У Х В А Л А

Іменем України

20 березня 2013 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів Боднар О.В., Джуги С.Д.

при секретарі Свіда Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 18 грудня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ СК «Країна», ОСОБА_2, третіх осіб без самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и л а :

Зазначеним рішенням в задоволенні вищевказаного позову відмовлено.

Позивач оскаржив це рішення в апеляційному порядку, порушив питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В судовому засіданні апелянт скаргу з наведених підстав підтримав.

Представник СК «Країна» вважав, що підстав для задоволення скарги.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у судовому засіданні та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки оцінювач страховика у встановлений Законом термін оглянув пошкоджений автомобіль та склав Звіт про оцінку вартості матеріального збитку, то при визначені розміру заподіяної шкоди відповідач СК «Країна» не міг прийняти за основу звіт потерпілого від 02.04.2010 року. Також, суд констатував той факт, що відповідач ОСОБА_2 під час скоєння злочину був при виконанні своїх службових обовязків, тому не може нести відповідальність за відшкодування завданої шкоди.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що документи, через які йому було відмовлено в позові, були надані відповідачем аж через 17 місяців після початку судового розгляду справи, а саме 11.12.2012 року, хоча їх можна було подати на перше судове засідання 29.07.2011 року.

Також апелянт вказує, що ніким з відповідачів не було надано суду дорожній лист, який міг би точно підтвердити, що ОСОБА_2 під час скоєння ДТП був при виконанні службових обовязків.

Крім того, апелянт стверджує, що він має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, оскільки відповідач навіть не вибачився перед ним за свій вчинок, який спричинив шкоду його здоровю, а також пошкодив автомобіль позивача, через що останній переніс сильний стрес.

Однак, вказані доводи не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

При винесенні рішення суд першої інстанції дослідив всі докази, подані сторонами за весь час судового розгляду справи. Посилання апелянта на те, що документи, які відіграли важливе значення при винесенні рішення, були подані аж через 17 місяців після першого судового засідання, не може бути прийнято до уваги, оскільки докази можуть подаватися на будь-якій стадії розгляду справи і такі докази повинні прийматися до уваги. Судом першої інстанції було проаналізовані всі докази, які містяться в матеріалах справи, на підставі яких було ухвалено оскаржуване рішення.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

З вимог цієї норми закону вбачається, що для того, щоб фізична чи юридична особа понесла відповідальність за дії своїх працівників потрібно встановити наявність спричиненої шкоди та наявність трудових відносин між юридичною чи фізичною особами та особою, яка спричинила шкоду.

В матеріалах справи наявні документи, які підтверджують той факт, що відповідач в момент скоєння ДТП був при виконанні службових обовязків та керував службовим автомобілем марки «Мерседес», реєстраційний номер НОМЕР_1, а саме: трудовий договір від 5 вересня 2002 року, згідно з яким відповідач ОСОБА_2 працював у підприємця ОСОБА_5 (а.с.72); наказ №5 від 6.10.2004 року, згідно з яким на ОСОБА_2 за сумісництвом покладені обовязки водія (а.с.75); довіреність від 20.02.2010 року, згідно якої власником автомобіля, яким керував ОСОБА_2, являється інша особа (а.с.74).

Тобто, під час скоєння ДТП відповідач ОСОБА_2 був при виконанні службових обовязків, а тому не може нести відповідальність за спричинену шкоду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не ґрунтуються на вимогах закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст.307, 308,314 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 18 грудня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :