах
малолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 з позовом до ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про визнання правочинів
недійсними.

Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що
рішенням Ківерцівського районного
суду від 10.07.2007 року будинок за адресою
АДРЕСА_3, що належав їй та її чоловікові
ОСОБА_9 на праві спільної сумісної
власності подружжя, було поділено по 1/2
його частині кожному з подружжя. 12.06.2009
року відповідач по справі ОСОБА_9
відчужив належну йому частину будинку
ОСОБА_10 за договором дарування. Вважає,
що даним правочином порушено права їх
малолітніх дітей, оскільки при
укладенні правочину дозволу органу
опіки та піклування на відчуження
ОСОБА_9 нерухомого майна надано не було,
що є підставою для визнання такого
правочину недійсним.

Тому просить суд визнати недійсним
договір дарування 1/2 частини житлового
будинку по АДРЕСА_3, укладений 12.06.2009
року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посвідчений
приватним нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу ОСОБА_11

Згідно уточнених позовних вимог
просить також визнати недійсним
договір дарування 1/2 частини земельної
ділянки по АДРЕСА_3, укладений 12.06.2009
року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10, посвідчений
приватним нотаріусом Луцького
міського нотаріального округу ОСОБА_11

Позивач ОСОБА_12 та її представник
позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримали, просили суд
їх задовольнити з підстав, наведених у
позовній заяві та доповненнях до
позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_10 та представник
відповідача ОСОБА_9 - ОСОБА_3 в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечували, суду пояснили, що при
укладенні договорів дарування як
частини будинку, так і земельної
ділянки було дотримано усіх вимог
законодавства щодо укладення таких
видів правочинів, будь-яких прав
малолітніх дітей порушено не було, а
тому в задоволенні позову просили
відмовити. Крім того, представником
відповідача ОСОБА_3 було подано заяву
про застосування строків позовної
давності, оскільки оспорювані
правочини були укладені 12.06.2009 року,
тому на момент подачі позову до суду
позивачем було пропущено трирічний
строк позовної давності, що є підставою
для відмови у задоволенні позовних
вимог позивача.

Згідно поданої заяви представник
Прилуцької сільської ради Кирилюк В.Г.
просить проводити розгляд справи у
відсутності їх представника, просить
позов задоволити.

Представник органу опіки та піклування
Ківерцівської РДА Котельчук Б.Я. в
судовому засіданні просив позов
задоволити, оскільки вважає, що
оспорюваним правочином порушено право
неповнолітніх дітей на користування
житлом, яке належало їх батьку ОСОБА_9

Третя особа - приватний нотаріус
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_11 в судове засідання не
з'явилась, згідно письмових пояснень в
задоволенні позову просить відмовити,
оскільки дозвіл органу опіки та
піклування необхідний при відчуженні
майна, яке перебуває у користуванні або
у власності неповнолітніх дітей, проте
діти проживають із позивачем по справі,
тобто місцем їх проживання є місце
проживання позивача по справі, а тому
при укладенні договорів про дарування
як частини житлового будинку з
господарськими спорудами та земельної
ділянки було в цілому дотримано вимог
законодавства, не було порушено
будь-яких прав чи інтересів
неповнолітніх дітей.

Заслухавши учасників судового
розгляду, дослідивши представлені
письмові докази, суд прийшов до
висновку, що в задоволенні позову слід
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Ківерцівського районного суду від
10.07.2007 року ОСОБА_9 виділено зі спільної
сумісної власності подружжя 50/100 частин
житлового будинку та господарських
будівель, що знаходяться в АДРЕСА_3 (а.с.
27-30). Крім цього, при проділі будинку в
натурі були враховані інтереси
неповнолітніх дітей, які залишились
проживати з позивачем.

Батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_4, є ОСОБА_1 та ОСОБА_9,
позивач та відповідач по справі.

Відповідно до договору дарування від
12.06.2009 року ОСОБА_9 подарував ОСОБА_10 50/100
частин житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_3
(а.с. 25).

Згідно рішення Ківерцівського
районного суду Волинської області від
11.12.2007 року між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем ОСОБА_9 було поділено
земельну ділянку в розмірах 1/2 та 1/2, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 і на
якій розміщений спірний будинок.

В подальшому на свою частину земельної
ділянки відповідач виробив державний
акт від 04.02.2009 року та відчужив її
згідно договору дарування від 12.06.2009
року відповідачці ОСОБА_10

Як вбачається із витягів з реєстру прав
власності на нерухоме майно від 28.05.2009
року (а.с. 32) частки будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_3
належить ОСОБА_1 та ОСОБА_9 на праві
приватної спальної часткової
власності в частках відповідно 50/100 та
50/100.

Згідно відповіді Ківерцівського
районного сектору Управління
Державної міграційної служби у
Волинській області неповнолітні
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3.

Згідно рішення Прилуцької сільської
ради Ківерцівського району від 30.10.2007
року представнику позивача ОСОБА_1 та
відповідачу ОСОБА_9 надано поштову
адресу відповідно АДРЕСА_1; АДРЕСА_2 (а.с.
76).

Відповідно з положеннями частини
п'ятої статті 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Зі змісту наведеної норми закону
убачається, що право на проживання
малолітньої дитини є похідним від
права проживання його батьків або
одного з них.

За змістом ч. 6 ст. 203 ЦК України
відчуження майна на підставі
правочину, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей,
відтак саме батьки не мають права без
дозволу органу опіки та піклування
розпоряджатися майновими правами
дітей.

Стаття 17 Закону України «Про охорону
дитинства» регулює право дитини на
майно. Згідно із ч. 3 цієї статті батьки
або особи, які їх замінюють, не мають
права без дозволу органів опіки і
піклування укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Тобто вимоги вказаної статті регулюють
правовідносини щодо майна дитини й не
можуть бути застосовані до
правовідносин з відчуження житлового
приміщення, відносно якого в дитини є
право на користування житлом.

1 січня 2006 року набрав чинності Закон
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», відповідно до ст.
12 якого для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Як вбачається зі матеріалів справи, що
також підтверджується к позивачем, так
і відповідачами - неповнолітні діти
проживають разом із матір'ю - ОСОБА_1

Таким чином, в судовому засіданні
встановлено, що спірний будинок, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 був
поділений на два ізольовані приміщення
згідно рішення Ківерцівського
районного суд від 10.07.2007 року. В
подальшому даний будинок був і
фактично поділений на два ізольовані
приміщення, що не заперечується
сторонами.

Земельна ділянка також згідно рішення
Ківерцівського районного суду від
11.12.2007 року була поділена між подружжям,
а в подальшому відповідачем ОСОБА_9
його частина будинку та земельної
ділянки була відчужена відповідачу
ОСОБА_10 Отже, на думку суду, позивачу
ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_9 частини
будинку та земельної ділянки не
належали на праві приватної спільної
часткової власності, а на праві
особистої приватної власності, а
враховуючи, що неповнолітні діти
проживали в частині матері, то на
відчуження частини будинку та
земельної ділянки, де проживав батько
не було потрібно дозволу органу опіки
та піклування Ківерцівської районної
державної адміністрації Волинської
області.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 130, 213-215 ЦПК
України, ст. 203, 319, 321 ЦК України, суд , -

в и р
і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в
інтересах малолітніх дітей ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про визнання правочинів
недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана через Ківерцівський
районний суд до апеляційного суду у
Волинській області протягом десяти
днів з дня його проголошення, а для осіб
які були відсутні під час проголошення
рішення, з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом

Суддя

Ківерцівського районного суду
О.К. Костюкевич