АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/774/2666/13. Головуючий суддя у суді 1 інстанції ОСОБА_1 Категорія 5 Доповідач суддя Пономарь З.М.
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 березня 2013 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :
головуючої судді Пономарь З.М., суддів Ремеза В.А., Прозорової М.Л.,
при секретареві Грендач Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськ від 13 вересня 2012 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4, Дніпропетровської міської ради (треті особи: ОСОБА_5, Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації») про визнання спільної власності подружжя, встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, скасування рішення міської ради,-
в с т а н о в и л а :
У січні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_6 та виконкомів Дніпропетровської міської ради та Амур-Нижньодніпровської районної ради з позовом, яким просив визнати домоволодіння №24 по вул.Лозова у м.Дніпропетровськ спільною частковою власністю його діда ОСОБА_6 та баби ОСОБА_7, визнати факт прийняття його батьком ОСОБА_8 спадщини у вигляді Ѕ частини вказаного домоволодіння після померлої ОСОБА_7 та визнати за ним право власності на вказану частину домоволодіння у порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_8 Пізніше ОСОБА_2 позовні вимоги уточнювались та доповнювались (а.с.34,44-45). У березні 2012 року в останній редакції свого позову ОСОБА_2 зазначив відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та просив визнати домоволодіння №24 по вул.Лозова у м.Дніпропетровськ спільною сумісною власністю його діда ОСОБА_9 та баби ОСОБА_7 станом на 17.06.1993р., встановити факт прийняття його батьком ОСОБА_8 спадщини у вигляді 1/4 частини вказаного домоволодіння після померлої ОСОБА_7, визнати недійсним укладений 21.11.2007р. ОСОБА_10 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу домоволодіння, скасувати рішення Дніпропетровської міської ради від 6.08.2008р. про видачу Державних актів на право власності на землю на земельну ділянку за адресою №24 по вул.Лозова у м.Дніпропетровськ, визнати недійсними вказані державні акти, видані 8.10.2008р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.126,127).
Рішенням Амур-Нижньодніпровського райсуду м.Дніпропетровськ від 13.09.2012р. позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалено визнати домоволодіння №24 по вул.Лозовій у м.Дніпропетровськ станом на 17.06.1993р. спільною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_8 після померлої 17.06.1993р. матері ОСОБА_7.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння від 21.11.2007р., про скасування рішення Дніпропетровської міської ради від 6.08.2008р. про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили скасувати рішення суду у задоволеній частині вимог, посилаючись на невідповідність його вимогам закону у цій частині.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає частковому скасуванню за такими підставами.

За відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб 22.03.1949р. зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 (а.с.141). За даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження 15.10.1952р. народився ОСОБА_8, батьками якого були ОСОБА_12 та ОСОБА_7 (а.с.142).

Рішенням виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради від 22.03.1985р. право власності на домоволодіння №24 по вул.Лозовій у м.Дніпропетровськ визнано за ОСОБА_6 з затвердженням акту прийняття житлового будинку з трьома кімнатами площею 30,3 кв.м. (а.с.14). 11.04.1985р. ОСОБА_6 видано відповідне свідоцтво про право власності на житловий будинок (а.с. 15).

17.06.1993р. ОСОБА_7 померла (а.с.117). Спадкова справа після її смерті не заводилась.

21.11.2007р. за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_10 продав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 домоволодіння №24 по вул.Лозовій у м.Дніпропетровськ житловою площею 30,9кв.м та загальною 54,9 кв.м. (а.с.33). 8.10.2008р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видано Державні акти на право власності на земельну ділянку площею 0,0627 га за адресою домоволодіння №24 по вул.Лозовій у м.Дніпропетровськ на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 6.08.2008р. (а.с.120,121).

ОСОБА_8 помер 15.07.2007р. (а.с.22). Згідно свідоцтв про народження 31.07.1976р. ОСОБА_5 та 6.12.1979р. ОСОБА_13 їх батьком вказаний ОСОБА_8 (а.с.6,21). Після реєстрації 10.11.2007р. шлюбу ОСОБА_13 присвоєно прізвище «Султанов» (а.с.24).

ОСОБА_12 помер 21.02.2008р. За відомостями Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після померлих ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відповідно 27.11.2007р. та 7.04.2008р. звернувся ОСОБА_2 (а.с.32,39,47,66,81-98).

Дослідивши обставини справи та наявні докази, суд першої інстанції встановив, що будинок №24 по вул.Лозовій у м.Дніпропетровськ побудований у період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Правовстановлюючі документи на будинок оформлені на імя ОСОБА_6. Після смерті ОСОБА_7 17.06.1993р. до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини її спадкоємці не звертались. Спору з приводу спадщини за життя її сина ОСОБА_8 не було і на частину будинку у порядку спадкування він не претендував. Будучи єдиним титулярним та фактичним власником будинку ОСОБА_12 правомірно на підставі вимог ст.ст.657,658 ЦК України здійснив його відчуження 21.11.2007р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Останніми, як власниками будинку, на підставі вимог ст.377 ЦК України, 120 ЗК України правомірно отримано земельну ділянку за його адресою у приватну власність.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до вимог ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним укладеного 21.11.2007р. ОСОБА_10 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу домоволодіння №24 по вул.Лозова у м.Дніпропетровськ, про скасування рішення Дніпропетровської міської ради від 6.08.2008р. про видачу Державних актів на право власності на землю на земельну ділянку за адресою №24 по вул.Лозова у м.Дніпропетровськ, про визнання недійсними вказаних державних актів, виданих 8.10.2008р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про неправильність судового рішення у частині відмови у задоволенні його позовних вимог безпідставні та суперечать встановленим судом обставинам. Посилання в апеляційній скарзі на те, що визнання договору купівлі-продажу недійсним є способом захисту його прав власності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки документів, які свідчили б про набуття ним у передбаченому законом порядку такого права власності відсутні. Крім того ОСОБА_2 особисто стверджував про відсутність вини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 при укладенні договору та посилався на те, що його дід ОСОБА_6 фактично міг розпоряджатись лише ѕ частинами спірного домоволодіння. За таких обставин визнання договору недійсним у повному обсязі за його вимогами суперечить наведеним ним же обставинам. ОСОБА_2 стверджував, що відчуження домоволодіння сталось з вини померлого діда, проте правонаступником останнього є лише він сам, що само по собі виключає будь-які претензії. Крім того ні з позовної заяви ОСОБА_2, ні з матеріалів справи не вбачається того, що дід за життя чинив будь-які перешкоди сину ОСОБА_8 у оформленні ним спадщини. Навпаки, сам ОСОБА_2 підтвердив у судовому засіданні, що його батька спадщина не цікавила і він дійсно на неї не претендував. Фактично власник будинку ОСОБА_6 не лише не перешкоджав, а й погоджувався з тим, що син ОСОБА_8 користується його будинком. А тому відчуження останнього здійснив лише після його смерті. Таким чином, вимоги ОСОБА_2 фактично обгрунтовані тим, що за певних умов як його батько ОСОБА_8, так і він лише могли мати право на частину спадщину. Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на наявність у нього права на обовязкову частку у спадщині також безпідставні, оскільки передбачений ст.1241 ЦК України інститут права на обовязкову частку у спадщині повязується законодавцем лише з наявністю заповіту.

Таким чином рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і у цій частині скасуванню не підлягає. У звязку з цим не підлягає задоволенню і апеляційна скарга ОСОБА_2

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню за такими підставами.

Зробивши обґрунтований висновок щодо відмови у наведених вище позовних вимогах ОСОБА_2 та щодо того, що ОСОБА_6, як єдиний власник спірного будинку, правомірно здійснив його відчуження, суд першої інстанції постановив суперечливе рішення в частині задоволення інших вимог ОСОБА_2 - про визнання домоволодіння №24 по вул.Лозовій у м.Дніпропетровськ спільною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_8 після померлої 17.06.1993р. матері ОСОБА_7

Встановивши факт належності домоволодіння №24 по вул.Лозовій у м.Дніпропетровськ померлому подружжю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та факт прийняття спадщини ОСОБА_8 після смерті померлої матері ОСОБА_7, суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ст.ст.234,235, ч.2,4 ст.256 ЦПК України, за якими у порядку позовного провадження встановлюється наявність або відсутність юридичного факту лише у разі спору про право. Тобто, можливість встановлення судом юридичного факту прямо повязана з вирішенням спору про право. Між тим, у дійсності судом порушень права, повязаних з вказаним фактом, не встановлено. Навпаки, судом встановлено, що спірний будинок з часу його побудови був оформлений на другого із подружжя - ОСОБА_6 і, не зважаючи на відкриття спадщини після померлої у 1993 році матері ОСОБА_8, як її спадкоємець, фактично на частину спірного будинку не претендував. Спадщина після її смерті дійсно відкрилась, проте вона не була виділена зі спільного майна подружжя. У звязку з цим вона не була витребувана ОСОБА_8 та не перейшла до нього, а тому будинок був правомірно відчужений після його смерті батьком ОСОБА_6 у 2007 році.

Крім того, сторони у судовому засіданні підтвердили, що на час розгляду справи будинок №24 по вул.Лозовій у м.Дніпропетровськ, як можливий обєкт спадщини, фактично вже відсутній. На належній ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельній ділянці за вказаною адресою відповідно до вимог ст.375 ЦК України здійснено будівництво нової багатоповерхової побудови нежитлового призначення.

За загальним правилом, відповідно до вимог ч.1 ст.15 ЦК України, ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Між тим, ні з позовної заяви, ні з матеріалів справи не вбачається, що ким-небудь оспорювався чи не визнався факт належності домоволодіння №24 по вул.Лозовій у м.Дніпропетровськ померлому подружжю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Крім того, сам пособі визнаний судом вказаний факт не тягне за собою юридичних наслідків. Відповідні вимоги відносно визнання права заявлені не були та судом першої інстанції не розглядались.

За таких обставин, підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про встановлення юридичних фактів не було.

Оскільки висновки суду першої інстанції у цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону, його рішення на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання домоволодіння №24 по вул.Лозовій у м.Дніпропетровськ спільною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_8 після померлої 17.06.1993р. матері ОСОБА_7 У звязку з цим апеляційна скарга ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає задовленню.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськ від 13 вересня 2012 року скасувати в частині задоволення вимог ОСОБА_2.

Відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання домоволодіння №24 по вул.Лозовій у м.Дніпропетровськ станом на 17.06.1993р. спільною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_8 після померлої 17.06.1993р. матері ОСОБА_7.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних та кримінальних справ.

Судді :