Справа №:122/3881/2012Головуючий суду першої
інстанції:Іщенко І.В.№
провадження:22-ц/190/729/13Доповідач суду
апеляційної інстанції:Філатова Є. В.
________________________________________________________________________
______________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2013 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Філатової Є.В.
суддів:Любобратцевої Н.І. Харченко І.О.
при секретарі:Гранковській О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до
Виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради, Сімферопольської міської
ради, ОСОБА_7 в інтересах малолітньої
ОСОБА_8, ОСОБА_9, житлово-будівельного
кооперативу №37 м. Сімферополя, треті
особи: ОСОБА_10, приватний нотаріус
Сімферопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_11, Служба у
справах дітей Сімферопольської
міської ради про скасування рішення
про оформлення права власності на
квартиру, визнання недійсним договору
дарування та визнання права власності
на ? частку квартири, за апеляційною
скаргою ОСОБА_9, ОСОБА_7, яка діє в
інтересах малолітньої ОСОБА_8 на
рішення Центрального районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 29 листопада 2012 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2007 року ОСОБА_6 звернувся з
позовом до Виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради, ОСОБА_12,
ОСОБА_9, житлово-будівельного
кооперативу №37 м. Сімферополя про
скасування рішення виконавчого
комітету Сімферопольської міської
ради про оформлення права власності на
квартиру та визнання недійсним
договору дарування №4175 від 17.10.2004 року.

22 квітня 2008 року позивач в порядку
ст.ст. 27, 31 ЦПК України доповнив позовні
вимоги, вимогою про визнання за ним
права власності на ? частку квартири
АДРЕСА_1.

Вимоги мотивовані тим, що рішенням
виконкому Сімферопольської міської
ради №899 від 27.06.2003 року на ім'я брата
ОСОБА_6 - ОСОБА_12 оформлено право
власності на квартиру. Спірна
кооперативна квартира надана батькам
сторін - ОСОБА_10 та їх матері ОСОБА_13 у
1975 році. У 1980 році батьки розлучилися,
ОСОБА_10 виїхав з квартири, свій пай та
членство в кооперативі він нікому не
передав. В квартирі залишилися
проживати позивач, його брат ОСОБА_12 та
їх мати ОСОБА_13, а після смерті
останньої у ІНФОРМАЦІЯ_1 - їх бабка
ОСОБА_15 На час смерті матери позивач
був неповнолітнім, не міг реалізувати
права на спадщину, проте прийняв її
після смерті бабки у ІНФОРМАЦІЯ_2,
оскільки проживав разом з нею у спірній
квартирі, а тому має право на ? частку
вказаної квартири. Однак, у 2003 році
спірна квартира була оформлена тільки
на його брата ОСОБА_12, який у 2004 році
подарував її своєї тещі ОСОБА_9 Про
зазначені обставини позивачу стало
відомо лише у вересні 2006 року, він
одразу почав оскаржувати рішення
виконкому та відстоювати свої права.
Позивач вважає рішення виконкому №899
від 26.06.2003 року незаконним, оскільки
підставою для його прийняття була
довідка ЖБК №37 м. Сімферополя, у якої
зазначалося, що ОСОБА_12 є членом
кооперативу та у 1990 році повністю
сплатив пайові внески за спірну
квартиру. Проте такі відомості не
відповідають дійсності. З 1987 р. по 1992 р.
та з 1994 р. по 2000 р. ОСОБА_12 перебув у
місцях позбавлення волі та не міг
сплачувати внески за квартиру. Крім
того, у 1987 році ОСОБА_16 був
неповнолітнім та не міг бути прийнятим
у члені кооперативу.

Ухвалою Центрального райсуду м.
Сімферополя АР Крим від 25.12.2007 року до
участі у розгляді справи в якості
третьої особи залучено приватного
нотаріуса Сімферопольського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 Ухвалою
Центрального райсуду м. Сімферополя АР
Крим від 03.11.2009 року у зв'язку зі смертю
відповідача ОСОБА_12 залучено до участі
у якості відповідача ОСОБА_7, як
законного представника малолітньої
ОСОБА_8 - спадкоємця першої черги. А
Ухвалами Центрального райсуду м.
Сімферополя АР Крим від 18.06.2012 року та
від 27.09.2012 року до участі у розгляді у
справі залучено Службу у справах дітей
Сімферопольської міської ради та
Сімферопольську міську раду.

Рішенням Центрального районного
суду м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим від 29 листопада 2012 року
позов ОСОБА_6 до Виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради,
Сімферопольської міської ради, ОСОБА_7
в інтересах малолітньої ОСОБА_8, ОСОБА_9,
житлово-будівельного кооперативу №37 м.
Сімферополя, треті особи: ОСОБА_10,
приватний нотаріус Сімферопольського
міського нотаріального округу ОСОБА_11,
Служба у справах дітей
Сімферопольської міської ради про
скасування рішення про оформлення
права власності на квартиру, визнання
недійсним договору дарування та
визнання права власності на квартиру,
визнання недійсним договору дарування
та визнання права власності на ? частку
квартири задоволено частково; рішення
виконавчого комітету Сімферопольської
міської ради №899 від 27.06.2003 року «Про
оформлення права власності на квартиру
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_12 скасовано;
визнано право власності на ? частку
квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6; в
задоволенні решті позову відмовлено;
стягнуто з Виконавчого комітету
Сімферопольської міської ради, ОСОБА_7,
житлово-будівельного кооперативу №37 м.
Сімферополя на користь держави судовий
збір 101,63 грн. з кожного; на користь
ОСОБА_6 на відшкодування судових витрат
5,70 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9,
ОСОБА_7, яка діє в інтересах малолітньої
ОСОБА_8 просять скасувати рішення суду
та ухвалити нове, про відмову у позові.
Вважає, що рішення ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Обставини, які
суд вважав встановленими, фактично не
підтверджені доказами та не
відповідають дійсності. Висновки суду
суперечать фактичним обставинам. Суд
перекрутив пояснення свідків та дав їм
неналежну оцінку. Крім того, суд
невірно встановив початок перебігу
строку позовної давності та помилково
вважав його не пропущеним.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, з наступних
підстав.

Вирішуючи питання, суд першої
інстанції виходив з обґрунтованості
позовних вимог. Колегія погоджується з
таким висновком, але з інших підстав
ніж викладено у мотивувальній частині
рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_12
разом з матір'ю - ОСОБА_13 проживали у
кооперативній квартирі АДРЕСА_1 АРК.
Членом ЖСК була ОСОБА_13, яка зробила
перший внесок 2385 крб. Після її смерті
ІНФОРМАЦІЯ_4 пайові внески
сплачувалися ОСОБА_15 від свого імені,
при цьому ніяких розпоряджень щодо
паєнакопичень не зробила. За довідкою
ЖСК 37 від 25.06.2007р. рішенням Правління
кооперативу від 17.10.1987р. квартиру
закріплено за неповнолітніми дітьми:
ОСОБА_12 та ОСОБА_6 Зазначені обставини
підтверджуються матеріалами справи та
не оспорюються сторонами.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні. Згідно ч.4 ст.338 ЦПК
України висновки та мотиви, з яких
скасовані рішення, є обов'язковими для
суду першої чи апеляційної інстанції
при новому розгляді справи. Суд першої
інстанції не дотримався цих правил.

Правильно встановивши фактичні
обставини, суд першої інстанції
повторно допустив помилку, на яку
звернув увагу Вищій спеціалізований
суд України в ухвалі від 4.04.2012р. при
скасуванні рішення суду апеляційної
інстанції від 30.06.2010р. Враховуючі, що
відсутні данні, від імені якої особи
ОСОБА_15 робила внески за спірну
квартиру, апеляційний суд вважав, що
баба вносила гроші за онуків у рівних
частках. Не погоджуючись з такими
висновками, касаційний суд звернув
увагу на те, що за правилами ч.4 ст.60 ЦПК
України рішення не може ґрунтуватися
на припущеннях.

При новому розгляді справи суд першої
інстанції зазначив, що оскільки
ОСОБА_15 сплачувала внески за себе, а
квартира була закріплена за дітьми,
слід вважати, що внески сплачувалися
від обох дітей у рівних частках.
Заперечуючи проти такого висновку,
апелянт посилається на те, що внески
сплачувалися тільки за ОСОБА_17,
оскільки ОСОБА_15 була саме його
опікуном.

Проте обидва висновки є штучними та
ґрунтуються на припущеннях, що не
відповідає вимогам ст. 60, 214 ЦПК України.

Оскільки суд вичерпав можливості
дослідити у якій сумі та за кого робила
внески ОСОБА_15, документи з цього
приводу не збереглися, слід виходити з
обставин та фактів безперечно
встановлених судом на підставі
зібраних по справі доказів. А саме:
судом встановлено, що на час смерті
ОСОБА_13 пай за квартиру був виплачений
лише в сумі 2385крб., що складає 30% від
загальної вартості квартири (7951крб.).

Спадкоємці члена
житлового-будівельного кооперативу,
який до смерті не сплатив повністю
пайових внесків за надану квартиру в
будинку цього кооперативу,
успадковують паєнакопичення, а не
квартиру, права власності на яку ще не
виникло. За таких обставин, після
смерті ОСОБА_13 спадщина відкрилася у
вигляді паєнакопичення. Діти померлої
та її мати ОСОБА_15 є спадкоємцями
першої черги та у встановленому
порядку прийняли спадщину: ОСОБА_15 та
ОСОБА_6 через свого законного
представника ОСОБА_10 шляхом подання у
6-ти місячний строк заяв про прийняття
спадщини, ОСОБА_12 - шляхом фактичного
проживання зі спадкодавцем на час її
смерті. Таким чином, у всіх спадкоємців
виникло право на рівну частку
паєнакопичення по 10% від загальної
вартості квартири. Будучи спадкоємцем,
який прийняв спадщину, та продовжуючи
внески до повної виплати вартості
квартири, ОСОБА_15 збільшила розмір
своєї частки паю до 80%.

Відповідно ч.1 ст. 15 Закону України «Про
власність» член житлового та іншого
кооперативу або товариства, який
повністю сплатив свій пайовий внесок
за квартиру або інше майно, що надане
йому у користування, набуває право
власності на це майно. З аналізу цієї
норми випливає, що момент виникнення
права власності пов'язаний лише з
моментом повної виплати пайового
внеску, а не з одержанням свідоцтва про
право власності чи зверненням з цього
питання до компетентного органу. При
цьому видача свідоцтва не пов'язана з
наданням цього права, а має лише
реєстраційний характер та
здійснювалася на підставі довідок
кооперативу без перевірки вказаних в
неї відомостей відносно пайовика.

Суд першої інстанції дав належну
оцінку довідці, на підставі якої видано
свідоцтво про право власності на
спірну квартиру на ім'я ОСОБА_12
Відповідачі та третя особа ОСОБА_9 не
заперечували, що ОСОБА_12 самостійно не
робив внесків в кооператив, на час
переоформлення квартири на нього
відбував покарання у місцях
позбавлення волі. Тобто не міг
безпосередньо звернутися із заявою
про прийняття у члени кооперативу.
Даних про те, що він надсилав таку
заяву через адміністрацію виправної
установи по справі не встановлено.
Самої заяви в кооперативі не
збереглося. Єдиним доказом, на який
спирається апелянт є ксерокопія
чернетки протоколу засідання
Правління ЖСК 37 від 12.01.1992р. за №50
(арк.242-243 т.3). Проте колегія критично
ставиться до цього доказу, як такого, що
не відповідає вимогам ст.64 ЦПК України.
Чернетки не завірені печаткою, хоча
сторони не заперечують, що вона завжди
була в кооперативі. Фраза про
прийняття в ЖСК ОСОБА_12, що містися
наприкінці аркуша, знаходиться не в
контексті з іншими записами, не
співпадає з порядком денного. Крім
того, в неї немає посилання на заяву
від ОСОБА_12

Оцінюючи за правилами ст.212 ЦПК України
всі докази у сукупності, колегія
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність заяви та
належним чином оформленого рішення про
прийняття ОСОБА_12 в члени кооперативу.
Виходячи з цього, відомості у довідці,
на підставі якої видано свідоцтво про
право власності на квартиру на ім'я
ОСОБА_12 не відповідали дійсності.

Крім того, право спільної часткової
власності на пай, а потім на квартиру
виникло у всіх трьох спадкоємців
одночасно, даних про його припинення та
сплату ОСОБА_12 іншим співвласникам їх
частки паєнакопичень по справі не
встановлено та апелянтом не наведено.
Тому, на думку колегії, суд першої
інстанції зробив правильний висновок
про те, що видача свідоцтва про право
власності на спірну квартиру в цілому
на ОСОБА_12, як одного зі співвласників,
суперечить вимогам ст.15 діючого на тої
час Закону «Про власність» та порушує
права позивача.

За таких обставин, доводи апеляційної
скарги про неналежну оцінку цієї
довідки, не заслуговують на увагу та
не мають правового значення. Свідоцтво
про право власності на спірну квартиру
ОСОБА_12 видано безпідставно, тому
вимоги про визнання його незаконним та
скасування є обґрунтованими.

Колегія також не погоджується з
доводом апелянта про пропуск
позивачем строку на оспорювання
свідоцтва та вважає початком перебігу
строку позовної давності вересень
2006р. коли позивачеві стало відомо про
те, що він не є співвласником квартири.
Зі справи вбачається, що ОСОБА_6
реалізувавши свої спадкові права,
обґрунтовано вважав себе
співвласником квартири. Він не був
залучений до участі при укладанні
договору дарування, даних про те, що
його повідомили про відчуження
квартири по справі не здобуто. За таких
обставин слід погодитися з доводом про
те, що про порушення своїх прав позивач
дізнався тільки у серпні 2006р. Інші
доводи апеляційної скарги також не
ґрунтуються на законі та не впливають
на висновки суду.

Таким чином, первісно за правом
успадкування після померлої ОСОБА_20
її дітям та матері ОСОБА_15 належало по
10% (по 1/10 частки) паєнакопичення від
загальної вартості паю. У зв'язку з
виплатою решти паю ОСОБА_15 частка
останньої збільшилася до 80% (8/10частки)
від загального розміру. Тому на час
виникнення права власності на підставі
ст.15 ЗУ «Про власність» зазначені
особи набули право власності на спірну
квартиру в цих же пропорціях. За життя
ОСОБА_15 склала заповіт, в якому все
своє майно в чому б воно не
знаходилося залишила ОСОБА_6 (арк.157 т.2).
Після її смерті він прийняв та одержав
спадщину у вигляді паєнакопичення на
кв.43 в тому ж будинку (арк. 134 т.2).

За змістом ст. 1268 ЦК України
спадкоємці, які прийняли спадщину у
вигляді частки спадкового майна,
вважаються такими, що прийняли
спадщину в цілому. Виходячи з цього,
ОСОБА_6 успадкував частку ОСОБА_15 у
спірній квартирі.

Разом з тим, відповідно до ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Протягом всього розгляду справи ОСОБА_6
просив визнати за ним право власності
не на всю частку майна, на яку він має
право за законом, а лише на ? частку.

За правилами ст.31 ЦПК України позивач
самостійно визначає обсяг своїх вимог,
саме з цих підстав колегія
погоджується з висновком суду про
визнання за позивачем права власності
на ? частку спірної квартири.

Крім того, скасувавши свідоцтво про
право власності на квартиру за ОСОБА_12,
та задовольнивши позов ОСОБА_6, суд
першої інстанції не вирішив долю решти
частки спірної квартири. Оскільки
ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 належна йому
частка квартири переходить до його
єдиного спадкоємця - малолітньої
доньки - ОСОБА_8

Згідно ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Тому колегія вважає за необхідне
доповнити резолютивну частину рішення,
визнавши право власності на другу ?
частку спірної квартири за малолітньою
донькою ОСОБА_12 - ОСОБА_8, яка в особі
законного представника ОСОБА_7 визнана
відповідачем в порядку ст.37 ЦПК
України (процесуальне
правонаступництво).

Враховуючи наведене і керуючись
ст.ст. 303, 304, 309 Цивільного
процесуального Кодексу України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_9, ОСОБА_7, яка
діє в інтересах малолітньої ОСОБА_8
задовольнити частково,

рішення Центрального районного
суду м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим від 29 листопада 2012 року
змінити в частині мотивів задоволення
позову та доповнити резолютивну
частину рішення наступним реченням:
«визнати право власності за
малолітньою ОСОБА_8 на ? частку
квартири АДРЕСА_1 за правом
успадкування». В решті це ж рішення
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Судді