Справа № 463/271/13
Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/1915/14
Доповідач в 2-й інстанції: Береза В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 1414 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого - Берези В.І.,
суддів - Бойко С.М., Левика Я.А., за
участю секретаря судового засідання:
Брикайло М.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Личаківського районного суду м.Львова
від 5 листопада 2013 року у справі за
позовом Львівської міської ради до
ОСОБА_2, треті особи: Львівське
комунальне підприємство №507, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про приведення земельної
ділянки до попереднього стану шляхом
демонтажу самовільно встановленої
огорожі, -

встановила:

оскаржуваним рішенням позов
задоволено, поновлено Львівській
міській раді строк звернення до суду з
позовом, зобов`язано власника будинку
ОСОБА_2 привести до попереднього стану
земельну ділянку, що знаходиться по
АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно
встановленої огорожі. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь Львівської міської
ради 107 грн.30коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_2, просить рішення скасувати,
відмовити у задоволенні позову.

Обгрунтовує апеляційну скаргу тим, що
суд першої інстанції допустив
порушення процесуального права ,
неповно з`ясував обставини у справі.
Судом не встановлено, хто та коли
встановив спірну огорожу, у наданому
акті є лише посилання на генплан 1946
року. Судом не враховано наявність
рішення Червоноармійського районного
суду м.Львова від 7 грудня 1983 р., яким
проведено реальний розподіл
прибудинкової території та закріплено
порядок землекористування, рішення
виконане. Після виконання зазначеного
рішення жодних претензій, в т.ч. і від
мешканців будинку на суміжній
земельній ділянці, не було, межі на
генплані датовані 1946 роком, однак після
цього межі були зазначені у рішенні
Червоноармійського районного суду 1983
року. Судом не враховано наявність
договору дарування від 1987 р.,
відповідно до якого зазначені розміри
земельної ділянки, яка переходить у
його постійне користування, не
змінювалась з 1987 р. по даний час. Ним не
проводилось встановлення жодної іншої
сітчастої огорожі, крім заміни
пошкодженої в межах існуючого
землекористування. Окрім того, судом не
враховані рішення узгоджувальних
комісій Львівської міської ради, якими
погоджені межі між земельними
ділянками по АДРЕСА_1 по існуючій
огорожі та викопіювання з генплану за
2009 р. Суд поновив строк звернення
міській раді до суду з позовом, однак
спірна огорожа встановлена ще в 70-ті
роки, сорок років тому.

Перевіривши у межах доводів
апеляційної скарги та пред`явлених
позовних вимог законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції, заслухавши пояснення
апелянта, представника апелянта в
підтримання апеляційної скарги,
представника позивача на її
заперечення, третіх осіб та їх
представників, колегія суддів
приходить до висновку про доцільність
часткового задоволення апеляційної
скарги.

Вирішуючи зазначений спір, суд першої
інстанції зазначив про те, що земельна
ділянка по АДРЕСА_3 відноситься до
земель м. Львова, що не надані у
власність або користування та зміни в
земельно-кадастрові дані в частині
прибудинкової території житлового
будинку не вносились (а.с. 7). Факт
самовільного влаштування огорожі
стверджується актом ЛКП №507, заявою
мешканців будинку АДРЕСА_3 від 30.05.2012
року (а.с. 5-6) та запереченнями на
позовну заяву відповідача, де останній,
як вказав суд, не заперечив наявність
встановленої огорожі (а.с. 21). Тому
прийшов до висновку, що позивач, який є
власником будинку №НОМЕР_1 , на
суміжній земельній ділянці самовільно
влаштував огорожу на межі між його та
будинком №НОМЕР_2 без дотримання
Положення про влаштування огорож у м.
Львові, затвердженого рішенням
виконавчого комітету Львівської
міської ради від 09.09.2011р. №834,
внаслідок чого відсутня належна
експлуатація АДРЕСА_3. Тому такий,
відповідач, зобов`язаний привести до
попереднього стану земельну ділянку,
що знаходиться на АДРЕСА_1, шляхом
демонтажу самовільно встановленої
огорожі.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.120 Земельного
Кодексу України, у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю
або споруду, що перебувають у
власності, користуванні іншої особи,
припиняється право власності, право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані ці об'єкти. До особи,
яка набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду,
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у власності іншої особи,
переходить право власності на земельну
ділянку або її частину, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення.

Відповідно до ч.2 цієї статті, якщо
жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Відповідно до ч.4 цієї статті, у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду
кількома особами право на земельну
ділянку визначається пропорційно до
часток осіб у праві власності жилого
будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ч.1 ст. 122 Земельного
кодексу України, сільські, селищні,
міські ради передають земельні ділянки
у власність або у користування із
земель комунальної власності
відповідних територіальних громад
для всіх потреб.

Відповідно до ст.152 ЗК України, держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Відповідно до ч.2
цієї статті, власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ч.3 цієї статті, захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється
шляхом, зокрема: б) відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав.

Пунктом 2.2., 2.3 Положення про
облаштування огорож у м. Львові,
затвердженого рішенням Виконавчого
комітету Львівської мі;ької ради від
09.09.2011р. №834, передбачено, що
влаштування огорожі між суміжними
земельними ділянками окремих
землекористувачів, конструкція якої
передбачає часткове втручання на
суміжну земельну ділянку, можливе при
умові нотаріально завіреної згоди
власника суміжної земельної ділянки. У
разі відсутності згоди власника
суміжної земельної ділянки огорожа
влаштовується у межах власного
(орендованого) землекористування.

Відповідно до п. 5.1. Положення про
влаштування огорож у м. Львові, особа,
яка має намір влаштувати огорожу,
повинна отримати дозвіл (розпорядження
голови районної адміністрації) на
проведення таких робіт.

Вирішуючи про самовільне встановлення
огорожі та посилаючись на
вищезазначене Положення, суд першої
інстанції не перевірив статус
земельної ділянки, якою користується
відповідач ОСОБА_2, факт часткового
втручання на суміжну земельну ділянку,
не з`ясував, коли саме виникли спірні
правовідносини, які стосуються факту
встановлення відповідачем спірної
огорожі, застосував вищезазначене
Положення, яке за часом на момент
виникнення правовідносин не існувало.

Як видно з матеріалів справи, за
будинком відповідача ОСОБА_2, який є
власником 30/100 частин, закріплено
земельну ділянку для обслуговування
такого відповідно до рішення ВК
Львівської міської ради від 29.03.1954 р. №
423 - розміром 1044,10 кв. м.

Як видно з Акту комісії ЛКП №507,
комісією встановлено про потребу
очищення вигрібних ям на прибудинковій
території житлового будинку
(багатоквартирного) АДРЕСА_3 та
встановлено, що ширина проїзду від
стіни будинку до огорожі з суміжною
земельною ділянкою становить 2,13 м,а на
плані ця відстань має бути - 2,6м.

Крім того, у матеріалах справи є заява
третіх осіб - жителів будинку АДРЕСА_3,
які зазначають, що згідно з генпланом
1946 року до їх будинку
(багатоквартирного) був проїзд 2,6 м, у
післявоєнний період до середини 70-х
років огорожі не було, а згодом
власники будинку № НОМЕР_1 поставили
сітчасту огорожу, залишивши прохід у 2,13
м.

Саме з огляду на наявний акт та вказану
заяву, суд першої інстанції вважав
доведеним факт самовільно влаштованої
огорожі на суміжній земельній ділянці,
тобто на частині земельної ділянки, яка
є прибудинковою до буд. АДРЕСА_3,
відповідачем ОСОБА_2

Однак, такий висновок спростовується
саме цією заявою /а.с.5/,оскільки у такій
зазначено про існування спірної
огорожі з середини 70-х років, що
підтверджує і твердження апелянта про
те, що існуюча огорожа встановлена
більш як 40 років тому.

Як видно з рішення Червноармійського
районного суду м.Львова від 07.12.1983 р.
/а.с.25/ про розподіл будинку АДРЕСА_2 та
земельної ділянки, належної до будинку,
проведено розподіл, в т.ч. і земельної
ділянки, та площу 339,4 кв.м виділено у
користування одному з співвласників,
яка згодом відійшла в користування до
відповідача.

Як вбачається з договору дарування
частини житлового будинку АДРЕСА_2 від
19.03.1987 р., від дарителя ОСОБА_5, яка
подарувала частину приміщень у
будинку, в постійне користування
перейшли і сарай «Г», ворота в`їзду,
сарай «В», а також земельна ділянка
загальною площею 339,4 кв.м, в т.ч. і під
спорудами зі сторони головного фасаду
з зазначеними розмірами такої. Крім
того, в користування обдарованого
увійшов в`їзд, існуючий на земельну
ділянку /а.с.29-30/. Зазначені розміри
конфігурації цієї частини земельної
ділянки співпадають з розмірами,
вказаними на плані земельної ділянки
під будинком № НОМЕР_1, де довжина
суміжної спірної межі зазначена - 46,70 м.

Наведене спростовує твердження
позивача про те, що у відповідач ОСОБА_2
відсутні права на користування цією
частиною земельної ділянки.

Доводи позивача про те, що саме
відповідач встановив спірну огорожу,
не підтверджується жодними належними
доказами. Матеріали справи не містять
жодної інформації про дату
встановлення огорожі, проте як вказано,
позивачу про встановлену огорожу
стало відомо лише 30.05.2012 року у зв`язку з
надходженням звернення мешканців
будинку №НОМЕР_2 /а.с.5/.

Не заслуговує на увагу висновок суду
про те, що спірна огорожа встановлена
на суміжній земельній ділянці,
оскільки комісією ЛКП № 507
встановлено, що ширина проїзду від
стіни будинку № НОМЕР_2 до спірної
огорожі становить 2,13 м замість
потрібної ширини2,60 м.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому, кожна із сторін
зобов`язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Доказів щодо порушення існуючої
відстані між будинком №НОМЕР_1 та
огорожею матеріали справи не містять.

Так, згідно з викопіюванням з генплану
м.Львова 2009 року /а.с.36/, зазначені межі
земельної ділянки відповідача та в
цілому вказано площу земельної ділянки
для обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_2 - 0,0998 га.

Як видно з витягу з протоколу № 48
засідання узгодженої комісії для
вирішення земельних спорів від 08.09.2010
року, погоджено межі між земельними
ділянками по існуючій огорожі
(фактичне користування), наведене
свідчить про відсутність будь-яких
спорів між суміжними
землекористувачами /а.с.40-41/.

Як видно з плану земельної ділянки,
станом на 01.12.2009 р. по АДРЕСА_2 /а.с.32/ з
визначенням поділеної земельної
ділянки, закріпленої за цим будинком,
конфігурація земельної ділянки
співпадає з її розмірами - 339,4 кв.м, саме
ця площа відійшла у постійне
користування відповідача згідно з
договором дарування від 19.03.1987 р. Під № 3
зазначені ворота, які згідно з
договором дарування відійшли в
користь обдарованого та вказані у
договорі як в`їзд на існуючу земельну
ділянку.

Як видно з зазначеного плану, край
воріт є дотичним до суцільної межової
лінії, яка є межею земельних ділянок
буд. № НОМЕР_2 та НОМЕР_1 довжиною 46,70 м.
Наведене спростовує висновок суду
першої інстанції про те, що
відповідач встановив огорожу на
суміжній земельній ділянці, на якій
знаходиться будинок АДРЕСА_3.

Покликання позивача на визначений у
генплані 1946 року розмір від
буд.№НОМЕР_2 до межової огорожі,
позначений як 2,6 м, не є підтвердженням
того, що з цього часу фактичне
користування земельними ділянками не
змінювалось, та не може бути належним
доказом того, що саме така відстань
існує вздовж усієї осі по межі,оскільки
зазначена цифра у даному плані є
дописаною та визначена математичним
способом як різниця між шириною
земельної ділянки за будинком - 12м, та
довжиною стіни будинку 9,40 м = 2, 60 м,
однак, як видно з викопіювання генплану
за 2009 р. та плану земельної ділянки
АДРЕСА_2 /а.с.32,36/, розміри земельної
ділянки по межових лініях є іншими ніж
на плані 1946 року, що не підтверджує про
існування встановлених розмірів ще з
1946 року.

Разом з тим, в суді апеляційної
інстанції встановлено , що відповідач
ОСОБА_2 з метою обслуговування
існуючого сараю «В» /а.с.32 на плані/,
який використовує як гараж та стіна
якого знаходиться впритул до межової
спірної огорожі, відсунув існуючу
огорожу вздовж 8 м. навпроти гаражу та
облаштував таку всупереч існуючій
огорожі та встановленими межами та
розмірами земельної ділянки, які
перебувають відповідно до ст.120 ЗК
України у користуванні ОСОБА_2 з часу
прийняття у дар частини житлового
АДРЕСА_2 тому у цій частині вимоги щодо
усунення зазначеного порушення слід
задоволити шляхом знесення цієї
частини огорожі з відновленням
попередньо встановленої .

У решті частин задоволених позовних
вимог рішення суду як таке, що не
відповідає дійсним обставинам у справі
та наявним доказам підлягає
скасуванню. В частині стягнення
судового збору з відповідача рішення
слід залишити без змін.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.ст.309, 313, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Личаківського районного суду
м.Львова від 5 листопада 2013 року
скасувати в частині зобов`язання
ОСОБА_2 привести до попереднього стану
земельну ділянку, що знаходиться в
АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно
встановленої огорожі та в цій частині
ухвалити нове рішення про зобов`язання
ОСОБА_2 привести до попереднього стану
земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом
демонтажу самовільно встановленої
огорожі довжиною 8 м навпроти сараю,
позначеного на плані земельної ділянки
«В» та відновлення попередньо
встановленої огорожі по наявних
металевих стовпцях синього кольору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:
Береза В.І.

Судді:
Бойко
С.М.

Левик Я.А.