У Х В А Л А

Іменем України

14 листопада 2013 року м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куцина М.М.,

суддів: Собослоя Г. Г., Бондаренка С. В.,

при секретарі Козаковій М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача Державної казначейської служби України ОСОБА_1 та Управління МВС у Закарпатській області на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 вересня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Управління МВС у Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді адміністративного арешту,

в с т а н о в и л а :

У квітня 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Управління МВС у Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді адміністративного арешту.

Позов мотивовано тим, що позивача на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду від 21 червня 2010 року було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КпАП України, та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на десять днів.

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 16 липня 2010 року постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі закрито із за недоведеності його вини у вчиненні адміністративного правопорушення .

Позивач, вважає, що внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальної та накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту йому заподіяна моральна шкода, яка полягає в фізичних і душевних стражданнях, ізоляції його від суспільства та нормального способу життя, обмеженні спілкування з рідними та, як наслідок, зневажливе ставлення до нього з боку колег та сусідів.

Позивач просив покласти обовязок по відшкодуванню моральної шкоди на державу Україну в особі Державної Казначейської Служби України.

Позивач оцінює розмір моральної шкоди в сумі 50 тис. гривень, виходячи з розрахунку: 1 день арешту дорівнює 5000 гривень.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяви обставини справи, та з підстав, передбачених п.2 ст.1, п.4 ст.2, ч.1,5,6 Закону України „ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, ч.1 ст.1167 ЦК України, п. п.2,3, ч.2 ст.1167 ЦК України , просив у суді першої інстанції стягнути з відповідача на його користь 50 . тис. гривень.

Не погодившись із даним рішенням місцевого суду, представник відповідача Державної казначейської служби України - ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що таке є незаконним та помилковим, оскільки судом було невірно застосовано норми процесуального та матеріального права і просив рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач -Управління МВС у Закарпатській області -дане рішення в апеляційному порядку не оскаржило.

Представники апелянта, представник Управління МВС у Закарпатській області та прокурор в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі.

Позивач та його представник. у судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи вони були повідомлені належним чином, а тому їх неявка, згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, що зявилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов частково місцевий суд виходив з того , що позивача, відповідно до постанови Ужгородського міськрайонного суду від 16 липня 2010 року, незаконно притягнуто до адміністративної відповідальної за ст. 185 КпАП України у вигляді адміністративного арешту , та з підстав, передбачених правилами п.2 ч.1 ст.1 та п.1 ст.4, частинами 2 і 3 ст.13 Закону України „ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду , ч.2 ст.1167 ЦК України поклав обовязок на державу Україна по відшкодуванню шкоди за рахунок державного бюджету .

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача, на підставі постанови Ужгородського міськрайонного суду від 21 червня 2010 року, було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КпАП України, та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на десять діб.

Позивач, у межах адміністративної справи, з 18 червня 2010 року був затриманий працівниками Ужгородського МУ УМВС в Закарпатській області та починаючи з цього часу до 28 червня 2010 року включно перебував під арештом, тобто в умовах ізоляції від суспільства та нормального життя.

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 16 липня 2010 року постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі закрито із за недоведеності його вини у вчиненні адміністративного правопорушення .

Позивач у період з 18 по 28 червня 2010 року перебував під арештом, а фактично адміністративне провадження щодо нього проводилось по 16 липня 2010 року .

Факт незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності встановлений постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 16 липня 2010 року, яка набрала законної сили, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини справи, встановлені судом, не підлягають доказуванню, оскільки це має преюдиційне значення для вирішення даної справи.

Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог п. 2 ч.2 ст.1167 та ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода заподіяна фізичний особі внаслідок незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту, відшкодовується державою незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до частини першої п.2 ст. 1 Закону України „ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду „ підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту. Незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобовязаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст. 13 цього Закону).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував по суті норми законодавства, що регулює спірні правовідносини. Поряд із цим, з огляду на встановлені факти, вищенаведені обставини і мотиви, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням вимог розумності і справедливості місцевий суд правильно визначив розмір заподіяння шкоди.

Доводи апеляційної про те, що вимоги позивача про відшкодування завданої шкоди за рахунок коштів Державного бюджету не підлягають задоволенню не ґрунтуються на законові і підлягають відхиленню з наступних міркувань.

Згідно зі ст. 48 Бюджетного кодексу України (далі БК України), в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету.

Відповідно до п. 8 ст. 7, пп. 1, 2 ст. 23 БК України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України».

Оскільки моральна шкода відшкодовується державою, обовязок здійснення операцій з відповідними коштами на виконання судового рішення покладається на органи Держказначейства України, його участь у справі в якості співвідповідача відповідає вимогам закону. При цьому, у справі про протиправні дії Держказначейства не йдеться, що ж до тверджень цього апелянта про відповідальність суду за незаконні рішення, то право предявлення позову до конкретного відповідача належить позивачу, яким той скористався на власний розсуд.

Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, проводиться з держави за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, тому місцевий суд правильно поклав обовязок по відшкодуванню шкоди на державу Україна .

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача Державної казначейської служби України ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена на протязі двадцяти днів, шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції .

Головуючий:

Судді: