СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Желепи О.В., Білич І.М.

при секретарі
Іванові Ф.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 24 вересня 2013р. по цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1

про стягнення пені за затримку сплати
аліментів,

встановила:

у квітні 2013р. позивач звернулася до
суду з позовом про стягнення з
відповідача 14 400грн. 04коп. пені за
затримку сплати аліментів.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що рішенням
Баштанського районного суду
Миколаївської області від 9 березня
2004р. відповідач зобов'язаний
сплачувати аліменти на дітей у розмірі
Ѕ частини усіх видів заробітку. Згідно
довідки відділу державної виконавчої
служби Печерського районного
управління юстиції у м. Києві станом на
30 жовтня 2012р. заборгованість по
аліментам складає 35 597грн. 27коп., тому
вона просить стягнути з відповідача
пеню за несплату аліментів за серпень,
вересень та жовтень 2012р.

Рішенням суду від 24 вересня 2013р.
позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі
представник відповідача просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення.

Апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин справи, не
врахування доказів по справі, а саме
довідки з місця роботи відповідача, яку
суд безпідставно відмовився приєднати
до матеріалів справи.

Також апелянт стверджує, що
судом не було враховано відсутність
вини відповідача у наявності
заборгованості по аліментам, так як
відповідач повідомляв державного
виконавця про зміну свого місця роботи.

Під час розгляду апеляційної
скарги апелянт уточнила, що виплаті
підлягає пеня у розмірі 4 341грн.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення відповідача та
його представників, які підтримали
апеляційну скаргу, пояснення позивача,
яка просила залишити рішення суду без
змін, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням
суду від 9 березня 2004р. з відповідача на
користь позивача стягнуті аліменти на
трьох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1р.
народження, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2р.
народження, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3р.
народження у розмірі Ѕ частини всіх
видів заробітку щомісячно, починаючи з
2 березня 2004р. і до повноліття дітей.

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/15374/2013Головуючий у суді першої
інстанції: Вернидубов Я.І.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.аліменти виплачує не регулярно, має
заборгованість, тому повинен сплатити
пеню.

-
2 -

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК
України при виникненні заборгованості
з вини особи, яка зобов'язана
сплачувати аліменти за рішенням суду,
одержувач аліментів має право на
стягнення неустойки (пені) у розмірі
одного відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

З наданої суду першої інстанції
довідки про заборгованість по сплаті
аліментів вбачається, що станом на 30
жовтня 2012р. заборгованість відповідача
по сплаті аліментів становить 35 597грн.
27коп. (с.с.10-11), у тому числі за серпень,
вересень та жовтень 2012р. 2 285грн. 72коп. за
кожний місяць.

Наявність заборгованості по
аліментам визнав і сам відповідач, але
заперечує її розмір.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
наявність правових підстав для
стягнення з відповідача пені
відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України.

Однак, суд першої інстанції
виходив з того, що станом на травень
2012р. заборгованість відповідача по
аліментам становить 16 723грн. 33коп., пеня
розраховується, виходячи із загальної
суми заборгованості, а щодо вимог про
стягнення неустойки (пені) ст. 258 ЦК
України встановлена спеціальна
позовна давність в один рік.

Проте, погодитися з такими
висновками суду першої інстанції не
можна, виходячи з наступного.

Право одержувача аліментів на
отримання пені встановлена статтею 196
СК України, яка не передбачає будь-яку
позовну давність до вимог про
стягнення пені за невиплату аліментів.

Таким чином, суд першої
інстанції не мав підстав для
застосування строку позовної давності
до заявлених вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з даним
позовом, позивачка просила стягнути
пеню за невиплачені відповідачем у
серпні, вересні та жовтні 2012р. аліменти,
тому суду першої інстанції необхідно
було перевірити вірність визначеної
заборгованості по аліментах за вказані
місяці і визначити розмір пені
відповідно до вимог ст. 196 СК України.

Матеріали справи містять
декілька довідок про заборгованість
відповідача по сплаті аліментів, які
складені державним виконавцем і які
містять різні дані про розмір
заборгованості.

Порядок визначення
заборгованості за аліментами,
присудженими у частці від заробітку
(доходу, зазначений у статті 195 СК
України.

Частина 1 даної норми передбачає,
що заборгованість за аліментами,
присудженими у частці від заробітку
(доходу), визначається виходячи з
фактичного заробітку (доходу), який
платник аліментів одержував на час,
протягом якого не провадилося їх
стягнення.

Визначаючи заборгованість по
аліментам у сумі 2285,72грн. щомісячно за
серпень-жовтень 2012р., державний
виконавець ВДВС Печерського РУЮ у м.
Києві виходив із
середньостатистичного заробітку по м.
Києву.

Згідно ч. 3 ст. 195 СК України, якщо
платник аліментів не працював на час
виникнення заборгованості і не працює
на час визначення її розміру, вона
обчислюється виходячи із середньої
заробітної плати працівника для даної
місцевості.

Проте, з наданої суду
відповідачем довідки вбачається, що з
липня 2012р. він працює на посаді
охоронника у ТОВ «АТБ-Маркет» і у
серпні 2012р. його заробітна плата
становила 1369грн. 34коп., у вересні -
1194,75грн., у жовтня 2012р. - 1167,37грн.

Отже, державний виконавець не
мав правових підстав при нарахуванні
заборгованості за вказані місяці
керуватися ч. 3 ст. 193 СК України.

ІНФОРМАЦІЯ_4р. сину відповідача
ОСОБА_6 виповнилося 18 років.

Частиною 3 статті 183 СК України
визначено, якщо після досягнення
повноліття найстаршою дитиною ніхто з
батьків не звернувся до суду з позовом
про визначення розміру

- 3 -

аліментів на інших дітей, аліменти
стягуються за вируванням тієї рівної
частки, що припадала на дитину, яка
досягла повноліття.

Таким чином, з 18 травня 2011р.
відповідач зобов'язаний сплачувати
аліменти на двох дітей у розмірі
1/3частини всіх видів заробітку, так як
суду не було надано доказів, що розмір
аліментів сторонами змінювався у
визначеному ч. 3 ст. 183 СК України
порядку.

Отже, розмір аліментів, які
відповідач повинен був виплачувати у
серпні-жовтні 2012р. повинен був
становити 1/3 частину його заробітку.

Крім того, визначаючи розмір
аліментів, необхідно враховувати
положення ч. 2 ст. 182 СК України про те, що
мінімальний розмір аліментів на одну
дитину не можу бути меншим, ніж 30
відсотків прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку.

Оскільки 1/3 частина заробітку
відповідача за вказаний період
становила менше 30 відсотків
прожиткового мінімуму, який був
визначений Законом України «Про
Державний бюджет України на 2012р.» для
дітей віком від 6 до 18 років ( з 1 липня
2012р. прожитковий мінімум на одну особу
становив 1144грн., а з 1 жовтня - 1161грн.),
заборгованість за аліментами
необхідно було розраховувати виходячи
із вказаних норм сімейного права.

Таким чином, за серпень та
вересень 2012р. відповідач повинен був
виплатити на двох дітей 686грн. 40коп.
(348грн. 20коп. на кожну дитину: 1144х30%), а у
жовтні 2012р. - 696грн. 60коп. ( 348грн. 30коп. на
кожну дитину: 1161х30%).

Такий розрахунок заборгованості
зроблений державним виконавцем тільки
у липні 2013р., про що зазначено у довідці
від 24 вересня 2013р. (с.с.24-26).

Як визнав відповідач, на день
розгляду справи, як судом першої
інстанції, так і апеляційним судом
вказана заборгованість ним не
погашена.

Доводи апелянта про відсутність
вини відповідача у несплаті аліментів,
оскільки він вчасно повідомив
державного виконавця про зміну місця
роботи, однак, державним виконавцем
виконавчий лист не був направлений
вчасно за місцем його роботи, колегія
суддів вважає безпідставними, виходячи
з наступного.

Відповідач був обізнаний про
свій обов'язок щомісячно сплачувати
аліменти на дітей, тому повинен був
прийняти міри для своєчасного
перерахування аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 СК
України один із батьків може подати
заяву за місцем роботи, місцем виплати
пенсії, стипендії про відрахування
аліментів на дитину з його заробітної
плати, пенсії, стипендії у розмірі та на
строк, які визначені у цій заяві.

Проте, відповідачем такої заяви
за місцем своєї роботи подано не було,
не були ним аліменти перераховані і
поштовим переказом або іншим шляхом
виплачені позивачу, а тому він повинен
нести відповідальність за
прострочення сплати аліментів.

При визначені розміру неустойки суд
повинен був керуватися нормами
Сімейного Кодексу України про те, що
аліменти повинні сплачуватися
щомісячно, роз'ясненнями Верховного
Суду України, які надані у листі від 25
листопада 2009р., та правовою позицією
Верховного Суду України, яка викладена
у справі 6-81цс13, що оскільки
зобов'язання зі сплати аліментів
носить періодичний характер і повинно
виконуватися щомісяця, то при розгляді
спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст.
196 СК України пені від суми несплачених
аліментів суд повинен з'ясувати розмір
несплачених аліментів по кожному з цих
періодичних платежів, встановити
строк, до якого кожне із цих зобов'язань
мало бути виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення про стягнення
пені, підсумувавши розміри нарахованої
пені за кожен із прострочених платежів
та визначивши її загальну суму, а не
виходячи із загальної суми
заборгованості.

Аліменти за серпень, вересень, жовтень
2012р. відповідачем не виплачені і день
на розгляду справи апеляційним судом,
тому розмір пені за період з серпня 2012р.
по 12 грудня 2013р. складає (виходячи із
заявлених позовних вимог):

- за серпень 2012р. - 686,40 х 1% х 468 дні =
3210,48грн.

- за вересень 2012р. - 686,40 х 1% х 438 дні =
3004,68грн.

- 4 -

- за жовтень 2012р. - 696,60 х 1% х 407 дні =
2836,79грн.

Таким чином, загальна сума пені
становить 9051,95грн.

Оскільки судом першої інстанції
неправильно застосовані норми
матеріального права, які призвели до
помилкового рішення в частині
визначення розміру пені, відповідно до
положень ст. 309 ЦПК України рішення суду
підлягає зміні.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 24 вересня 2013р. змінити,
зменшивши розмір пені, яка підлягає
стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3,
до 9 051грн.95коп.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: