Справа № 530/2502/13-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
30.12.2013 року Зіньківський районний
суд Полтавської області в складі:
головуючого - судді Должко С.Р., при
секретарі Кононець Л.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Зіньків справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя особа орган
опіки та піклування Зіньківської
районної державної адміністрації про
визначення місця проживання
малолітньої дитини, -
ОСОБА_1 звернувся в Зіньківський
районний суд Полтавської області з
позовом до ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя
особа орган опіки та піклування
Зіньківської районної державної
адміністрації про визначення місця
проживання малолітньої дитини.
У позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього, і ОСОБА_2,
відповідача, народилася дочка ОСОБА_4,
про що виконкомом Тарасівської
сільської ради Зіньківського району в
книзі реєстрації народжень 28 січня 2008
року зроблено відповідний запис № 3. З
огляду на те, що на час народження дочки
ОСОБА_2 перебувала в господарстві її
матері ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 та в зв'язку
тим, що Позивач та Відповідач не
перебували в шлюбі, запис про батька
дитини проводився за прізвищем матері,
а ім'я та по батькові, згідно слів
відповідача згідно ст.. 135 Сімейного
кодексу України. Тобто, на момент
народження дитини, Позивач та
Відповідач не проживали разом,
господарство спільно не вели.
З квітня 2008 року Позивач та Відповідач
проживали разом, вели спільне
господарство, пов'язані спільним
побутом, спільно виховували дитину
ОСОБА_4 і фактично склалось сімейне
життя чоловіка та жінки.
19 липня 2013 року позивач подав позовну
заяву до Зіньківського районного суду
про визнання його батьком дитини
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 08 серпня 2013 року за
заявою ОСОБА_2 в свідоцтво про
народження спільної дочки, ОСОБА_4 було
внесено запис про те, що позивач
являється батьком ОСОБА_4.
Починаючи з серпня 2013 року дочка ОСОБА_4
проживає разом з позивачем в с. Ступки,
Зіньківського району, Полтавської
області. До подання позову про
встановлення батьківства дитина
близько місяця проживала з матір'ю. В
зв'яку з тим , що її мати «будувала своє
сімейне життя», проживаючи в м. Зіньків,
невідомо з ким і невідомо де разом з
дитиною, позивачем була подана заява до
органу опіки та піклування
Зіньківської районної державної
адміністрації про визнання
батьківства та взяття участі у
вихованні своєї дочки, ОСОБА_4.
29.08.2013 року позивач отримав рішення
Комісії з питань захисту прав дитини за
№ 8/6, згідно якого визначено місце
проживання малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3, з батьком, ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_1 вказує, що не
перешкоджає спілкуванню Відповідача з
їх спільною дитиною, але вона постійно
погрожує йому, що забере дитину і з
рішенням Комісії з питань захисту прав
дитини від 29.08.2013 року № 8/6 вона не
згідна. Тому позивач змушений
звернутися до суду за захистом своїх
прав.

ОСОБА_1 вказав, що на відміну від
відповідача, ОСОБА_2, яка ніде не
працювала, у нього є постійна робота,
вища педагогічна освіта, ідеальні для
виховання житлові умови: газ, інтернет,
гаряча вода, туалет. Не судимий, до
кримінальної чи адміністративної
відповідальності не притягався, не має
хронічних захворювань, на обліку в
психоневрологічному та інших
диспансерах не перебував і не
перебуває, позитивно характеризуюся.
Поруч - 2,5 км. з його місцем проживання
знаходиться дитячий садок,
фельдшерсько-аушерський пункт, школа.
Під'їзд автобусом. ОСОБА_2 зовсім не
займається вихованням дитини, не
намагається влаштуватися на роботу.
Вважає, що проживання дитини з
відповідачем негативно впливає на її
виховання та здоров'я.

Заслухавши позивача, який підтримав
свої позовні вимоги, заслухавши
представника позивача та третьої особи
та дослідивши наявні докази по справі,
суд знаходить, що заявлені вимоги
обґрунтовані і такі, що підлягають
задоволенню.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України,
- цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України "Про
міжнародне приватне право". Якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону
України «Про забезпечення ор
ганізаційно-правових умов соціального
захисту дітей-сиріт та дітей,
позбавлених батьківського піклування»
органами опіки та піклування є
державні адміністрації районів,
районів міст Києва і Севастополя,
виконавчі органи міських чи районних у
містах, сільських, селищних рад.

Згідно з ч. 4 ст. 19 СК під час розгляду
судом спорів щодо участі одного з
батьків у вихованні дитини, місця
проживання дитини, позбавлення та
поновлення батьківських прав,
побачення з дитиною матері, батька, які
позбавлені батьківських прав,
відібрання дитини від особи, яка тримає
її у себе не на підставі закону або
рішення суду, управління батьками
майном дитини, скасування усиновлення
та виз нання його недійсним
обов'язковою є участь органу опіки та
піклування.

Орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її ви хованні, а також па
підставі інших документів, які
стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК).

Пленум Верховного Суду України в
пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007
р. № 3 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» роз'яснив, що
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захисту
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно їх утримують та
інше), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічно го, об'єктивного з'ясування
обставин справи.

Особи можуть бути позбавленні
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла 18-ти років, і тільки на
підставах, передбачених ст. 164 СК

Відповідно до вимог ст. 164 СК мати
(батько) можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона (він): не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного злочину
щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують, та
ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідне ності з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

Відповідно до ст.161 Сімейного кодексу
України якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у
ОСОБА_1 і ОСОБА_2, народилася дочка,
ОСОБА_4, про що виконкомом Тарасівської
сільської ради Зіньківського району в
книзі реєстрації народжень 28 січня 2008
року зроблено запис № 3. В зв'язку з тим,
що Позивач та Відповідач не проживали
разом, запис про батька дитини
проводився за прізвищем матері, а ім'я
та по батькові, згідно слів
відповідача, ОСОБА_2, згідно ст.. 135
Сімейного кодексу України.

З квітня 2008 року Позивач та Відповідач
проживали разом, вели спільне
господарство, пов'язані спільним
побутом, спільно виховували дитину
ОСОБА_4 і фактично склалось сімейне
життя чоловіка та жінки.

19 липня 2013 року позивач подав позовну
заяву до Зіньківського районного суду
про визнання його батьком дитини
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 08 серпня 2013 року за
заявою ОСОБА_2 в свідоцтво про
народження спільної дочки, ОСОБА_4 було
внесено запис про те, що позивач
являється батьком ОСОБА_4.

Починаючи з серпня 2013 року дочка ОСОБА_4
проживає разом з позивачем в с. Ступки,
Зіньківського району, Полтавської
області. До подання позову про
встановлення батьківства дитина
близько місяця проживала з матір'ю. В
зв'яку з тим, що відповідач не займалася
в повній мірі вихованням дитини,
позивачем була подана заява до органу
опіки та піклування Зіньківської
районної державної адміністрації про
визнання батьківства та взяття участі
у вихованні своєї дочки, ОСОБА_4.

29.08.2013 року позивач отримав рішення
Комісії з питань захисту прав дитини за
№ 8/6, згідно якого визначено місце
проживання малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3, з батьком, ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_4. ОСОБА_1 вказує, що не
перешкоджає спілкуванню Відповідача з
їх спільною дитиною, але вона постійно
погрожує йому, що забере дитину і з
рішенням Комісії з питань захисту прав
дитини від 29.08.2013 року № 8/6 вона не
згідна. Тому позивач змушений
звернутися до суду за захистом своїх
прав.

Будинок, де проживає позивач,
складається з 5-и кімнат, є
водопостачання ( холодна та гаряча
вода), водовідведення, душ, ванна,
газове опалення. У помешканні достатня
кількість предметів побутового вжитку.
Є комп'ютерний стіл, комп'ютер,
під'єднано інтернет. Умови проживання
відповідають потребам дитини згідно
чинного законодавства. Не судимий, до
кримінальної чи адміністративної
відповідальності не притягався, не має
хронічних захворювань, на обліку в
психоневрологічному та інших
диспансерах не перебував і не
перебуває, позитивно характеризуєся.
Позивач, ОСОБА_1 має постійне місце
роботи, приділяє належну увагу
вихованню, здоров'ю дитини, створює
належні умови для проживання,
виховання та розвитку.

Відповідач, ОСОБА_2 не має постійного
місця проживання та роботи.
Зареєстрована за адресою позивача, але
там не проживає. 29.12.2013 року не була на
день народжені своєї доньки, ОСОБА_4 без
поважної причини, не піклується про
дитину, про її духовний та фізичний
розвиток, не надає ніякої допомоги
дитині.

У відповідності до висновку
Зіньківської РДА про визначення місця
проживання дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
01-46/112 від 27.08.2013 року вказано, що
рішення комісії з питань захисту прав
дітей при райдержадміністрації від
08.08.2013 року, служба у справах дітей
райдержадміністрації прийшла до
висновку, з урахуванням бажання дитини
проживати разом з батьком, що на даний
час місце проживання, в інтересах
дитини, слід визначити з батьком.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про
охорону дитинства» виховання в сім'ї є
першоосновою розвитку особистості
дитини. Батьки або особи, які їх
замінюють, мають право і зобов'язані
виховувати дитину, піклуватися про її
здоров'я, фізичний, духовний і
моральний розвиток, навчання,
створювати належні умови для розвитку
її природних здібностей, поважати
гідність дитини, готувати її до
самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу
України батьки зобов'язані виховувати
дитину, піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток, забезпечити
здобуття дитиною повної загальної
середньої освіти, готувати її до
самостійного життя. Проте, жодного з
покладених законом на батьків
обов'язків, відповідачка, ОСОБА_2, на час
розгляду цивільної справи не виконує.

Як встановлено в судовому засіданні,
ухилення батьків, а саме ОСОБА_2, від
виконання своїх обов'язків має місце,
коли вона не піклується про фізичний і
духовний розвиток своєї дитини, ОСОБА_4
її навчання, підготовку до самостій
ного життя, зокрема: не забезпечує
необхідного харчування, медичного
догляду, лікування дитини, що негативно
впливає на її фізичний розвиток як
складову вихо вання; не спілкується з
дитиною в обсязі, необхідному для її
нормального самоусвідомлення; не надає
дитині доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяє
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляє інтересу до її
внутрішнього світу; не створює умов для
отримання нею освіти. Зазначені фак
тори, як кожен окремо, так і в
сукупності, суд розцінює як ухилення
від виховання дитини лише за умови
винної поведінки матері, яка свідомо
нехтує своїми обов'язками.

Керуючись ст. ст. 1,3,4,6,10,11,15, 30,57-61, 212-221
ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_6, третя
особа орган опіки та піклування
Зіньківської районної державної
адміністрації про визначення місця
проживання малолітньої дитини -
задовольнити.

Визначити місцем проживання
малолітньої, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце
проживання її батька, ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_4, за адресою: АДРЕСА_2,
залишивши її на його утриманні та
вихованні.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Полтавської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом 10
днів з дня отримання його копії.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області

С.Р.Должко