Номер провадження № 22-ц/785/7426/13
Головуючий у першій інстанції Пепеляшков О.С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Жус І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Суворовський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Суворовський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Мотивуючи тим, що вона з 1985 року є наймачем чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1. За зазначеною адресою прописані її діти: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та онуки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які протягом останніх років там не проживають. У зв`язку з тим, що дані особи там не проживають, а комунальні платежі нараховуються по кількості зареєстрованих осіб, позивачка просить суд визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраційного обліку.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 05 серпня 2013 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2013 року та постановити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам, у повній мірі, не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову про втрату права користування, районний суд виходив з того, що відносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, та член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом - ч. 2 цієї статті. За положеннями ст.ст. 10, 11, 31 ЦПК України визначення підстави позову належить виключно позивачеві. Посилання позивача як на правову підставу позову - ст. 72 ЖК України - втрата права користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені ст.71 ЖК України строки, які (норми права) регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду є неналежними (тобто такими, що унеможливлюють їх застосування до даних конкретних правовідносин), а тому позовні вимоги не можуть бути задоволені як такі, що не ґрунтуються на належній правовій підставі, тому позов підлягає залишенню без задоволення в повному обсязі.

Проте погодитися з такими висновками районного суду не можна.

Як вбачається зі змісту поданої до суду першої інстанції позовної заяви, позивачем заявлені вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування, при цьому зазначено, що відповідачі є рідними дітьми і внуками позивача, які не проживають у спірній квартирі кілька років, що підтверджується актами про не проживання., складеними комісією ЖБК "Іллічівський-24" та завіреними печаткою кооперативу.

Тобто предметом позову є вимоги щодо втрати права користування.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Отже, виходячи з вимог даної статті, питання застосування правової норми до правовідносин, що виникли між сторонами справи, є обов`язком суду.

Тому відмова у позові лише з підстав зазначення у позовній заяві норми права, яка на думку суду не підлягає застосуванню для вирішення спору без надання оцінки доказам і вирішення інших питань, передбачених ст. 214 ЦПК України, не заснована на законодавстві.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 , 405 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно до ч. 1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина (чоловік) наймача, їхні діти і батьки.

Відповідно до ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у користуванні жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника втрачає право на користування житлом в будинку (квартирі) , що належить громадянину на праві власності , у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

З матеріалів справи вбачається, що:

- позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності (а. с. 13) ;

- Згідно довідки про склад сім'ї та прописку, відповідачі ОСОБА_3 (реєстрація з 1992 року, ОСОБА_4 (реєстрація з 2004 року) зареєстровані у вказаній квартирі, як діти власника квартири, а ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстрація з 22.11.2010 року), ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (реєстрація з 22.11.2010 року), ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 (реєстрація з 22.11.2010 року), як внуки власника квартири (а. с. 24).

- Згідно актів про не проживання (а. с. 19-23) відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 не мешкають на спірній жилій площі не проживають з 2001, 2004 року відповідно, а ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - з 2010 року (а. с. 19-23);

- Згідно довідки ЖБК "Іллічівський-24" ОСОБА_9 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_4 і здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, середньомісячний розмір яких з 2012 року до квітня 2013 року складає 325 грн. (а. с. 25);

- Згідно акту обстеження від 30.03.2012 року за адресою: АДРЕСА_3 встановлено проживання у даній квартирі ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_3.

В засіданні судової колегії відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання його особою, яка втратила права користування квартирою № АДРЕСА_1 визнав і підтвердив, що дійсно він багато років не проживає у вказаній квартирі, оскільки постійно мешкає разом із дружиною за адресою: АДРЕСА_3. Нещодавно - вересні 2013 року він самостійно знявся з реєстраційного обліку по батьківській квартирі і зареєструвався за фактичним місцем проживання. Він не претендує на користування квартирою позивача.

Відповідно до акту від 07.04.2013 року ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі з 2001 року, особисті речі у квартирі відсутні (а. с. 22).

В засіданні судової колегії позивач ОСОБА_2 підтвердила, що вона на прохання дочки - ОСОБА_4 дала згоду на реєстрацію внуків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, хоча вони там ніколи не проживали. Реєстрація була потрібна для оформлення документів для виїзду їх разом зі своєю матір`ю за кордон, оскільки ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з громадянином Швейцарії і переїхала жити до чоловіка разом із дітьми, при цьому старшу дочку новий чоловік її дочки взагалі там удочерив. За законами Швейцарії дочка отримала вид на проживання до 5- років і тому на даний час не має громадянства Швейцарії і тому залишається громадянкою України, але проживає вона там і лише приїжджає в Україну.

Матеріалами справи підтверджено факт не проживання та відсутність особистих речей у спірній квартирі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а. с. 19-21, 23).

Будь-які докази, що свідчать про перешкоджання позивачем у користуванні відповідачами квартири в матеріалах справи відсутні, зі змісту наявних у справі документів, також не вбачається здійснення перешкод відповідачам у користуванні квартирою.

Також з матеріалів справи не вбачається наявності іншої домовленості між власником квартири і його дітьми (внуками) щодо встановлення інших правил стосовно умов втрати права на користування житлом.

За таких обставин судова колегія доходить до висновку про не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин: ОСОБА_3 з 2001 року, ОСОБА_4 з 2004 року, ОСОБА_5 з 22.11.2010 року, ОСОБА_6 з 22.11.2010 року, ОСОБА_7 з 22.11.2010 року, та визнати такими, що втратили право користування житлом з перебігом річного строку, встановленого положеннями ст. 405 ЦК України, станом на час звернення з позовною заявою до суду - 09.04.2013 року.

В той же час судова колегія не погоджується з заявленими позовними вимогами про зняття відповідачів з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 оскільки відповідно до ст. 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Судова колегія вважає, що в розумінні вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання можливо на підставі рішення суду виключно про: а) позбавлення права власності на житлове приміщення; б) позбавлення права користування житловим приміщенням (зокрема, виселення); в) визнання особи безвісно відсутньою; г) оголошення фізичної особи померлою

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Колегія суддів , перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду 1 інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді 1 інстанції, визнає , що рішення судом 1 інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В іншій частині позову слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2013 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук