Справа №:103/2873/13-цГоловуючий суду
першої інстанції:Лягіна О.В.№
провадження:22-ц/190/7618/13Доповідач суду
апеляційної інстанції:Дралло І. Г.
________________________________________________________________________
______________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2013 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Дралла І.Г.,
суддів:Білоусової В.В., Харченко І.О.,
при секретарі:Краснощоковій Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
поділ майна придбаного у шлюбі, за
апеляційною скаргою ОСОБА_8 в інтересах
ОСОБА_7 на рішення Бахчисарайського
районного суду АР Крим від 5 листопада
2013 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_7 про поділ майна придбаного в
шлюбі.

Вимоги мотивовані тим, що з 29 жовтня 1999
року по липень 2011 року сторони
знаходилися в зареєстрованому шлюбі.
За цей час ними було придбано майно, а
саме, 29 квітня 2002 року відповідно до
акту прийому - передачі пайовику
забудовнику ОСОБА_7 було передано в
натурі профінансовану 4/1000 часток в
спільній частці цілісного майнового
комплексу бази відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1», що становить котедж
літера «Г1», на яку відповідачці було
видано свідоцтво про право власності у
липні 2002 року. Після проведення
реконструкції загальна частка
складається з котеджу «Г1» загальною
площею 263,2 кв.м., яка була зареєстрована
в СМБРТІ у 2011 році і видано нове
свідоцтво про право власності. Просить
поділи котедж під літерою «Г1», який
розташований по АДРЕСА_1, що становить
4/1000 частки майнового комплексу бази
відпочину «ІНФОРМАЦІЯ_1». Виділити
позивачу ? частку зазначеного
нерухомого майна зафарбовану жовтим
кольором на додатках №1 і №2 висновку
судової будівельно-технічної
експертизи №1117 від 2 листопада 2012 року,
визнати за ним право власності на
вказану частку котеджу, а за
відповідачкою на іншу частку котеджу.

Рішенням Бахчисарайського районного
суду АР Крим від 5 листопада 2013 року
позовні вимоги задоволені.

Поділено спільне майно між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7

Виділено ОСОБА_6 ? частку котеджу під
літерою «Г1», розташованого по АДРЕСА_1,
що становить 2/1000 частки майнового
комплексу бази відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1» вартістю 188698,67 гривень,
зафарбовану жовтим кольором
відповідно до додатків №1 і №2 до
висновку судової будівельно-технічної
експертизи №1117 від 2 листопада 2012 року,
і визнано за ним право власності на
вказану частку котеджу.

Виділено ОСОБА_7 ? частку котеджу під
літерою «Г1», розташованого по АДРЕСА_1,
що становить 2/1000 частки майнового
комплексу бази відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1» вартістю 188698,67 гривень,
зафарбовану синім кольором відповідно
до додатків №1 і №2 до висновку судової
будівельно-технічної експертизи №1117
від 2 листопада 2012 року, і визнано за нею
право власності на вказану частку
котеджу.

Припинено право власності ОСОБА_7 на ?
частку котеджу під літерою «Г1»,
розташованого по АДРЕСА_1.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду ОСОБА_8 в інтересах
ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити у справі нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог. Доводи апеляційної
скарги зводяться до того, що рішення
суду постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
при висновках суду, які не відповідають
фактичним обставинам. Зокрема апелянт
посилається на те, що спірний об'єкт
нерухомого майна був придбаний до
шлюбу і використовується фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_7, у зв'язку з
чим він не є спільним сумісним майном
подружжя.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню виходячи з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_6 суд першої
інстанції виходив з того, що позовні
вимоги обґрунтовані та засновані на
законі. Судом першої інстанції
встановлено, що з 1999 року по 2011 рік
сторони знаходилися в зареєстрованому
шлюбі. За цей час ними було придбано
майно, а саме 29 квітня 2002 року
відповідно до акту прийому - передачі
пайовику забудовнику ОСОБА_7 було
передано в натурі профінансовану 4/1000
часток в спільній частці цілісного
майнового комплексу бази відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1», на яку відповідачці
було видано свідоцтво про право
власності у 2002 році. Загальна частка
складається з котеджу «Г1» загальною
площею 263,2 кв.м., яка була зареєстрована
в СМБРТІ у 2011 році після проведеної
реконструкції. Відповідно до вимог
статті 60 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК
України зазначене майно є спільною
сумісною власністю подружжя.
Відповідно до ст. 372 ЦК України, ст. 70,71
СК України частки співвласників в
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
договором між ними або законом. Також
задовольняючи позовні вимоги судом
враховано, що відповідно до висновку
судової будівельно-технічної
експертизи за №1117 від 2 листопада 2012
року поділ в натурі вищевказаного
котеджу є можливим, а вартість майна
складає 741871 гривень.

Проте погодитися з такими висновками
суду першої інстанції не можна.

Відповідно до правил ст. 303 ЦПК України,
при розгляді справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно правил статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним положенням статті 213 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 5 жовтня 1998
року уклала договір дольової участі у
будівництві бази відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1» в селі Піщане
Бахчисарайського району АР Крим і
внесла грошові кошти в сумі 10878 гривень
за будівництво дерев'яного будинку
літера «Г1», що становить 4/1000 частки
бази відпочинку.

29 жовтня 1999 року ОСОБА_7 уклала шлюб з
ОСОБА_6 і взяла прізвище ОСОБА_7.

Згідно акту прийому-передачі виділеної
долі з загальної власності цілісного
майнового комплексу бази відпочинку
«ІНФОРМАЦІЯ_1» в АДРЕСА_1, ОСОБА_7
виділений 29 квітня 2002 року дерев'яний
будинок літера «Г1» площею 118,8 кв.м.

Бахчисарайська районна державна
адміністрація 8 липня 2002 року видала
свідоцтво про право власності на
дерев'яний будинок з мансардою літера
«Г1», що становить 4/1000 частки на ім'я
приватного підприємця ОСОБА_7

Згідно додатку №1 до розпорядження
Бахчисарайської РДА від 8 липня 2002 року
№401-р право власності на спірний
будинок літера «Г1» визнано за
приватним підприємцем ОСОБА_7

У листопаді 2011 року у зв'язку з
реконструкцією котеджу «Г1» Виконавчий
комітет Піщанівської сільської ради
видав на ім'я ОСОБА_7 нове свідоцтво про
право власності взамін старого.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 розірвали шлюб 29 липня
2011 року.

ОСОБА_7 з 2001 року зареєстрована як
фізична особа-підприємець.

Стаття 57 Сімейного кодексу України
визначає перелік видів особистої
приватної власності одного із подружжя
та підстави його набуття.

Підстави набуття права спільної
сумісної власності подружжя (тобто
перелік юридичних фактів, які
складають підстави виникнення права
спільної сумісної власності на майно
подружжя) визначені у статті 60 СК
України.

За змістом цієї норми майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловіку на праві спільної
сумісної власності.

Аналогічне положення містилося у
статті 22 КоБС України.

Таким чином, належність майна до
спільної сумісної власності подружжя
визначається не тільки фактом
придбання його під час шлюбу, але і
спільністю участі подружжя коштами або
працею в набутті майна. Тобто,
застосовуючи цю норму права та
визнаючи право спільної сумісної
власності подружжя на майно, слід
установити не тільки факт набуття
майна під час шлюбу, але й той факт, що
джерелом його набуття є спільні
сумісні кошти або спільна праця
подружжя.

У даному випадку ОСОБА_7 уклала договір
дольової участі у будівництві бази
відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» вартістю
внеску 10878 гривень за однин рік до
укладання шлюбу і сам по собі факт того,
що свідоцтво про право власності
видано ОСОБА_7 у липні 2002 року, тобто під
час шлюбу, не є підставою вважати це
майно спільним сумісним майном
подружжя. Позивач ОСОБА_6 не надав суду
безперечних та переконливих доказів
того, що він брав участь коштами або
працею у створенні цього майна.

Власність у сім'ї існує у двох правових
режимах: спільна сумісна власність
подружжя та особиста приватна
власність кожного з подружжя, залежно
від якого регулюється питання
розпорядження таким майном (статті 24
КоБС України, 57 СК України).

Той з подружжя, який є власником майна,
визначає режим володіння та
користування ним з урахуванням
інтересів сім'ї (стаття 59 СК України).

Одним із видів розпорядження власністю
є право власника використовувати своє
майно для здійснення підприємницької
діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної
особи-підприємця регулюються нормами
ЦК України, Господарського кодексу
України та Закону України «Про
підприємництво».

Відповідно до Закону України «Про
підприємництво» підприємці мають
право без обмежень приймати рішення і
здійснювати самостійно будь-яку
діяльність, що не суперечить чинному
законодавству. Принципами
підприємництва є вільний вибір
діяльності, залучення на добровільних
засадах до здійснення підприємницької
діяльності майна та коштів юридичних
осіб і громадян, вільне розпорядження
прибутком, що залишається після
внесення платежів, установлених
законодавством.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_7
набула право власності на частку у базі
відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» для
здійснення нею підприємницької
діяльності і свідоцтво на право
власності їй видано як приватному
підприємцю, що визначає правовий режим
спірного майна - як майно фізичної
особи - підприємця.

З правового висновку Верховного Суду
України в Постанові від 2 жовтня 2013 року
у справі №6-79цс13 вбачається, що майно
фізичної особи - підприємця, яке
придбане та використовується в його
підприємницької діяльності з метою
одержання прибутку, слід розглядати як
його особисту приватну власність,
відповідно до статті 57 СК України, а не
як об'єкт спільної сумісної власності
подружжя, який підпадає під
регулювання ст… 60, 61 СК України.

Така ж правова позиція висловлена у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя».

Відповідно до статті 360-7 ЦПК України,
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів власних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Враховуючи вищенаведені фактичні
обставини та норми матеріального й
процесуального права, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку, що спірний
будинок (котедж) літера «Г1» не є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_7, а є особистою власність
фізичної особи - підприємця ОСОБА_7

Посилання позивача на те, що спірний
будинок був реконструйований у 2008 році
суд не може прийняти як підставу для
задоволення позову, оскільки правовий
режим майна від його реконструкції не
змінився, а спір щодо витрачених коштів
на реконструкцію будинку може бути
вирішений шляхом подання відповідного
позову.

Крім того сторони не заперечують і
підтвердили, що після зіпсування
відносин у сім'ї, ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_7
договір оренди половини котеджу «Г1»,
що свідчить про те, що він визнавав
право особистої власності ОСОБА_7 на
спірний котедж.

Відповідно до правил статей 10, 11, 60 ЦПК
України кожна з сторін повинна довести
ті обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач ОСОБА_6 не довів, що спірне
нерухоме майно ОСОБА_7 придбала за
спільні кошти у період шлюбу і не
використовує як фізична особа -
підприємець з метою отримання доходів.

За наведених обставин суд апеляційної
інстанції приходить до переконання, що
рішення суду першої інстанції не
відповідає фактичним обставинам і
нормам матеріального права, у зв'язку з
чим підлягає скасуванню за правилами
статті 309 ч.1 ЦПК України з ухваленням у
справі нового рішення про відмову
ОСОБА_6 у позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах
ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Бахчисарайського районного
суду АР Крим від 5 листопада 2013 року
скасувати і ухвалити у справі нове
рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_6
до ОСОБА_7 про поділ майна придбаного у
шлюбі.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до суду
касаційної інстанції.

Судді

Дралло І.Г. Білоусова В.В.
Харченко І.О.