Справа № 158/1989/13-ц Провадження №
22-ц/773/1884/13 Головуючий у 1 інстанції:
Костюкевич О.К. Категорія: 52 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2013 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Антонюк К.І.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В.,
Веремчук Л.М.,

при секретарі - Черняк О.В.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, за час затримки розрахунку та
видачі трудової книжки, стягнення
заробітної плати, моральної шкоди, та
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення безпідставно набутих коштів
за апеляційними скаргами позивача
ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 на
рішення Ківерцівського районного суду
Волинської області від 14 листопада 2013
року,

В С Т А Н О В И
Л А :

27.08.2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
вона з 07.06.2010 року працювала у
відповідача ОСОБА_3 в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1» в м. Ківерці. 13.07.2013 року
зранку відповідач їй по телефону
повідомила, що вона звільнена з роботи,
і тому, на роботу щоб більше не
виходила. 19.08.2013 року отримала
рекомендований лист, в якому
повідомлялось про її звільнення, та про
отримання трудової книжки і
розрахункових. Відповідно до записів в
трудовій книжці та в трудовому
договорі вона звільнена з 12.07.2013 року за
прогул. Вважає, що її звільнено
незаконно, оскільки 12.07.2013 року вона
відпрацювала повний робочий день, з
13.07.2013 року не вийшла на роботу не по
своїй волі, а по ініціативі
відповідачки, яка повідомила 13.07. про її
звільнення. Просила поновити її на
роботі, стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 1 702 грн. з 13.07. по 27.08.2013
року, заборгованість по заробітній
платі з квітня 2013 року в сумі 4 995 грн.,
компенсацію за невикористану
відпустку за період її роботи в розмірі
2 602 грн. 20 коп., середній заробіток за
затримку розрахунку та видачу трудової
книжки в сумі 1 817 грн., моральну шкоду в
сумі 5 000 грн. та судові витрати на
сплату правової допомоги.

В судовому засіданні позивач в частині
стягнення грошових виплат позов
змінила, просила стягнути станом на
31.10.2013 року середній заробіток за
вимушений прогул в сумі 16 308,24 грн.,
заборгованість по заробітній платі - 4
570 грн., компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 12 974 грн. 37 коп., 7 840
грн. 50 коп. - середній заробіток за
затримку розрахунку та видачу трудової
книжки.

ОСОБА_3 звернулась з зустрічним
позовом, просила стягнути з ОСОБА_2 40 647
грн. 87 коп. як кошти, які набуті без
достатньої правової підстави.

Рішенням Ківерцівського районного
суду Волинської області від 14.11.2013 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 (ідн. код НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_2 89 грн. 36 коп., в тому
числі: 77 грн. 64 коп. заборгованості по
заробітній платі; 8 грн. 94 коп.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні 2 грн. 78 коп.
витрат, понесених на правову допомогу.

В решті позову відмовлено.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
безпідставно набутих коштів
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави
судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_3, покликаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
просила рішення суду в частині відмови
в задоволенні її зустрічного позову
скасувати та в цій частині ухвалити
нове рішення.

Позивач ОСОБА_2 в поданій апеляційній
скарзі просила скасувати рішення в
частині відмови в її позові про
поновлення на роботі, стягнення
грошових виплат, моральної шкоди та
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення її позовних вимог в
повному об'ємі. Вважає, що суд першої
інстанції неправильно застосував
норми матеріального права, його
висновки не відповідають обставинам
справи.

В суді апеляційної інстанції позивач
за первісним позовом ОСОБА_2, її
представник ОСОБА_4 підтримали
апеляційну скаргу з підстав в ній
наведених, апеляційну скаргу ОСОБА_3
просять відхилити.

Представник відповідача за первісним
позовом ОСОБА_1 підтримала апеляційну
скаргу ОСОБА_3, в апеляційній скарзі
ОСОБА_2 просить відмовити.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційних скарг
та вимог заявлених в суді першої
інстанції приходить до висновку, що
апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід
відхилити, а апеляційна скарга ОСОБА_2
підлягає до часткового задоволення,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що
ОСОБА_2 відповідно до трудового
договору від 07.06.2010 року була прийнята
на роботу продавця продовольчих
товарів у фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 на невизначений строк з оплатою
її праці в розмірі 885 грн. на місяць,
однак не нижче законодавчо
встановленого розміру мінімальної
заробітної плати (а.с. 11).

Відповідно до наказу №45 від 12.07.2012 року
ОСОБА_2 звільнено з роботи продавця
продовольчих товарів за п.4 ст.40 КЗпП
України (відсутність на робочому місці,
прогул).

Наказом №48 від 05.08.2013 року скасовано
наказ №45 від 12.07.2013 року та звільнено
ОСОБА_2 з роботи-посади продавця
продовольчих товарів за п.4 ст.40 КЗпП
України (відсутність на робочому місці,
прогул).

Підстава: акт про відсутність
працівників на робочому місці від
13.07.2013 року, від 19.07.2013 року, лист від
02.08.2013 року (а.с. 38).

В акті від 13.07.2013 року складеного
підприємцями ОСОБА_3, ОСОБА_5.,
зазначено, що 13.07.2013 року ОСОБА_2
продавець продовольчих товарів була
відсутня на робочому місці з 07.30 до 22.00
год. (а.с. 34).

Відповідно до акту від 19.07.2013 року,
складеного цими ж особами, ОСОБА_2
перебуваючи 19.07.2013 року в приміщенні
магазину відмовилася дати пояснення
щодо відсутності на робочому місці з
13.07. по 19.07.2013 року (а.с. 35). З зазначеними
актами позивач не ознайомилася.

Лист від 02.08.2013 року, в якому ОСОБА_2
попереджувалась про звільнення за
вчинені прогули у разі неявки для дачі
пояснень 05.08.2013 року (а.с. 36) не вручений
позивачці, що підтверджується довідкою
поштового зв'язку «Укрпошта» (а.с. 18).

09.08.2013 року трудовий договір від 07.06.2010
року знятий з реєстрації у зв'язку зі
звільненням працівника з роботи згідно
п.4 ст.40 КЗпП України (відсутність на
робочому місці).

Відмовляючи в позові про поновлення на
роботі, суд першої інстанції виходив з
того, що зі сторони позивача мав місце
факт порушення трудової дисципліни, що
виразилось у її відсутності на роботі
протягом робочого часу без поважних
причин, а саме з 13.07.2013 року, що є
підставою для розірвання трудового
договору на підставі п.4 ст.40 КЗпП
України та вимоги закону при
звільненні були дотримані. Крім того,
суд вважав, що посилання позивача про
незаконність звільнення з 12.07.2013 року є
безпідставним, оскільки відповідно до
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників, днем
звільнення є останній день роботи.

Однак з такими висновками суду
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Відповідно до п.18 Постанови Пленуму
Верховного суду України №9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів при розгляді справ про
поновлення на роботі» судам необхідно
з'ясувати, з яких підстав проведено
звільнення працівника згідно з наказом
(розпорядженням) і перевіряти їх
відповідність законові.

Звертаючись до суду з позовом про
поновлення на роботі та в своїх
поясненнях в судах першої та
апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2
обґрунтовувала свої доводи тим, що вона
порушень трудової дисципліни не
допускала, прогулу не вчинила, а з 13
липня 2013 року не виходила на роботу за
вказівкою ОСОБА_3, яка їй повідомила
зранку 13.07.2013 року, що вона є звільнена і
щоб на роботу не виходила. В
дальнійшому їй не пропонувалось
продовжувати роботу.

В своїх поясненнях відповідач
заперечила ці обставини, зазначила, що
в телефонних розмовах 12 та 13 липня 2013
року з ОСОБА_2 вона їй повідомила про
можливість її звільнення у зв'язку з
нестачею товарів, а не про її
звільнення.

Відповідно до положень ст.ст. 11,10 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін. На
кожну сторону покладається обов'язок
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до наказу №48 від 05.08.2013 року,
яким скасовано наказ №45 від 12.07.2013 року
ОСОБА_2 звільнено з роботи за
відсутності її на робочому місці з
13.07.2013 року (прогул) за п.4 ст.40 КЗпП
України.

Доводи позивача про те, що вона не
виходила на роботу за вказівкою
ОСОБА_5. підтверджується наказом №45 від
12.07.2013 року фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 про звільнення ОСОБА_2 за п.4 ст.40
КЗпП України, який свідчить, що станом
на 12.07.2013 року позивач булла звільнена з
ініціативи власника, отже пояснення
відповідача щодо повідомлення 13.07.2013
року ОСОБА_2 про можливість її
звільнення, а не про звільнення є
суперечливим.

З книги наказів підприємця ОСОБА_3,
оглянутої в суді апеляційної
інстанції, не підтверджуються доводи
відповідача щодо помилки у даті видачі
наказу №45, який як зазначила
представник відповідача в своїх
поясненнях був виданий в кінці дня
13.07.2013 року.

Наказ №45 про звільнення ОСОБА_2 за п.4
ст.40 КЗпП України без зазначення дати
вчинення прогулу, дати складання акта
виданий 12 липня 2013 року, а не 13.07.2013 року.

Відповідно до п.4 ст.60 ЦПК України
доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

В справі відсутні також докази, які б
підтверджували, що після звільнення
ОСОБА_2 з роботи 12.07.2013 року їй
пропонувалось продовжувати роботу.

У зв'язку з тим, що наказ №45 скасовано
наказом №48 від 05.08.2013 року, тому до цієї
дати позивач рахувалась звільненою за
попереднім наказом.

За таких обставин, не вихід на роботу
позивача з 13.07.2013 року не з її вини, а у
зв'язку зі звільненням відповідно до
наказу №45 та за вказівкою власника не
може розцінюватися як порушення
працівником трудової дисципліни -
вчинення прогулу без поважних причин, а
отже не може бути підставою для
звільнення працівника за п.4 ст.40 КЗпП
України.

Оскільки ОСОБА_2 звільнено без законних
підстав, вона підлягає поновленню на
попереднє місце праці з виплатою
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП
України.

Заробітна плата ОСОБА_2 за два місяці
роботи, а саме за травень, червень 2013
року становила 2 051,76 грн.,
відпрацьовано в зазначеному періоді 39
днів. Отже, середньоденна заробітна
плата становить 52 грн. 60 коп.

Позивач просила стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу
станом на 31.10.2013 року, а тому суд стягує
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 13.07. по 31.10.2013 року в
сумі 4 102,80 грн., виходячи зі слідуючого
розрахунку: 52,60 грн. (середньоденний
заробіток) х 78 (кількість робочих днів у
період з 13.07. по 31.10.2013 року).

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Враховуючи характер порушень законних
прав позивача, що призвели до моральних
її страждань, колегія суддів визначає
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди в сумі 500 грн.
Зазначений розмір відповідає вимогам
розумності та справедливості.

Вимоги позивача щодо стягнення
заборгованості по заробітній платі за
період з 15.04.2013 року по 13.07.2013 року в сумі
13 642 грн. 47 коп. є безпідставними та
задоволенню не підлягають.

Трудовим договором від 07.06.2010 року
фізична особа-підприємець
зобов'язувалась оплачувати працю
працівника ОСОБА_2 у розмірі 885 грн. на
місяць, однак не нижче законодавчо
встановленого розміру мінімальної
заробітної плати. Доводи позивачки про
те, що при укладенні трудового договору
сторони погодили, що ОСОБА_3 буде
здійснювати оплату праці у розмірі - 5%
від суми виручки жодними доказами не
підтверджені і ці обставини відповідач
заперечує, а тому відсутні будь-які
законні підстави для нарахування
заробітної плати у порядку,
зазначеному позивачем.

Отже, за період з 01 квітня 2013 року по 13
липня 2013 року позивачу за мінусом
обов'язкових платежів підлягала до
виплати заробітна плата в загальному
розмірі - 3 523 грн., а саме за квітень,
травень, червень по 1 025 грн. в місяць та
за 12 днів липня - 448 грн. Отримано ОСОБА_2
за вказаний період 14 055 грн., що не
заперечується позивачем, а тому
висновок суду про те, що на момент
звільнення заборгованість по
заробітній платі становила 77 грн. 64 коп.
є помилковим, не відповідає обставинам
справи, а отже рішення суду в частині
стягнення 77 грн. 64 коп. заробітної плати
та 08 грн. 94 коп. середнього заробітку за
час затримки виплати цієї заробітної
плати підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність законних підстав для
задоволення вимог позивача ОСОБА_2 в
стягненні компенсації за
невикористану відпустку в сумі 12 974
грн. 37 коп.

З відомості про нарахування ОСОБА_2
заробітної плати за липень 2013 року
вбачається, що позивачу було
нараховано і виплачено компенсацію за
невикористану відпустку за 79 днів в
сумі 2 868 грн. 98 коп. Розрахунок
компенсації проведено з дотриманням
Постанови КМУ «Про затвердження
Порядку обчислення середньої
заробітної плати» від 08.02.1995 року,
Законів України «Про відпустки» від
15.11.1996 року та «Про оплату праці» від
24.03.1995 року.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо
незаконності рішення суду в частині
відмови у стягненні середнього
заробітку за час затримки видачі
трудової книжки.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Пунктом 4.2. Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України, Міністерства
соціального захисту населення України
від 29.07.1993 року №58 передбачено, що якщо
працівник відсутній на роботі в день
звільнення, то власник або
уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки.

Так як позивач в день звільнення не
працювала, а відповідачем ОСОБА_3 було
надіслано повідомлення ОСОБА_2
рекомендованим листом про отримання
трудової книжки, тому неотримання
цього повідомлення позивачем не може
бути підставою для стягнення
середнього заробітку за час затримки
видачі трудової книжки із-за
відсутності вини відповідача.

Безпідставними є доводи апеляційної
скарги щодо відмови в позові про
стягнення заробітної плати за
відпрацьований позивачкою надурочний
час, оскільки відповідно до ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог.

Позивач, звертаючись до суду з позовом,
вимог про стягнення заробітної плати
за оплату праці понад нормований час не
ставила.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо
незаконності рішення суду в частині
відмови в її позові про стягнення з
ОСОБА_2 40 647,87 грн. на підставі ст.1212 ЦК
України.

Як встановлено судом першої інстанції
і ці обставини підтвердила в суді
апеляційної інстанції представник
відповідача ОСОБА_1, що працюючи в
магазині ОСОБА_2 та інші продавці з
загальної суми виручки за певний
період отримували 5% від цієї суми з
відома відповідача.

З оглянутого в суді апеляційного суду
зошита, наданого представником
відповідача, в якому працівниками
магазину зазначались доходи та
витрати, в тому числі отримання
продавцями коштів - 5% від суми виручки
вбачається, що власник магазину
погоджувалась з зазначеними виплатами.

Пунктом 1 статті 1215 ЦК України
передбачено, що не підлягає поверненню
безпідставно набуті: заробітна плата і
платежі, що прирівнюються до неї,
пенсії, допомоги, стипендії,
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, аліменти та інші грошові
суми, надані фізичній особі як засіб до
існування, якщо їх виплата проведена
фізичною або юридичною особою
добровільно, за відсутності рахункової
помилки з її боку і недобросовісності з
боку набувача.

Оскільки виплата коштів відповідачу
ОСОБА_2 проведена у зв'язку з виконанням
нею трудових обов'язків та сталася не
внаслідок рахункової помилки і за
відсутності недобросовісності з боку
відповідача, тому суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку про
відсутність законних підстав для
стягнення цих коштів як безпідставно
набутих.

У зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, неправильним
застосуванням норм матеріального
права, рішення суду першої інстанції в
частині відмови в позові про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди
слід скасувати з ухваленням нового
рішення в цій частині про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 Підлягає
скасуванню також рішення суду в
частині стягнення заборгованості по
заробітній платі в розмірі 77 грн. 64 коп.,
08 грн. 94 коп. середнього заробітку за
час затримки розрахунку та 02 грн. 78 коп.
судових витрат, понесених на правову
допомогу у зв'язку з невідповідністю
його обставинам справи, в решті
позовних вимог ОСОБА_2, а також вимог
ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим.

Враховуючи положення ст.88 ЦПК України
колегія суддів присуджує в користь
позивачки судові витрати на оплату
правової допомоги пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог в
сумі 1 000 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ківерцівського районого суду
Волинської області від 14 листопада 2013
року в частині відмови в позові про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди, та в задоволенні позову в
частині стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку, судових
витрат в користь ОСОБА_2 скасувати та в
цій частині ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, моральної шкоди
задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_2 з роботи
продавця продовольчих товарів у
фізичної особи ОСОБА_3 як суб'єкта
підприємницької діяльності,
відповідно до наказу від 05.08.2013 року за
ч.4 ст.40 Кодексу законів про працю
України незаконним, скасувати даний
наказ. Поновити ОСОБА_2 на попереднє
місце праці - продавцем продовольчих
товарів у фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 з 13.07.2013 року.

Стягнути з ОСОБА_3 (інд. код - НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_2 середній заробіток за
час вимушеного прогулу в сумі 4 102,80
грн., моральну шкоду в розмірі 500 грн. та
судові витрати за надання правової
допомоги в розмірі 1 000 грн., та в дохід
держави судовий збір в сумі 458 грн. 80
коп.

В позові ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити та
в решті рішення залишити без змін.

Рішення суду про поновлення на роботі
підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий

Судді: