Справа № 399/263/13-ц
Провадження № 2/399/207/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2013 року
селище
Онуфріївка

Онуфріївський районний суд
Кіровоградської області у складі:
головуючого судді - Лях М.М., при
секретарі Гладкій Т.М., з участю:
позивача ОСОБА_1, представника позивача
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4,
третьої особи ОСОБА_5, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду в селищі Онуфріївка
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_6, треті особи - ОСОБА_5,
Онуфріївська державна нотаріальна
контора про визнання договору
купівлі-продажу частково удаваним в
частині покупця, визнання покупцем та
визнання права власності на будинок, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_6, треті
особи - ОСОБА_5 та Онуфріївська державна
нотаріальна контора в якому просить
визнати договір купівлі-продажу
будинку з господарсько-побутовими
будівлями від 24 січня 2009 року
посвідченого нотаріусом державної
нотаріальної контори Оніщенко А.А. за
реєстраційним номером № 220 удаваним у
частині покупця, визнати його покупцем
будинку з господарсько-побутовими
будівлями АДРЕСА_1 та визнати за ним
право власності на будинок з
господарсько-побутовими будівлями
АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 9
січня 2009 року він за власні кошти, які
заробив працюючи в Росії, придбав у
ОСОБА_5 домоволодіння АДРЕСА_1 За цей
будинок ним було сплачено грошові
кошти в розмірі 61779 гривень, які були
отримані ОСОБА_5 в повному обсязі, що
посвідчується розпискою від 9 січня 2009
року. Так як він працював в Росії і мав
обмеження в часі на перебування в
Україні, не міг бути присутнім при
нотаріальному посвідченні договору
купівлі-продажу вищевказаного будинку.
Ним було дане усне доручення своєму
синові ОСОБА_3 оформити будинок на
нього. За цією домовленістю саме він
повинен був проживати в цьому будинку
після повернення із заробіток. Отже,
фактично будинок був придбаний ним, для
власних потреб, а син був зазначений
покупцем лише формально. У сина з
невісткою не було власних грошових
заощаджень, жили вони виключно на
заробітну плату сина, тому до того часу
як позивач мав приїхати з Росії
відповідачі на правах доглядачів
проживали в даному будинку.

Повернувшись із заробіток в липні 2010
року він вселився без будь-яких
перешкод в будинок. Проте, невдовзі між
його сином та його дружиною почалися
непорозуміння, що призвели до
розлучення. З цього часу його права
покупця почалися заперечуватись
колишньою дружиною сина. Всі ці події
змусили його звернутись до суду з даним
позовом.

Так, як обов'язки покупця за договором
купівлі-продажу від 24 січня 2009 року
посвідченого державним нотаріусом
Онуфріївської державної нотаріальної
контори Онищенко А.А. виконав він, і він
же скористався правом покупця, а
відповідач ОСОБА_3 формально вписаний в
договір, тому є всі підстави для
визнання договору купівлі-продажу
домоволодіння АДРЕСА_1 удаваним у
частині покупця та визнання його
покупцем вказаного будинку.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов підтримав, просив його
задовольнити та підтвердив ті
обставини, які зазначені в позові. Свої
позовні вимоги мотивував тим, що
вказаний будинок вибирав сам, сам його
знайшов, домовився з продавцем, сплатив
кошти за договором. В сина та невістки
на той час не було таких коштів, а він в
тяжких умовах працював в м.
Санкт-Петербург в одній з лікарень, щоб
зібрати кошти і купити собі житло,
оскільки попередній будинок він продав
і кошти розподілив між собою і дітьми.
Будинок АДРЕСА_1 він знайшов сам за
оголошенням в газеті, сам зустрічався з
власником, сам оглядав будинок і
домовлявся з покупцем. Син з невісткою
участі в покупці будинку не приймали.
До нотаріуса він не звертався, бо не мав
часу, оскільки приїздив до України на
тиждень, не більше, а 9 січня 2009 року був
неробочий день у зв'язку з новорічними
святами і державні установи не
працювали, а він вже повинен був
повертатись на роботу, тому й попросив
сина оформити будинок на себе.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому
засіданні позов підтримала та
пояснила, що всі обставини на які
посилається представник відповідача
не мають значення, має значення те, що
позивач сам вибрав собі будинок, сам
заробив на нього кошти, сам домовився
про ціну будинку і сам за нього
розрахувався, а отже договір був
укладений саме 9 січня 2013 року, коли
позивач розрахувався з ОСОБА_5, а той в
свою чергу віддав позивачу
правовстановлюючі документи, ключі від
вказаного будинку та розрахункові
книжки за оплату комунальних послуг.
Позивач не мав змоги посвідчити
договір нотаріально, оскільки це буди
вихідні день, а вдома він був з 1 по 10
січня 2009 року, та мав їхати на роботу до
Росії. Доручення він також не міг
оформити на сина, бо це все нотаріальні
дії, тому він і попросив сина бути
покупцем формально, і якби син з
невісткою не розлучились, то цього
позову взагалі б не було. В
відповідачів не було на той час таких
коштів щоб купити будинок, а позивач
його придбав сам, а тому він і є
власником.

Відповідач ОСОБА_3 позов визнав та
пояснив, що кошти за будинок ОСОБА_5
батько в сумі 61779 гривень віддавав сам,
у них з дружиною не було таких коштів,
дружина на той час перебувала в
декретній відпустці, дитина хворіла і
батько, окрім усього, надавав нам
допомогу на лікування, а він лише
оформив будинок на себе в нотаріуса, на
що дружина дала згоду. На даний час
відповідач ОСОБА_3 в цьому будинку не
проживає, це будинок батька, який він
придбав за свої кошти. В даному будинку
вони з відповідачкою ОСОБА_6 проживали
з 2009 року й до розлучення.

Представник відповідача ОСОБА_4 в
судовому засіданні позов не визнав,
оскільки на його думку позов є
безпідставним та не підтверджується
належними доказами. Те, що позивач на
той час був на заробітках, не означає що
саме він уклав з ОСОБА_5 договір
купівлі-продажу спірного будинку.
Підтвердженням того, що власником
спірного будинку являється відповідач
ОСОБА_3 є сам договір купівлі-продажу,
який оформлений нотаріально та рішення
Онуфріївського районного суду від 16
вересня 2011 року про те, що половина
будинку належить його колишній
дружині ОСОБА_6 Даний факт встановлений
рішенням суду, тому не потребує
доказуванню. Договір є дійсний, він
відповідає всім вимогам закону і не
може бути визнаний удаваним, сторони
договору укладали саме договір
купівлі-продажу, а не якийсь інший
договір, який сторони хотіли прикрити.
Крім того слід звернути увагу на текст
самого договору, в якому все чітко
прописано, а тому визнати його частково
удаваним в частині покупця немає
ніяких підстав, бо законодавством це не
передбачено.

Третя особа ОСОБА_9 в судовому
засіданні позов підтримав та пояснив,
що за спірний будинок з ним
розраховувався позивач ОСОБА_1 що
підтверджується розпискою, це було 9
січня 2009 року. Будинок він вирішив
продати через те, що в нього на той час
були фінансові труднощі. Зробивши
оголошення в газету, до нього подзвонив
ОСОБА_1, вони домовились за суму та
обговорили всі умови. Оскільки це була
п'ятниця і позивач повинен був
повертатись до Росії на роботу він
сказав ОСОБА_5, що розрахується він, а в
нотаріальній конторі будинок буде
оформлено на його сина ОСОБА_3 Позивач
говорив, що будинок вибирав для себе, а
на той час поки він буде на заробітках в
будинку буде жити син.

Представник третьої особи -
Онуфріївської державної нотаріальної
контори в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином, про
причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх
представників та третю особу, вивчивши
матеріали справи, дослідивши і
оцінивши наявні у справі докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому їх
дослідженні, приходить до висновку, що
позовна заява не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Встановлено, що 24 січня 2009 року
державним нотаріусом Онуфріївської
державної нотаріальної контори
Кіровоградської області Оніщенко А.А.
був посвідчений договір
купівлі-продажу спірного житлового
будинку між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, на що
дружина ОСОБА_6 давала згоду.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6, з 02.07.2005
року по 22.10.2010 року перебували у шлюбі
між собою.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини і чоловіка є
рівними.

Рішенням Онуфріївського
районного суду Кіровоградської
області від 16 вересня 2011 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_3 про визнання права власності за
позивачкою ОСОБА_6 визнано право
власності на ? будинку АДРЕСА_1.
Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 квітня
2012 року рішення Онуфріївського
районного суду Кіровоградської
області від 16 вересня 2011 року змінено. В
порядку поділу спільної сумісної
власності подружжя визнано за ОСОБА_6
право власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_1 , залишивши за ОСОБА_3
право власності на 1/2 частину
зазначеного житлового будинку.

Суд не бере до уваги показання
третьої особи ОСОБА_5 та його розписку
про те, що він 09.01.2013 року отримав від
ОСОБА_1 61779 гривень за спірний будинок,
як доказ укладення між ОСОБА_5 та ОСОБА_1
договору купівлі-продажу спірного
будинку, оскільки ця угода нотаріально
не посвідчена і є нікчемною.

Покази позивача ОСОБА_1 про те, що саме
він віддавав продавцю ОСОБА_5 свої
гроші за будинок, самі по собі ще не
свідчать про те, що покупцем будинку є
він, оскільки укладена угода
нотаріально не посвідчена.

Відповідно до норм діючого
законодавства, за удаваним правочином
(стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Зі змісту позовної заяви, пояснень
сторін, їх представників, третьої особи
ОСОБА_5 та матеріалів справи такі
обставини не вбачаються.

Зазначене свідчить, що доводи позивача
ОСОБА_1, що договір купівлі - продажу
будинку є удаваним не знайшли свого
підтвердження так як не встановлено, що
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлювались інші правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

У п.25 постанови Пленуму від 6 листопада
2009 року №9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" Верховний Суд
України розяснив, що за удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. За
удаваним правочином права та обовязки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

За положеннями ст. ст. 321, 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Для визнання
правочину удаваним суду слід
установити, що обидві сторони договору
діяли свідомо для досягнення якоїсь
особистої користі, їх дії направлені на
досягнення інших правових наслідків і
приховують іншу волю учасників угоди.

Сторонами договору купівлі-продажу
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не заперечувалось, що
було укладено саме договір
купівлі-продажу, а не якийсь інший
прихований правочин, таких доказів у
справі немає.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4
ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести допустимими та належними
доказами ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: 1) факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним, 2) спрямованість волі сторін
в удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, 3) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Не можна вважати наслідком удаваного
правочину визнання його недійсним у
частині суб'єкта, оскільки у ст. 235 ЦК
України не передбачено можливості
застосування інших правових наслідків,
окрім поширення на правовідносини
сторін норм, що регулюють прихований
правочин.

. Крім того позов про визнання
договору купівлі-продажу будинку
частково удаваним в частині покупця
заявлено лише до однієї із сторін
угоди, що також унеможливлює
задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та
керуючись положеннями ст.ст. 215, 235, 321, 328,
651 ЦК України, ст.ст. 60,70 СК України,
ст.ст.15, 60, 88, 208-209, 213-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та
ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_5,
Онуфріївська державна нотаріальна
контора про визнання договору
купівлі-продажу частково удаваним в
частині покупця, визнання покупцем та
визнання права власності на будинок -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення виготовлено
21.10.2013 року.

Суддя
М.М. Лях