АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/1772/13
у І інстанції Сіденко С.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2013 року грудня місяця 09 дня колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області у складі:

головуючого: Семиженка Г.В.

суддів: Бугрика В.В.

Лісової Г.Є.

при секретарі: Ващенко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Херсоні апеляційну
скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на
рішення Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 04 квітня 2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна
спільним майном подружжя та визнання
права власності на його частину,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2010 року позивач звернувся з
вказаним позовом до суду посилаючись
на те, що перебуває в шлюбі з
відповідачкою з 22 листопада 1991 року, з
червня 1990 року сторони проживали
спільно у недобудованому будинку
відповідачки АДРЕСА_1, за час шлюбу ними
перебудовано покрівлю будинку,
закінчено його будівництво, проведено
газ, воду, каналізацію, опалення,
відремонтовано літню кухню, будинок за
свідоцтвом від 31 травня 2010 року
зареєстрований за відповідачкою, у
позові поставлено питання про визнання
будинку спільною сумісною власністю
сторін на підставі ст. 62 СК України та
визнання за позивачем права власності
на 1/2 його частину.

Рішенням Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 04 квітня 2013
року позовні вимоги задоволено
частково, ухвалено визнати спільним
сумісним майном подружжя житловий
будинок з господарськими та побутовими
спорудами та будівлями АДРЕСА_1;
визнати за ОСОБА_4 право власності на
34/100 частини житлового будинку з
господарськими та побутовими
спорудами АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_3
право власності на 66/100 частини
житлового будинку з господарськими та
побутовими спорудами АДРЕСА_1, у
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 з посиланням на
незаконність та необґрунтованість
рішення суду просив його скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог, оскільки
до шлюбу з позивачем спірний житловий
будинок з будівлями належав
відповідачці з готовністю 57 %, а тому за
час шлюбу спільна частка сторін у
добудованому будинку не може становити
більше 43 %.

В судовому засіданні при апеляційному
розгляді справи сторони свої
процесуальні позиції підтримали, при
цьому сторона відповідачки визнала
позов в розмірі 21,5 % від частки будинку
з підстав, вказаних в апеляційній
скарзі, сторона позивача вважала
скаргу такою, що задоволенню не
підлягає.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи між
сторонами укладено шлюб 22 листопада 1991
року, його розірвання зареєстровано 10
серпня 2010 року, до укладення шлюбу
позивачка мала у власності
недобудований жилий будинок АДРЕСА_1 на
земельній ділянці площею 600 кв.м з
літньою кухнею, трубчатим колодязем,
уборною, за свідоцтвом від 31 травня 2010
року право власності на спірний
будинок оформлено на відповідачку на
підставі рішення Виконавчого комітету
Цюрупинської міської ради № 94 від 18
травня 2010 року (а.с. 8, 10, 11, 176, 181-184).

Правовідносини сторін з приводу
спірного будинку виникли в період, коли
ще діяв ЦК Української РСР, Закон
України «Про власність», КпШС України,
будинок введено в експлуатацію та
розірвано шлюб між сторонами вже за
чинності ЦК України та СК України.

За положеннями ст. 25 КпШС України, ст. 62
СК України якщо майно дружини, чоловіка
за час шлюбу істотно збільшилося у
своїй вартості внаслідок спільних
трудових чи грошових затрат або затрат
другого з подружжя, воно у разі спору
може бути визнане за рішенням суду
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 28 КпШС
України, ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором, при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення.

Задачею суду у даній справі є
встановлення факту наявності чи
відсутності істотного збільшення
вартості спірного будинку внаслідок
спільних затрат сторін, яке може бути
підставою для визнання будинку їх
спільною сумісною власністю, та у разі
встановлення такого факту визначення
розміру часток сторін у спільному
майні.

Судом встановлено і такий факт
сторонами не заперечується, що за час
їх перебування у шлюбі належний
відповідачці недобудований жилий
будинок АДРЕСА_1 з готовністю 57 % було
ними спільно добудовано та введено в
експлуатацію.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкту до
поліпшення та його вартості після
поліпшення сторонами.

У висновку експерта ОСОБА_5, який без
достатніх підстав покладено в основу
рішення суду першої інстанції, не
міститься даних про вартість будинку
до укладення шлюбу між сторонами, є
лише дані щодо його вартості після його
поліпшення та витрат сторін по такому
поліпшенню, які не мають прямого та
безумовного зв'язку з вартістю будинку,
оскільки сам по собі розмір грошових
затрат подружжя чи одного з них, а також
і визначена на час розгляду справи
ринкова вартість будинку не є тими
факторами, які безумовно свідчать про
істотність збільшення вартості майна
як об'єкту, крім того висновком
експерта не може бути зменшена
готовність будинку, який мала у
власності відповідачка до укладення
шлюбу, на базі якої сторони спільно
його добудували (а.с. 68-91).

Як роз'яснив Верховний Суд України у п.
п. 4, 5 постанови Пленуму № 7 від 04 жовтня
1991 року «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», члени сім'ї власника будинку,
які приймали участь лише у будівництві
підсобних будівель (літньої кухні,
сараю, тощо) і підсобних приміщень, або
коли їх затрати на ремонт жилого
будинку перевищували покладений на них
ст. 156 ЖК України обов'язок не на
підставі угоди про створення спільної
власності, яка відповідає
законодавству, вправі вимагати не
визнання права власності на будинок, а
відшкодування своїх затрат на
будівництво, якщо допомогу забудовнику
вони надавали не безоплатно. Будинок,
який належав одному з подружжя, може
бути визнаний спільним майном
подружжя, якщо в період шлюбу істотно
збільшилась його цінність внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох. При цьому на суму
вартості будинку до його поліпшення
збільшується частка дружини, якому він
належав.

Таким чином участь позивача у зведенні
допоміжних та підсобних будівель та
приміщень не може мати правових
наслідків для створення спільної
сумісної власності сторін на будинок.

З висновку судової експертизи,
призначеної апеляційним судом, яка
проведена Херсонським відділенням
Одеського науково-дослідного
інституту судових експертиз із
застосуванням порівняльного методу,
тобто аналізом цін продажу та
пропонування подібного майна з
відповідним коригуванням відмінностей
між об'єктами порівняння та об'єктом
оцінки, вбачається, що сам будинок був
побудований у 1993 році, вартість
спірного житлового будинку з
господарськими та побутовими
спорудами на земельній ділянці 600 кв.м
станом на 13 березня 1985 року - 11 січня 1994
року у цінах 2013 року складає 46398
гривень, станом на 06 листопада 2013 року
складає 178302 гривні, при цьому
застосований метод проведення
експертизи не дав відповіді щодо
вартості самого будинку та складових
домоволодіння, як того вимагала ухвала
суду про призначення експертизи,
визначена лише загальна вартість
будинку на відповідній земельній
ділянці разом з вартістю допоміжних та
підсобних приміщень і будівель, як
зведених сторонами під час шлюбу, так
побудованих раніше, відповідно,
оскільки іншого позивачем не доведено,
колегія суддів приходить до висновку
що розмір збільшення вартості самого
будинку за рахунок спільних затрат
сторін становить 43 % його повної
вартості.

За п. 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 1998 року № 16
"Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України", яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин, судам, вирішуючи спори
між подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час придбання
зазначеного майна. Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності або
визнано такою власністю судом з тих
підстав, що за час шлюбу його цінність
істотно збільшилася внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох. Якщо котрийсь із
подружжя зробив вкладення у придбання
спільного майна за рахунок майна, яке
належало йому до одруження, то ці
вкладення (в тому числі вартість майна
до визнання його спільною сумісною
власністю на підставі ст. 25 КпШС
України) мають враховуватися при
визначенні часток подружжя у спільній
сумісній власності (ст. 28 КпШС України).
Аналогічні положення містяться в
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя".

Враховуючи процесуальну позицію
відповідачки, якою визнано частку
позивача у спірному будинку у
половинному розмірі від частки в 43%,
добудованої сторонами спільно, та
висновок останньої експертизи в
прийнятній її частині щодо збільшення
вартості будинку, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції щодо істотного збільшення
вартості спірного будинку за час шлюбу
сторін за рахунок їх спільних затрат,
що є підставою для визнання його
спільною сумісною власністю сторін, є
правильним.

Разом з тим, визначаючи розмір часток
сторін у спільному майні, колегія
суддів не може погодитися з висновком
суду першої інстанції з вище наведених
підстав, та вважає, що той факт, що
спільна сумісна власність була
створена на базі недобудованого жилого
будинку відповідачки з готовністю 57 % є
обставиною, яка у відповідності до ст.
70 СК України має істотне значення,
сторонами спільно було добудовано
частку в 43 % будинку, половину від якої
слід поділити між ними із зарахуванням
до частки відповідачки частки, яку вона
мала до укладення шлюбу, такий висновок
узгоджується з вище наведеною правовою
позицією Пленумів Верховного Суду
України.

На підставі наведеного колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу в межах, які були підтримані у
судовому засіданні, слід задовольнити,
рішення суду в частині визначення
часток сторін у спірному будинку
змінити, в решті його залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 04 квітня 2013
року в частині визнання права
власності за сторонами на частини
житлового будинку з господарськими та
побутовими спорудами, розташованого в
АДРЕСА_1, змінити та викласти в
наступній редакції.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на
21,5/100 частини житлового будинку з
господарськими та побутовими
спорудами, розташованого в АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
78,5/100 частини житлового будинку з
господарськими та побутовими
спорудами, розташованого в АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної
сили з моменту проголошення, на нього
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили може бути подана
касаційна скарга безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: