Провадження №2/369/4436/13
РІШЕННЯ

Іменем України

17.12.2013 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі

головуючої судді
Медвідь Н.О.

при секретарі
Остролуцькій Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Ічнянський МКК»
про визнання незаконною причину
звільнення з роботи, зміну причини та
запису про звільнення, стягнення
середньої заробітної плати,
відшкодування витрат на відрядження,
відшкодування витрат в зв»язку з
недотриманням субординації,
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
даним позовом , посилаючись на те, що
починаючи з 01 квітня 2013 року він
працював в ПАТ «Ічнянський МКК» по
цивільно-правовому договору по 31
травня 2013 року. З 01.06 2013 року його
прийняли на посаду директора
департаменту в ПАТ «Ічнянський МКК».

25 липня 2013 року він подав заяву про
звільнення з посади директора
департаменту зі збуту за згодою
сторін.В зв'язку з запереченням подачі
його заяви 07.08. 2013 року, повторно
надіслав заяву аналогічного змісту з
повідомленням про її вручення.

Після подачі повторної заяви він
отримав розпорядження від 19.08. 2013 «Про
дебіторську заборгованість».

В зв'язку з цим він 21.08. 2013р. під час
своєї обідньої перерви звернувся з
заявою до Державної інспекції України
з питань праці.

За результатами проведеного заходу,
голові правління видано припис на
усунення виявлених порушень, а також
складено адміністративний протокол за
ч.1 ст. 41 КУпАП, який передано на розгляд
суду.

21.08.2013 року він в офісі відповідача
передав матеріальні цінності, а саме
ноутбук з сумкою, мишку оптичну, сім
карту МТС, про що було складено Акт
приймання-передачі матеріальних
цінностей №4. Матеріальні цінності
прийняв системний адміністратор
ОСОБА_8. о 17 00 що свідчить про те що він
був на роботі.

23.08.2013 року він був в офісі з ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 з проханням звільнити його та
розрахуватись, відповіді він не
отримав, після чого звернувся до
відповідача з листом, який надіслав
електронною поштою. В листі він вказує
що не може отримати розрахунок, нема
наказу про звільнення, заробітну плату
за липень, компенсацію за придбаний
бензин згідно чеків на суму 4 808 грн.

В вересні після розмови з керівником
ОСОБА_4, це відбулося 18. 09. 13р. він
написав повторно заяву від 21 серпня 2013
року про надання йому відпустки за свій
рахунок з 22 серпня по 01 вересня 2013 року
з подальшим звільненням за власним
бажанням з 02 вересня 2013 року, заяву він
надіслав рекомендованим листом 20.09.
2013р. відповідач отримав її 25.09.13 і
оформили наказ заднім числом, а саме
19.09.13 та вислали його йому 25.09.13.

21.08.2013 року він подав заяву з проханням
провести розрахунок по заробітній
платі в повному обсязі, трудову книжку
просив направити за адресою прописки
рекомендованим листом.Заяву він
повторно надіслав рекомендованим
листом 20.09. 2013.

27 вересня 2013 року рекомендованим
листом він отримав копію наказу № 198-к
від 19.09. 2013 року про звільнення його з 21
серпня 2013 року за прогул без поважних
причин.

Вважає, що його звільнили за прогул
незаконно, прогулу не було. Причиною
звільнення повинно бути зазначено - за
згодою сторін.

Порушенням його трудових прав
відповідачем порушено його нормальний
життєвий ритм, що потягло погіршення
здоров'я, цим порушенням принижено його
людську гідність. Також спричинило
душевний біль, страждання. Принизили
його ділову репутацію, поставило його
сім'ю в тяжкі матеріальні умови.

Його сім'я в складі трьох дітей, дружини
та нього проживає в квартирі, за яку він
виплачує кредит. Так як у нього
багатодітна сім'я йому передбачена
матеріальна допомога у вигляді
субсидії.

Відповідачем у зв'язку з затриманням
його звільнення, та не надання трудової
книжки для влаштування на нову роботу,
завдана шкода у вигляді не отримання
субсидії протягом часу з жовтня по
квітень в розмірі 523, 57 грн., та 273, 25 грн.
всього на суму 796, 82 грн. щомісяця. Ця
сума для його сім'ї є дуже суттєвою.

При звільнення з ним не проведено
повного розрахунку зокрема не оплачені
витрати по відрядженню, а саме витрати
на придбання ним паливно-мастильних
матеріалів на суму 4800 грн.також
заподіяно моральну шкоду яку він
оцінює в розмірі 20 000 грн.

Тому просив визнати Наказ № 198-к від 19.09.
2013 про звільнення його по ст. 40 ч.4 КЗпП
України - незаконним в частині підстав
звільнення. Зобов'язати відповідача
здійснити запис про звільнення на
підставі п.4 ст. 36 КЗпП України. Стягнути
з відповідача середню заробітну плату
з 21.08. 2013р. по 17.10. 2013 року - дату
отримання трудової книжки в розмірі 8000
грн., витрати на придбання
паливно-мастильних матеріалів в сумі 4
800 грн. 4780,92 грн. витрати понесені в
зв'язку з неотриманням субсидії,
моральну шкоду в сумі 20 000 грн. витрати
на отримання юридичної допомоги в
розмірі 4000 грн.

В судовому засіданні позивач та
представник позов підтримали.

Представники відповідача позов не
визнали, оскільки наказ № 198-к від
19.09.2013 р. про звільнення позивача за
прогул без поважних причин, учинений 21
серпня 2013 року є законним та
обґрунтованим. Відповідачем було
направлено листи від 14.08.2013 р., від 23.08.2013
з проханням повідомити про
місцезнаходження та причини неявок на
роботу. Будь-яких доказів на поважність
причин відсутності на роботі позивач
не надав. Відповідач мав право на
розірвання трудового договору у
випадку скоєння працівником як одного
прогулу 13.08.2013 р. так і у випадку скоєння
двох прогулів. 18.09.201 Відповідачем було
складено акт про відмову позивача про
надання письмових пояснень причин
відсутності на роботі з 21.08.2013 р.

25.09.2013 р. відповідачем було отримано
заяву про звільнення за власним
бажанням позивача з 21.08.2013 р.

Відповідачем було направлено позивачу
лист від 19.09.2013 року в якому відповідач
направив копію Наказу №198-к від 19.09.2013 р.
та просить з'явитися позивача за
отриманням трудової книжки.

Згідно заяви позивача 30.09.2013 р., 10.10.2013 р.
відповідачем було відправлено трудову
книжку на адресу позивача.

Так як позивач в день звільнення не
працював, то належний розрахунок з
позивачем було проведено наступного
дня, а саме 20.09.2013 року в сумі 2265,81 грн.

Позивачем не доведено з яких міркувань
визначена сума моральної шкоди, які
протиправні дії скоєні відповідачем,
які б давали підстави для
відшкодування моральної шкоди, та чим
підтверджена сума моральної шкоди.
Щодо стягнення з відповідача втрат на
придбання паливно-мастильних
матеріалів в сумі 4 800 грн., відповідачем
проведені всі розрахунки згідно
наказів на відрядження за період з
11.06.2013 р. по 08.08.2013 р., позивачем не надано
відповідачу документального
підтвердження придбання
паливно-мастильних матеріалів, та не
визначено згідно якого наказу було
здійснене дане використання
паливно-мастильних матеріалів.

Щодо стягнення з відповідача витрат
понесених у зв'язку з неотриманням
субсидії у розмірі 4780,92 грн., то
позивачем не зазначено на підставі
чого здійснений даний розрахунок, та
немає жодних документів які б
підтверджували неотримання позивачем
субсидії. Якщо неотримання позивачем
субсидії кваліфікувати як понесення
збитків, то відсутній причинний зв'язок
між звільненням позивача та
неотримання ним субсидії.

Щодо стягнення з відповідача витрат на
отримання юридичної допомоги в розмірі
4000 грн., позивачем не надано жодних
підтверджень надання юридичної
допомоги позивачу (договір), в тому
числі перерахування коштів за
отримання даної юридичної допомоги.

Суд, вислухавши осіб, які приймають
участь у розгляді справи, свідків,
вивчивши матеріали справи, в позові
відмовляє з наступних підстав:

Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коди від
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України - в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Але суд вважає наказ № 198-к від 19.09.2013 р.
про звільнення позивача . за прогул без
поважних причин, учинений 21 серпня 2013
року (п.4 ст. 40 КЗпП України) законним та
обґрунтованим.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу, в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня, без
поважних причин.

Те, що позивачем вчинено прогул 13.08.2013
та з 21.08.2013, підтверджується актами № 4
від 13.08.2013 р., № 5 від 21.08.2013 р., № 6 від
22.08.2013 р. про відсутність працівника на
робочому місці, також відсутність
позивача, підтверджується відмітками в
табелі обліку використання робочого
часу за серпень 2013 та вересень 2013, також
листом № 497/25-Кол570/09-05 від 16.09.2013
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Чернігівській області.

Відповідачем було направлено листи за
№ 08/13-2289 від 14.08.2013, № 08/13-2441 від 23.08.2013 з
проханням повідомити про
місцезнаходження та причини неявок на
роботу. Будь-яких доказів на поважність
причин відсутності на роботі позивач
відповідачу не надав. Відповідач мав
право на розірвання трудового договору
у випадку скоєння працівником як
одного прогулу 13.08.2013 так і у випадку
скоєння двох прогулів. 18.09.2013
відповідачем було складено Акт № 01 від
18.09.2013 р. про відмову позивача надання
письмових пояснень причин відсутності
на роботі з 21.08.2013 р.

22.08.2013відповідачем отримано
рекомендованим листом заяву про
звільнення позивача з займаної посади
директора департаменту зі збуту за
угодою сторін - 07.08.2013.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 09.11.1992 р.
«при домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п.1 ст.36 КЗпП України
договір припиняється в строк,
визначений сторонами.

25.09.2013 відповідачем було отримано заяву
про звільнення за власним бажанням
позивача з 21.08.2013. Але позивача було
звільнено на даний момент Наказ № 198-к і
з 19.09.2013.

Відповідно до підпункту 1 п. 4.1
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок» працівників,
затвердженої наказом Мінпраці,
Мінюсту, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 ні № 58
у разі звільнення працівника всі
записи про його роботу та нагороди, що
внесені в трудову книжку за час роботи
на цьому підприємстві, засвідчуються
підписом керівника підприємства або
спеціально уповноваженою ним особою та
печаткою підприємства.

Відповідно до підпункту 5 п. 4.1 цієї ж
інструкції власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний видати трудову
книжку працівнику в день звільнення з
внесеним до неї записом про звільнення.
Якщо трудова книжка загублена
підприємством, то йому видається
дублікат трудової книжки.

Відповідно до підпункту 1 п. 4.2 згаданої
інструкції якщо працівник відсутній на
роботі в день звільнення, то власник
або уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки.

Відповідачем було направлено позивачу
лист № 09/13-2655 від 19.09.2013 року в якому
відповідач направив копію Наказу №198-к
від 19.09.2013 р. та просить з'явитися
позивача за отриманням трудової
книжки.

Відповідно підпункту 2 п. 4.2 інструкції
трудової книжки поштою з доставкою на
зазначену адресу допускається тільки
за письмовою згодою працівника.

Згідно заяви позивача 30.09.2013, 10.10.2013
відповідачем було відправлено трудову
книжку на адресу позивача. Згідно з
витягом із он-лайн сервісу відстеження
поштових відправлень, згідно яких
цінний лист за номером 896 було
вручено адресату особисто під час
доставки 17.10.2013 року об'єктом поштового
зв'язку.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
Власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний ї день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язанні також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

В ст. 116 КЗпГ України зазначено: при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Так як позивач в день звільнення не
працював, то належний розрахунок з
позивачем було проведено наступного
дня, а саме 20.09.2013 в сумі 2265,81 грн., що
підтверджується довідкою № 11/12 від
11.12.2013.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній особі або юридичній
особі неправомірними рішеннями діями,
чи бездіяльністю відшкодовується
особою, яка її завдала за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Відповідно роз'яснень даних в п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.95 року № 4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної шкоди" обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні справ про
відшкодування моральної шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою та протиправними діяннями її
заподіювача, та вина останнього в її
заподіянні. Зокрема суд повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або витрат
немайнового характеру, за яких
обставин, та якими діями
(бездіяльністю) вони заподіяні, в якій
грошовій сумі позивач оцінює заподіяну
шкоду та з чого він виходив при цьому.

Позивачем не доведено з яких міркувань
визначена сума моральної шкоди, які
протиправні дії скоєні відповідачем,
які б давали підстави для
відшкодування моральної шкоди, та чим
підтверджена сума моральної шкоди.

Щодо стягнення з відповідача втрат на
придбання паливно-мастильних
матеріалів в сумі 4 800 грн., Відповідачем
проведені всі розрахунки згідно
наказів на відрядження за період з
11.06.2013 по 08.08.2013, що підтверджується
також листом № 497/25- Кол570/09-05 від 16.09.2013
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Чернігівській області.

Позивачем не надано підтвердження
придбання паливно-мастильних
матеріалів, та не визначено згідно
якого наказу було здійснене дане
використання паливно-мастильних
матеріалів.

Щодо стягнення з відповідача витрат
понесених у зв'язку з неотриманням
субсидії у розмірі 4780, 92 грн., то
позивачем не зазначено на підставі
чого здійснений даний розрахунок,
немає жодних документів які б
підтверджували неотримання позивачем
субсидії, та не доведений причинний
зв'язок між звільненням позивача та
неотримання ним субсидії.

Як на доказ своїх позовних вимог,
позивач та його представник
посилаються на пояснення свідків.

Так Свідок ОСОБА_3 пояснив, що він
працював на «Ічнянському МКК» з травня
по серпень 2013. Прогулів у позивача не
було. Робочий кабінет знаходиться у м.
Києві. 21.08.2013 він знаходився у офісі,
потім був присутній при передачі
матеріальних цінностей. ОСОБА_5
повідомила, що ОСОБА_1 уже звільнений і
повинен чекати наказу про звільнення.

Свідки ОСОБА_2 ОСОБА_6 також пояснили,
що позивач 21.08.2013 перебував на робочому
місці з 09 год. 30 хв. до кінця робочого
дня. У цей день у офісі знаходились
дивізійні менеджери, яким позивач
передав свої трудові справи. ОСОБА_5
наполягла на здачі матеріальних
цінностей ОСОБА_1, при передачі, яких
він був присутнім. 23.08.2013 позивач був
присутнім на робочому місці.

Але пояснення цих свідків спростував
свідок ОСОБА_7 якій пояснив, що він
разом із ОСОБА_9 і ОСОБА_10 складав акти
про відсутність позивача на робочому
місці. Робоче місце позивача
знаходиться у м. Ічня.

Статтею 15 ЦК України визначено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на відсутність беззаперечних
фактичних даних, на основі яких у
визначеному законом порядку,
встановлюється наявність або
відсутність протизаконних дій
відповідача, вчиненні ним
неправомірних дій відносно позивачки,
які мають значення для правильного
вирішення справи, не доведені за їх
недостатністю.

Тобто позивач та його представник не
довели тих обставин на які посилалися
як на підставу позовних вимог, не
надали докази в обґрунтування своїх
вимог, не спростували тих обставин на
які посилалися представники
відповідача в обґрунтування своїх
заперечень, що є їх обов»язком
відповідно до засад змагальності
процесу за ст.. 10 ЦПК України . При
цьому суд створив всі умови для
змагального процесу , роз»яснював
позивачу та його представнику їх
права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх
сукупності, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивача, оскільки вони не
відповідають вимогам ст..ст.57-59 ЦПК
України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст.47, 116, 117, 233 КЗпП України,ст.. 1167 ЦК
України , ст.ст. 10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ПАТ «Ічнянський
МКК» про визнання незаконною причину
звільнення з роботи, зміну причини та
запису про звільнення, стягнення
середньої заробітної плати,
відшкодування витрат на відрядження,
відшкодування витрат в зв»язку з
недотриманням субординації,
відшкодування моральної шкоди,
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Києво-Святошинський протягом 10
днів з дня його проголошення.

Суддя: