Справа № 369/123/13-ц Головуючий у І
інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/6462/13 Доповідач у 2 інстанції
МатвієнкоКатегорія 19
РІШЕННЯ

Іменем України

16 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Власенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Києво -
Святошинського районного суду
Київської області від 07 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Віта-Поштової сільської
ради Києво-Святошинського району
Київської області, третя особа - ОСОБА_5,
про визнання договорів купівлі-продажу
удаваними, визнання покупцем за
договорами, визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
житловий будинок та державного акту на
право власності на земельну ділянку,
визнання права власності на житловий
будинок та земельну ділянку,

В С Т А Н О В
И Л А:

В квітні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вказаним позовом, в якому з
врахуванням доповнень позовних вимог
просила суд визнати удаваним договір
купівлі-продажу незавершеного
будівництвом житлового будинку
АДРЕСА_2, укладений 07 вересня 2004 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в частині покупця
ОСОБА_2 та визнати її покупцем за
договором; визнати удаваним договір
купівлі-продажу земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку АДРЕСА_2, укладений 07
вересня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, в
частині покупця ОСОБА_2 та визнати її
покупцем за цим договором; визнати
недійсним свідоцтво про право
власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ
№773885, видане Віта-Поштовою сільською
радою 06 грудня 2006 року на ім'я ОСОБА_2;
визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯА №443963 від 06 серпня 2005 року на
ім'я ОСОБА_2; визнати за нею, ОСОБА_1,
право власності на земельну ділянку
площею 0,30 га та розташований на ній
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами АДРЕСА_2,
загальною площею 754,2 кв.м.

Свої вимоги позивачка
обґрунтовувала тим, що з 11.04.1992 року
перебуває з ОСОБА_5 у зареєстрованому
шлюбі, від якого вони мають двох
неповнолітніх дітей. Протягом 2000-2004
років вона займалась продажем
нерухомості, та заощадивши певну суму
грошових коштів, вирішила придбати
житловий будинок з земельною ділянкою
в АДРЕСА_2.

В силу вимог ст. 81 ЗК України ОСОБА_1 не
могла одночасно придбати і земельну
ділянку і недобудований будинок, як
того вимагали продавці, оскільки
являється громадянкою Чехії, в зв»язку
з чим вони з чоловіком вирішили укласти
удавані угоди купівлі-продажу будинку
та земельної ділянки в частині прав і
обов'язків покупця, оформивши їх на
матір чоловіка - ОСОБА_2, яка погодилась
їм допомогти, а потім зобов'язувалась
переоформити право власності на неї та
її чоловіка.

На підставі договорів від 07 вересня 2004
року були придбані житловий будинок,
побудований на 75% готовності, та
земельна ділянка площею 0,30 га, на якій
цей будинок розташований.

В подальшому ОСОБА_1 разом з чоловіком
ОСОБА_5 за рахунок спільних коштів
добудували житловий будинок та 30
листопада 2006 року будинок був введений
в експлуатацію, а 06 грудня 2006 року
ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право
власності на житловий будинок. Крім
того, 06 серпня 2005 року відповідач
ОСОБА_2 отримала державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯА
№ 443963, на якій розташований будинок.

Як було обумовлено між сторонами,
ОСОБА_2 визнавала належність будинку і
земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на
праві спільної сумісної власності
після його добудови та здачі в
експлуатацію, в зв»язку з чим 20 травня
2008 року видала на ім»я ОСОБА_5
довіреність на право управління та
розпорядження будинком і земельною
ділянкою з наданням повноважень
вчиняти будь-які дії стосовно
вказаного домоволодіння.

Разом з тим, 06 квітня 2012 року,
повернувшись з дітьми додому після
закінчення навчання, позивача ОСОБА_1
біля вхідних воріт будинку зустріли
охоронці, які повідомили, що їх найняв
для охорони будинку ОСОБА_5 з вказівкою
нікого не впускати на територію
домоволодіння, в тому числі позивача та
дітей.

В телефонній розмові ОСОБА_5 підтвердив
сказане охоронцями та повідомив, що не
визнає право власності ОСОБА_1 на
будинок та земельну ділянку, а
відповідач ОСОБА_2 зазначила, що також
не визнає право власності позивача на
спірне майно та відмовилась від
переоформлення цього майна на неї.

Оскільки вищезазначені правочини є
удаваними в частині прав і обов»язків
покупця, ОСОБА_1, крім визнання
договорів купівлі-продажу будинку та
земельної ділянки удаваними та
визнання її покупцем за ними, просила
також суд визнати недійсними видані на
ім»я ОСОБА_2 на підставі договорів
свідоцтво про право власності на
будинок та державний акт на право
власності на земельну ділянку, а також
просила визнати за нею право власності
на будинок та земельну ділянку, на якій
він розташований, на підставі ст. 334 ЦК
України.

Рішенням Києво - Святошинського
районного суду Київської області від 07
жовтня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1 подала на нього апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповноту
з'ясування обставин справи, а також на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
суду скасувати та ухвалити по справі
нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку про
часткове задоволення апеляційної
скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції
встановлено, що 11 квітня 1992 року був
зареєстрований шлюб між ОСОБА_5 та
ОСОБА_1 у Муніципалітеті в Тржеботові
Район Прага - захід, Чеська Республіка.

09 лютого 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5
отримали посвідки на постійне місце
проживання в Україні (посвідки серії
НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2, видані ВГІРФО
Святошинського РВ ГУ МВС України в м.
Києві).

Також встановлено, що 07 вересня 2004
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений
договір купівлі-продажу незавершеного
будівництвом побудованого на 75%
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2.

Згідно п. 3 договору продаж будинку
вчинено за 280 720 грн., які ОСОБА_3 одержав
від покупця ОСОБА_2 повністю до
підписання цього договору.

Рішенням виконавчого комітету
Віто-Поштової сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області від 30 листопада 2006 року №11-186
затверджено акт прийомки в
експлуатацію індивідуального жилого
будинку ОСОБА_2, загальною площею 754,2
кв.м, житловою - 241,0 кв.м., та визнано
право власності ОСОБА_2 на
індивідуальний житловий будинок, що в
АДРЕСА_2.

В подальшому, 06 грудня 2006 року ОСОБА_2
отримала свідоцтво про право власності
на житловий будинок АДРЕСА_2, загальною
площею 754,2 кв.м., житловою - 241 кв.м.

Крім того судом встановлено, що 07
вересня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
був укладений договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,3000 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно п. 3 договору продаж
земельної ділянки вчинено за 191 520 грн.,
які ОСОБА_4 одержала від покупця ОСОБА_2
повністю до підписання цього договору.

06 серпня 2005 року ОСОБА_2 отримала
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 0,30 га серії ЯА
№443963 з цільовим призначенням для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову та визнанні
вищевказаних правочинів удаваними, суд
першої інстанції виходив з
недоведеності та необґрунтованості
вимог ОСОБА_1, однак з такими висновками
суду повністю погодитись не можна,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов»язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов»язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За ст. 235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин
був вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9 від
06 листопада 2009 року за удаваним
правочином (ст. 235 ЦК України) сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду
справи, що правочин вчинено з метою
приховати інший правочин, суд на
підставі ст. 235 ЦК України має визнати,
що сторонами вчинено саме цей правочин,
та вирішити спір із застосуванням норм,
що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені ст. 216 ЦК
України, можуть застосовуватися тільки
у випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Тобто, виходячи з вищенаведеного,
за удаваним правочином обидві сторони
свідомо, з певною метою, документально
оформлюють правочин, але насправді між
ними встановлюються інші
правовідносини. Воля сторін в
удаваному правочині спрямована на
встановлення інших цивільно-правових
відносин, ніж ті, які передбачені
правочином (наприклад, договір
купівлі-продажу квартири, що приховує
договір застави в забезпечення
повернення позики, або укладений з
метою уникнути звернення стягнення на
заставлене майно в судовому порядку).
При цьому позивач має вказати, який
правочин приховує укладений правочин.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_1 не була стороною
оспорюваних правочинів, тому до даних
правовідносин не можуть бути
застосовані положення ст. 235 ЦК України,
які містять правові наслідки удаваного
правочину, який сторони правочину
насправді вчинили для приховання
іншого правочину, і стосуються тільки
сторін договору.

Тобто вимоги ОСОБА_1 про визнання
правочинів удаваними на підставі ст. 235
ЦК України є необґрунтованими і
відмова суду в їхньому задоволенні
відповідає вимогам закону.

Разом з тим, відповідно до ст.1 ЦПК
України завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з»ясуванню
обставин справи: роз»яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов»язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову в позові, не
звернув уваги на те, що зі змісту
позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що
насправді нею порушується питання про
переведення на неї прав та обов»язків
покупця за договорами купівлі-продажу
незавершеного будівництва та
земельної ділянки в зв»язку з
фактичним виконанням нею обов»язків
покупця, які передбачені ст. 655 ЦК
України та випливають з самої суті
купівлі-продажу майна як правового
інституту.

Так, згідно ст. 655 ЦК України
обов»язком покупця за договором
купівлі-продажу є прийняття майна
(товару) та сплата за нього певної
грошової суми.

З наявних в матеріалах справи
доказів вбачається, що обов»язок по
сплаті грошових коштів за будинок та
земельну ділянку виконала саме позивач
ОСОБА_1, а не відповідач ОСОБА_2

Так, з наявної в матеріалах справи
розписки (том 1, а.с.115) вбачається, що
громадянин ОСОБА_3 підтверджує, що
отримав від ОСОБА_1 280 720 грн. за проданий
незавершеним будівництвом будинок
АДРЕСА_2 згідно договору
купівлі-продажу від 07.09.2004 року, який
вони оформили на її свекруху ОСОБА_2

Згідно розписки ОСОБА_4 (том 1, а.с.116),
остання дає розписку в тому, що
отримала гроші в сумі 191 520 грн. за
продану нею земельну ділянку 0,3 га за
адресою: АДРЕСА_2 від ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Крім того, на думку колегії суддів,
підтвердженням того, що грошові кошти
за будинок та земельну ділянку були
сплачені ОСОБА_1 та її чоловіком, а не
ОСОБА_2, є і те, що 01 вересня 2004 року,
тобто безпосередньо перед укладенням
договорів купівлі-продажу
незавершеного будівництва та
земельної ділянки, ОСОБА_1 та ОСОБА_5, як
власниками, було укладено договори
купівлі-продажу квартир: квартири
АДРЕСА_1 за 354 208 грн. (том 1, а.с.180) та
квартири АДРЕСА_3 за 533 200 грн. (том 2,
а.с.117-118). Розмір коштів, отриманих за
продаж даних квартир, відповідає
розміру коштів, сплачених за
договорами купівлі-продажу
незавершеного будівництва та
земельної ділянки від 07 вересня 2004
року.

При цьому відповідач ОСОБА_2 та її
представники не надали суду доказів на
спростування доводів позивача про те,
що ОСОБА_2, як покупець земельної
ділянки та розташованого на ній
будинку в АДРЕСА_2, не мала достатніх
грошових коштів на їх придбання.

Обов»язок покупця щодо прийняття
майна (товару), який передбачений ст. 655
ЦК України, також було виконано не
відповідачем ОСОБА_2, а позивачем
ОСОБА_1, яка, добудувавши будинок,
вселилась до нього у 2008 році разом з
чоловіком ОСОБА_5 та дітьми, та постійно
проживала в ньому до кінця 2012 року. При
цьому відповідач ОСОБА_2 в будинку не
проживала, а лише навідувалась в гості
у святкові дні.

Враховуючи те, що саме позивачем
ОСОБА_1 фактично були виконані всі
обов»язки покупця за договорами
купівлі-продажу незавершеного
будівництва та земельної ділянки,
колегія суддів вважає за можливе
визнати її покупцем за даними
договорами, оскільки такий спосіб
захисту прав сприятиме відновленню
порушених прав позивача.

Оскільки покупцем за договорами
купівлі-продажу земельної ділянки та
розташованого на ній незавершеного
будівництва від 7 вересня 2004 року
визнається позивач ОСОБА_1, підлягає
задоволенню і її вимога про визнання за
нею права власності на спірні будинок
та земельну ділянку з підстав,
зазначених у позовній заяві.

В зв»язку з визнанням за ОСОБА_1
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_2 загальною площею 754,2 кв.м. з
надвірними будівлями та спорудами та
на земельну ділянку площею 0,30 га для
його будівництва та обслуговування,
підлягають задоволенню і її вимоги про
визнання недійсними свідоцтва про
право власності на нерухоме майно
серії ЯЯЯ № 773885, виданого 06 грудня 2006
року Віта-Поштовою сільською радою на
ім»я ОСОБА_2, та державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ЯА № 443963, виданого 06 серпня 2005
року на ім»я ОСОБА_2, оскільки дані
документи посвідчують право власності
на будинок та земельну ділянку ОСОБА_2,
що порушує права ОСОБА_1, як власника
будинку та земельної ділянки.

Враховуючи викладене, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції в зв»язку з невідповідністю
висновків суду обставинам справи та
неправильним застосуванням судом норм
матеріального та процесуального права
- скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про часткове
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Києво - Святошинського
районного суду Київської області від 07
жовтня 2013 року - скасувати та ухвалити
по справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Перевести за договором
купівлі-продажу незавершеного
будівництвом житлового будинку
АДРЕСА_2, укладеним 07 вересня 2004 року
між громадянином США ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідченим приватним нотаріусом
Києво-Святошинського районного
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованим в реєстрі за № 2834, права
покупця ОСОБА_2 на ОСОБА_1.

Перевести за договором
купівлі-продажу земельної ділянки для
будівництва і обслуговування будинку,
укладеним 07 вересня 2004 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_2, посвідченим приватним
нотаріусом Києво-Святошинського
районного нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованим в реєстрі за № 2838, права
покупця ОСОБА_2 на ОСОБА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про
право власності на нерухоме майно
серії ЯЯЯ № 773885, видане 06 грудня 2006 року
Віта-Поштовою сільською радою на ім»я
ОСОБА_2.

Визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯА № 443963, виданий 06 серпня 2005 року
на ім»я ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на житловий будинок АДРЕСА_2 загальною
площею 754,2 кв.м. з надвірними будівлями
та спорудами та на земельну ділянку
площею 0,30 га для його будівництва та
обслуговування.

В решті вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :