Справа № 405/8697/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2013 року. Ленінський районний суд
м.Кіровограда у складі:

головуючого судді - Іванової Л.А.

при секретарі - Береді Я.І.,

з участю позивача - ОСОБА_1

та представника відповідача ТОВ КК
«Вердикт»- Кузнєцова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Кіровограді
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП «Кредит»,
публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», товариства з обмеженою
відповідальністю колекторська
компанія «Вердикт» про захист прав
споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до відповідачів ТОВ «ОТП
«Кредит», ПАТ «ОТП Банк» та КК
«Вердикт» про захист прав споживачів. В
обгрунтування позову зазначив, що
15.03.2012 року між ним та ТОВ «ОТП Кредит»
було укладено Договір про надання
споживчого кредиту № на суму 3 942
грн. 00 коп., згідно з Графіком до якого
встановлено 4-ох місячний пільговий
період, протягом якого проценти за
користування кредитом та щомісячна
комісія не сплачуються. 15.08.2012 року
шляхом збільшення суми періодичних
виплат, він повернув кредитору
споживчий кредит в розмірі 3 942 грн. 00
коп., тобто сума кредиту була виплачена
ним значно раніше, ніж було передбачено
умовами Договору, разом з тим в грудні,
2012 року в телефонному режимі
співробітник ТОВ «ОТП Кредит»
стверджував, що ним не виплачена
комісія за 4-ох місячний період, що
склало заборгованість в сумі близько 400
грн., яка (комісія) була нарахована за
відсутності заяви позичальника про
дострокове погашення кредиту, при
цьому співробітник Банку погрожував
йому зверненням до суду. В свою чергу, 22
січня 2013 року та 27 березня 2013 року він
звернувся з заявами до ТОВ «ОТП Кредит»
з вимогою про надання йому розрахунків
нарахувань комісій на погашений кредит
та уточнення суми заборгованості,
відповіді на які він не отримав. Разом з
тим по телефону щоденно почали
вимагати сплатити заборгованість за
кредитом, розмір якої щомісяця
збільшується, крім того, йому та членам
його сім'ї телефонують з телефонних
номерів /044/354-16-21, /044/354-24-90/ по декілька
разів на день, з вимогою про сплату
заборгованості за кредитом, запевняючи
його та членів його сім'ї, що і в
подальшому будуть телефонувати до того
часу, поки він не сплатить
заборгованість за отриманим кредитом.
За даними фактами 13 травня 2013 року він
звернуся з заявою про вчинення
кримінального правопорушення до
прокурора м.Києва, по факту незаконних
вимагань коштів відповідно до ст.189 КК
України, однак постановою слідчого
Голосіївського РУ ГУМВС України в
м.Києві від 19 червня 2013 року
кримінальне провадження було закрито
за відсутністю складу кримінального
правопорушення, та наявності між
сторонами цивільно-правових відносин.
Позивач вважає, що кредитор,
нарахувавши йому борг за кредитом,
повинен був звернутися до суду ще в
серпні 2012 року, коли був внесений
останній платіж за кредитом та який
було сплачено своєчасно, при цьому, у
разі виникнення заборгованості за
кредитом, кредитор мав би направити на
його адресу вимогу про наявність
заборгованості за кредитним договором,
розмір заборгованості та необхідність
її погашення, однак кредитор, порушуючи
умови укладеного з ним кредитного
договору, не тільки не надіслав на його
адресу вимогу, а почекавши чотири
місяці пільгового періоду
користування кредитом, передав його
персональні дані особам, які на
теперішній час вимагають від нього
сплати заборгованості за кредитом,
чого в договорі не було погоджено, не
надаючи йому при цьому розрахунків, не
відповідаючи на його рекомендовані
листи, не називаючи персональні дані
співробітника, назву своєї організації
та документи, на підставі яких вони
діють. Позивач також вважає, що умови
кредитного договору з його сторони
виконані ним повністю, заборгованості
він не має, а відтак у Банка не було
потреби передавати його персональні
дані третім особам, посилаючись на п.3.9
Договору. Відповідно до п.3 ст.10, ст.24
Закону України «Про захист
персональних даних» розпорядник бази
персональних даних може обробляти
персональні дані лише з метою і в
обсязі, визначені у договорі. Суб'єкти
відносин, пов'язаних із персональними
даними, зобов'язані забезпечити захист
цих даних від незаконної обробки, а
також від незаконного доступу до них.
Забезпечення захисту персональних
даних покладається на володільця цієї
бази, однак кредитори ТОВ «ОТП Кредит»
та ПАТ «ОТП Банк» не забезпечили захист
його персональних даних, а передали їх
третім особам - колекторській компанії
«Вердикт», тим самим порушуючи чинне
законодавство та умови кредитного
договору.

З огляду на зазначене, позивач
просив витребувати у кредитора ТОВ
«ОТП Банк», ПАТ «ОТП Банк», КК «Вердикт»
розрахунки нарахувань комісії на
своєчасно виплачений кредит в сумах 419
грн., 490 грн., 668,78 грн., 846,18 грн.; визнати
відсутність боргу по кредиту перед
кредиторами ТОВ «ОТП Банк», ПАТ «ОТП
Банк» та КК «Вердикт», визнати договір
№ від 15.03.2012 року недійсним, що
порушує чинне законодавство, вилучити
персональні дані позивача з бази
персональних даних ТОВ «ОТП Кредит, ПАТ
«ОТП Банк», КК «Вердикт», які
використовують їх в порушення
законодавства та договору.

Позивач ОСОБА_1 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав з
підстав, зазначених в позові, просив
позов задовольнити.

Представники ТОВ «ОТП Кредит» та
ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не
з'явилися, повідомлені належним чином
про дату, час та місце судового
розгляду справи, причини не явки суду
не відомі, клопотання відсутні, на
підставі чого суд вважає, що
відповідачі не скористалися своїм
процесуальним правом на участь в
судовому засіданні та подання суду
доказів.

Представник ТОВ «Колекторська
компанія «Вердикт» позовні вимоги не
визнав, вважаючи їх необгрунтованими
та безпідставними, просив відмовити
позивачу в їх задоволенні, зазначивши
на обгрунтування заперечень, що
заявлені позивачем способи захисту
права не відповідають передбаченим
ст.16 ЦК України способам захисту
цивільного права та інтересу, крім
того, позивачем не доведено факт
договірних відносин між ним та ТОВ «КК
«Вердикт», та наявність у товариства
права здійснювати будь-які розрахунки
за кредитним договором, який укладено
між позивачем та іншою юридичною
особою. Крім того, представник
відповідача зазначив, що відсутні
підстави і для визнання кредитного
договору недійсним, виходячи з того, що
на момент укладання кредитного
договору 15.03.2012 року були відсутні
обставини та підстави, передбачені
ст.ст.203, 215 ЦК України, як не підлягає і
задоволенню вимога позивача до ТОВ
«Колекторська компанія «Вердикт» про
вилучення персональних даних, у зв'язку
з її недоведеністю, відсутністю
доказів наявності у товариства бази
персональних даних та внесення до неї
персональних даних позивача, які він
просить вилучити.

Заслухавши пояснення позивача в
обгрунтування позовних вимог,
заперечення проти позову представника
відповідача ТОВ «Колекторська
компанія «Вердикт», дослідивши надані
сторонами докази по справі в їх
сукупності, з'ясувавши підстави та
предмет позову, характер спірних
правовідносин, прав та інтересів, за
захистом яких звернувся позивач,
виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК
України, за якими цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, які мають рівні права щодо
подання доказів та доведення перед
судом їх переконливості, при цьому суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог та на
підставі доказів сторін, суд вважає
позов таким, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124
Конституції України, ст.3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Як правило, особа, права якої
порушено, може скористатися не
будь-яким, а конкретним способом
захисту свого права. Під способами
захисту суб'єктивних цивільних прав
розуміють закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів передбачений ст.16 ЦК
України.

Одним із таких способів захисту
порушеного права є визнання правочину
недійсним.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
15 березня 2012 року між ТОВ «ОТП Кредит»
як Кредитором, ПАТ «ОТП Банк» як Банком
та ОСОБА_1, як Позичальником було
укладено договір про надання
споживчого кредиту № строком на 18
місяців загальною сумою за кредитом в
розмірі 3 942 грн. 00 коп. з розміром
процентної ставки 0,01% річних, за
умовами якого Кредитор надає
Позичальнику споживчий кредит у
відповідності до умов кредитного
договору та Правил кредитування, а
Позичальник зобов'язується повернути
кредит, сплатити проценти за
користування кредитом, інші платежі,
визначені даним Договором та Додатком
№1 «Графік платежів», що є його
невід'ємною частиною, а також
виконувати умови кредитного договору.

Факт укладення зазначеного
договору про надання споживчого
кредиту та його (договору) підписання
позивачем не оспорюються.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, особа, яка його
вчиняє, повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин повинен вчинятися у формі,
встановленій законом, та має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203
ЦК України, саме на момент вчинення
правочину, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п.8 Постанови
№ 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Якщо недійсність правочину прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Частиною 2 статті 207 ЦК України
передбачено, що правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Відповідно до п.7 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Підстави недійсності правочину
визначені в ст.215 ЦК України до яких
відносяться недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Підстави позову визначаються
нормами закону, який підлягає
застосуванню.

Разом з тим, позивач в обгрунтування
позову про визнання договору про
надання споживчого кредиту № від
15.03.2012 року недійсним, не зазначив
підстав, визначених в ст.215 ЦПК України,
за наявності яких договір про надання
споживчого кредиту може бути визнаний
недійсним.

При цьому судом з наданих
позивачем доказів не встановлено, що
правочин було вчинено під впливом
помилки, обману, насильства чи
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини.

Більш того, позивач, шляхом
підписання договору про надання
споживчого кредиту підтвердив, що
перед укладенням зазначеного Договору
Кредитор повідомив його у письмовій
формі про кредитні умови (мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений,
форми його забезпечення, наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в т.ч. між
зобов'язаннями позичальника, тип
відсоткової ставки, суму, на яку кредит
може бути виданий, орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, строк, на який кредит може бути
одержаний, варіанти повернення
кредиту, включаючи кількість платежів,
їх частоту та обсяги, можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови, відомості про те, від кого
позичальник може одержати докладнішу
інформацію, переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

З огляду на викладене вище, судом
встановлено, що договір про надання
споживчого кредиту № від 15.03.2012
року, який укладено між ТОВ «ОТП
Кредит» як Кредитором, ПАТ «ОТП Банк»
як Банком та ОСОБА_1, як Позичальником
вчинено у письмовій формі, тобто з
дотриманням вимог, передбачених п.2 ч.1
ст.208 ЦК України, погодження між
сторонами умов договору відповідають
вимогам ч.1 ст.628 ЦК України про те, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства, сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору, що відповідає
вимогам ст.638 ЦПК України, крім того,
зазначений договір відповідає
внутрішній волі сторін і спрямований
на настання відповідних правових
наслідків, а відтак правових підстав,
передбачених ст.215 ЦК України, для
визнання його недійсним судом не
встановлено і позивачем на
обґрунтування позовних вимог в цій
частині підстав не зазначено.

Позивачем пред'явлено також вимоги
про визнання відсутності його боргу по
кредиту перед кредиторами ТОВ «ОТП
«Кредит», ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «КК
«Кредит», а також про вилучення його
персональних даних з бази персональних
даних ТОВ «ОТП «Кредит», АТ «ОТП Банк»
та ТОВ «КК «Вердикт», які
використовують їх в порушення
законодавству, які задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа зобов'язується
надати грошові кошти (кредит)
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити відсотки.

Положеннями Цивільного кодексу
України встановлено, що кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги),
правонаступництва, виконання обов'язку
боржника поручителем чи заставодавцем
(майновим поручителем) або виконання
обов'язку боржника третьою особою.

Право вимоги банк може передати
за договором факторингу.

Так, відповідно до ст.1077 ЦК України
за договором факторингу (фінансування
під відступлення права грошової
вимоги) одна сторона (фактор) передає
або зобов'язується передати грошові
кошти в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату, а клієнт відступає
або зобов'язується відступити
факторові своє право грошової вимоги
до третьої особи (боржника).

Частина 3 ст. 512 ЦК України містить
положення, згідно з яким кредитор у
зобов'язанні не може бути замінений,
якщо це встановлено договором або
законом.

Так, з огляду на зазначене,
колекторська компанія може діяти від
імені банку (кредитора) на підставі
договору доручення, комісії або
надання послуг за певну винагороду. В
такому випадку банк разом із наданням
колектору права вчинити певні юридичні
дії щодо стягнення з боржника
заборгованості передає колектору
інформацію про клієнта-боржника, при
цьому ст. 1076 ЦК України встановлено, що
банк гарантує таємницю банківського
рахунку, операцій за рахунком і
відомостей про клієнта, що передбачено
і ст.60 Закону України "Про банки і
банківську діяльність".

Згідно зі ст. 32 Конституції України
не допускається збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Судом встановлено, що в
укладеному між Позичальником ОСОБА_1,
Кредитором ТОВ «ОТП Кредит» та Банком
АТ «ОТП Банк» договору про надання
споживчого кредиту № від 15.03.2012
року передбачено право банку про
передачу інформації про позичальника
(з його згоди) третім особам для
стягнення заборгованості у випадку її
прострочення приватним особам та
організаціям для забезпечення
виконання ними своїх функцій або
надання послуг банку відповідно до
укладених між такими особами
(організаціями) та банком договорів, у
тому числі про відступлення права
вимоги до клієнта, за умови, що
передбачені договорами функції та/або
послуги стосуються діяльності банку,
яку він здійснює відповідно до статті 47
Закону України "Про банки і банківську
діяльність", зокрема, п.3.20 Договору
укладанням цього договору Позичальник
надає свою згоду на обробку Банком та
Кредитором персональних даних
позичальника (будь-якої інформації, що
відноситься до позичальника
(персональні дані), передачу Банком
та/чи Кредитором Персональних даних
Третім особам та включення
Персональних даних до бази
Персональних даних з метою, зазначеною
в п.п.1-3 цієї угоди та без необхідності
надання позичальнику письмового
повідомлення про здійснення
зазначених дій. Складанням цього
Договору Позичальник підтверджує, що
Банк та Кредитор повідомили йому про
його права, передбачені Законом
України «Про захист персональних
даних».

Термін «обробка персональних
даних» визначається чинним
законодавством, зокрема, Законом, та
означає будь-яку дію або сукупність
дій, здійснених повністю або частково в
інформаційній (автоматизованій)
системі та/або картотеках персональних
даних, які пов'язані зі збиранням,
реєстрацією, накопиченням,
зберіганням, адаптуванням, зміною,
поновленням, використанням і
поширенням (розповсюдженням,
реалізацією, передачею), знеособленням,
знищенням відомостей про фізичну особу
(позичальника), володільцем яких є Банк
та/чи Кредитор та/чи Треті особи.

Крім того, відповідно до Закону
України «Про захист персональних
даних» база персональних даних -
іменована сукупність упорядкованих
персональних даних в електронній формі
та/або у формі картотек персональних
даних; володілець персональних даних -
фізична або юридична особа, яка
визначає мету обробки персональних
даних, встановлює склад цих даних та
процедури їх обробки, якщо інше не
визначено законом; знеособлення
персональних даних- вилучення
відомостей, які дають змогу прямо чи
опосередковано ідентифікувати особу;
одержувач - фізична чи юридична особа,
якій надаються персональні дані, у т.ч.
третя особа, розпорядник персональних
даних - фізична або юридична особа, якій
володільцем персональних даних або
законом надано право обробляти ці дані
від імені володільця; суб'єкт
персональних даних - фізична особа,
персональні дані якої обробляються;
третя особа - будь-яка особа, за
винятком суб'єкта персональних даних,
володільця чи розпорядника
персональних даних та Уповноваженого
Верховної Ради з прав людини, якій
володільцем чи розпорядником
персональних даних здійснюється
передача персональних даних.

Відповідно до ст.5 Закону
об'єктами захисту є персональні дані.

В свою чергу, ч.1 ст.8 Закону
визначає, що особисті немайнові права
на персональні дані, які має кожна
фізична особа, є невід'ємними і
непорушними. Суб'єкт персональних
даних має право пред'являти
вмотивовану вимогу володільцю
персональних даних із запереченням
проти обробки своїх персональних
даних; пред'являти вмотивовану вимогу
щодо зміни або знищення своїх
персональних даних, якщо ці дані
обробляються незаконно чи є
недостовірними; звертатися із скаргами
на обробку своїх персональних даних до
Уповноваженого, або до суду;
застосовувати засоби правового
захисту в разі порушення законодавства
про захист персональних даних;
відкликати згоду на обробку
персональних даних.

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону
використання персональних даних
передбачає будь-які дії володільця
щодо обробки цих даних, дії щодо їх
захисту, а також дії щодо надання
часткового або повного права обробки
персональних даних іншим суб'єктам
відносин, пов'язаних з персональними
даними, що здійснюються за згодою
суб'єкта персональних даних чи
відповідно до Закону, при цьому,
відповідно до ч.1 ст.11 Закону
підставами для обробки персональних
даних, серед іншого, є згода суб'єкта
персональних даних на обробку його
персональних даних. Поширення
персональних даних без згоди суб'єкта
персональних даних або уповноваженої
ним особи дозволяється у випадках,
визначених законом, і лише (якщо це
необхідно) в інтересах національної
безпеки, економічного добробуту та
прав людини.

Стаття 15 Закону України «Про
захист персональних даних» визначає,
що персональні дані підлягають
видаленню або знищенню у разі:
закінчення строку зберігання даних,
визначеного згодою суб'єкта
персональних даних на обробку цих
даних або законом; припинення
правовідносин між суб'єктом
персональних даних та володільцем чи
розпорядником, якщо інше не
передбачено законом; видання
відповідного припису Уповноваженого
або визначених ним посадових осіб
секретаріату уповноваженого; набрання
законної сили рішенням суду щодо
видалення або знищення персональних
даних.

Аналізуючи зазначені вище
правові норми, суд вважає, що позивач,
пред'являючи вимоги про вилучення його
персональних даних з бази персональних
даних одночасно до трьох відповідачів,
на обґрунтування позовних вимог в цій
частині не зазначив, які саме
персональні дані позивача слід
вилучити, крім того, не зазначив, хто з
відповідачів в розумінні Закону
України «Про захист персональних
даних» є володільцем персональних
даних, хто є одержувачем персональних
даних, та у чиєму розпорядженні
знаходиться база персональних даних.

Більш того, судом відзначається, що
чинне законодавство України визначає,
що вимоги факторингової компанії є
законними лише при наявності належного
договору з банком, при цьому, при
укладенні такого договору банк або
факторингова компанія обов'язково
повинні письмово повідомити боржника
про купівлю його боргового
зобов'язання, в свою чергу повідомлення
повинно містити: найменування нового
кредитора, реквізити договору, за яким
було продано борг, суму, яку боржник
повинен сплатити новому кредиторові,
сам лист-повідомлення повинен бути
скріплений печаткою та підписаний
компетентною особою.

Як на обґрунтування позовних вимог
в цій частині позивач зазначав про те,
що він не має будь-яких боргових
зобов'язань за договором про надання
споживчого кредиту від 15.03.2012 року,
разом з тим, з нього та членів його сім'ї
в телефонному режимі щоденно вимагають
сплати заборгованості за кредитом,
крім того, поштовою кореспонденцією,
яка направлена від адресата ТОВ
«Колекторська компанія «Вердикт»,
також зазначається про необхідність
сплати ним боргу за отриманим ним в ПАТ
«ОТП Банк» кредиту за кредитним
договором №. Позивач також
зазначив, що за відсутності у нього
боргу за кредитним договором, Банк
неправомірно передав його персональні
дані третім особам, зокрема, ТОВ «КК
«Вердикт», про що в Договорі не було
погоджено.

В свою чергу, представник КК
«Вердикт», заперечуючи щодо
направлення зазначеної
кореспонденції, в обґрунтування
заперечень зазначив, що КК «Вердикт» не
є кредитором по укладеному між
позивачем та Банком Договору про
надання споживчого кредиту, основним
напрямком компанії є представництво
інтересів кредиторів з приводу
повернення кредиторської
заборгованості, яке здійснюється на
підставі виданої кредитором
довіреності, або укладення між
кредитором та колекторською компанією
договорів факторингу, або ж
купівлі-продажу. Представник
відповідача також зазначив, що
колекторська компанія «Вердикт» не
направляла повідомлень, які надані
позивачем в якості доказів, не
отримувала від банку відповідно
довіреності та не укладала з банком
договір факторингу про відступлення
права вимоги, і дані обставин позивачем
суду не доведені Крім того, представник
відповідача зазначив, що позивачем не
надано доказів наявності у ТОВ «КК
"Вердикт" бази персональних даних та не
надано доказів на внесення до бази
персональних даних позивача, які він
просить вилучити.

Враховуючи викладене вище, суд
приходить до висновку про те, що
позивачем в обгрунтування позовних
вимог в цій частині в порядку ст.ст.59, 60
ЦПК України не надано суду належних та
допустимих доказів на обгрунтування
обставин, викладених в позові, при
цьому суд зазначає, що доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Окремо відзначається, що предметом
позову може бути частина позову, що
становить самостійну
матеріально-правову вимогу позивача до
відповідача про захист порушеного,
невизнаного чи оспореного права або
інтересу, яка повинна мати правовий
характер, тобто бути врегульованою
нормами матеріального права, а також
підпадати під цивільну юрисдикцію, в
свою чергу позивачем пред'явлено до
відповідачів вимогу про визнання
відсутності його боргу по кредиту
перед кредиторами ТОВ ОТП "Кредит", ПАТ
"ОТП Банк" та ТОВ "КК "Кредит", яка не є
такою в розумінні змісту самостійної
матеріально-правової вимоги, більш
того, зазначений спосіб захисту не
передбачений ст.16 ЦК України, при
цьому, суд вважає, що питання наявності
чи відсутності заборгованості
підлягає з'ясуванню судом саме при
розгляді вимог про стягнення боргу,
разом з тим, як встановлено під час
судового розгляду справи вимоги про
стягнення з позивача ОСОБА_1
заборгованості за Договором про
надання споживчого кредиту № від
15.03.2012 року до останнього жодним з
відповідачів не

пред'являлися.

З огляду на викладене вище,
виходячи з заявлених позовних вимог та
підстав позову, суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
«Кредит», публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк», товариства з
обмеженою відповідальністю
колекторська компанія «Вердикт» про
витребування у товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП «Кредит»,
публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», товариства з обмеженою
відповідальністю колекторська
компанія «Вердикт» розрахунків
нарахувань комісії на своєчасно
виплачений кредит, визнання
відсутності боргу по кредитному
договору № від 15 березня 2012 року
перед кредиторами товариством з
обмеженою відповідальністю «ОТП
«Кредит», публічним акціонерним
товариством «ОТП Банк», товариством з
обмеженою відповідальністю
колекторська компанія «Вердикт», про
визнання недійсним договору про
надання споживчого кредиту № від
15 березня 2012 року, про вилучення
персональних даних з бази персональних
баз даних товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП «Кредит»,
публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», товариства з обмеженою
відповідальністю колекторська
компанія «Вердикт» з підстав,
зазначених в позові, є
необґрунтованими, безпідставними, в
порядку ст.ст.10, 60 ЦПК України не
доведеними суду належними та
допустимими доказами по справі, а
відтак такими, що не підлягають
задоволенню, що не позбавляє позивача
гарантованого Конституцією України
права на звернення до суду за захистом
порушеного, невизнаного, оспореного
права або інтересу з інших підстав з
обранням способів захисту цивільного
права або інтересу, передбачених ст.16
ЦК України, в т.ч. таких, що встановлені
договором або законом.

Відповідно до ст.ст.11, 15, 16,
ст.ст.1054-1057-1 ЦК України, Закону України
«Про захист прав споживачів»,
керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 59, 60, 88, 213-215, 218
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
«Кредит», публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк», товариства з
обмеженою відповідальністю
колекторська компанія «Вердикт» про
витребування у товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП «Кредит»,
публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», товариства з обмеженою
відповідальністю колекторська
компанія «Вердикт» розрахунків
нарахувань комісії на своєчасно
виплачений кредит, визнання
відсутності боргу по кредитному
договору № від 15 березня 2012 року
перед кредиторами товариством з
обмеженою відповідальністю «ОТП
«Кредит», публічним акціонерним
товариством «ОТП Банк», товариством з
обмеженою відповідальністю
колекторська компанія «Вердикт», про
визнання недійсним договору про
надання споживчого кредиту № від
15 березня 2012 року, про вилучення
персональних даних з бази персональних
баз даних товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП «Кредит»,
публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», товариства з обмеженою
відповідальністю колекторська
компанія «Вердикт», - залишити без
задоволення.

Судові витрати по справі
віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Кіровоградської області через
Ленінський районний суд м. Кіровограда
шляхом подачі протягом десяти днів з
дня його проголошення апеляційної
скарги.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського

районного суду

м. Кіровограда
Л. А. Іванова