Справа № 707/1666/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2013 року Черкаський районний
суд Черкаської області у складі:

головуючого судді
Тептюка Є.П.

при секретарі
Кисленко О.М.

за участю позивача
ОСОБА_1

за участю відповідача
ОСОБА_2

третьої особи з самостійними вимогами
ОСОБА_3

за участю представників сторін
ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Черкаси
цивільну справу за первісним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
дарування житлового будинку таким, що
укладений як договір купівлі-продажу,
поділу майна подружжя, зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
аліментів на дитину, що навчається,
поділ майна подружжя та позовом
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги щодо предмету спору ОСОБА_3 про
визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною
заявою до ОСОБА_2 просив визнати
удаваним договір дарування жилого
будинку, що розташований по АДРЕСА_1,
укладений 08.08.2002р. між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_2; та визнати вказаний договір
дарування договором купівлі-продажу.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що
він та відповідачка перебувають у
шлюбі з 1992р. В період шлюбу, 08.08.2002р. між
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був укладений
договір дарування жилого будинку, що
розташований по АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що фактично був
укладений договір купівлі-продажу,
оскільки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 передали
продавцям ОСОБА_6 і ОСОБА_7 кошти в сумі
4000доларів США. Передача будинку була
оформлена договором дарування з тієї
причини, що оформлення у нотаріуса
договору дарування коштувало вдвічі
дешевше ніж оформлення договору
купівлі-продажу. Позивач вказує, що між
сторонами, як покупцями і продавцями з
іншої сторони були досягнуті та
виконані всі істотні умови договору
купівлі-продажу: визначений товар, а
саме жилий будинок, обумовлено ціну
договору, сплачено кошти за будинок,
будинок був переданий покупцям в
установлений строк, тощо. Таким чином,
згідно положень ст.235 ЦК України
позивач вважає вказаний договір
дарування удаваним, який укладений з
метою приховати інший договір.
Останнім часом між сторонами часто
виникають сварки і суперечки і між
сторонами виникло питання про розподіл
спільного майна подружжя, відповідачка
ОСОБА_2 повідомила позивачу про
необхідність розірвання шлюбу та про
те, що хоча вказаний будинок ними
спільно придбаний у шлюбі, однак
фактично будинок їй подарований і
позивач не має прав на вказаний
будинок.

Крім того, ОСОБА_1 подав позов, про
розподіл спільного майна подружжя, в
якому просив визнати за ним право
власності на 50% спільного майно
подружжя, яке складається з: жилого
будинку, що розташований по АДРЕСА_1,
холодильника «Стінол», холодильника
«Атлант», морозильної камери
«Індезит», пральної машини «Самсунг»,
телевізора «Самсунг», м'якого куточка,
шафи прихожої, автомобіля марки
Фольксваген Т4 д.н.з. НОМЕР_1, мопеда
Хонда НОМЕР_3, комп'ютера.

Цивільні справи за вищевказаними
позовами були об'єднані в одне
провадження ухвалою суду.

В ході судового розгляду позивач
позовні вимоги уточнив, просив визнати
за ним право власності на 50% спільного
майно подружжя, яке складається з:
жилого будинку, що розташований по
АДРЕСА_1, холодильника «Стінол»,
холодильника «Атлант», морозильної
камери «Індезит», пральної машини
«Самсунг», телевізора «Самсунг»,
м'якого куточка, шафи прихожої та
стягнути з ОСОБА_2 половину вартості
автомобіля марки Фольксваген Т4 д.н.з.
НОМЕР_1, який був проданий
відповідачкою без його згоди, в сумі
24500, 00 грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник уточнені позовні вимоги
підтримали та додатково пояснили, що
строки позовної давності позивач не
пропустив, оскільки дізнався про
порушення свого права на майно лише в
травні 2012 року, після з'ясування
відносин з відповідачкою ОСОБА_2, яка
заявила, що позивач не має права
власності на спільно придбаний
будинок. Тому позивач вважає, що його
право на майно порушене з травня 2012
року і за захистом цього права він
звернувся до суду.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнали повністю, подавши
письмове заперечення та відповідні
докази, мотивуючи тим, що позивач знав
про наслідки укладення договору
дарування будинку з моменту його
укладення і пропустив строк позовної
давності звернення до суду: як три роки
згідно ст.257 ЦК України, так і 10 років
згідно ч.4 ст.258 ЦК України, та не навів у
позові жодної поважної причини
пропуску вказаного строку. Просили в
задоволенні позову відмовити.

Крім того, ОСОБА_2 звернулася до суду з
зустрічною позовною заявою, в якій
просила розділити майно подружжя,
визнавши з нею право власності на 50%
спільного майно подружжя, яке
складається з мотоблоку «Рояль»,
газонокосилки бензинової, кутника для
кухні, 2 пилососів, телевізора
«Самсунг», автомобіля ВАЗ 2108д.н.з.
НОМЕР_4, побудованої будівлі з
надвірними спорудами, що знаходяться
за адресою АДРЕСА_3, земельної ділянки
по АДРЕСА_3.

В ході судового розгляду ОСОБА_2
уточнила зустрічні позовні вимоги,
просила розділити майно подружжя,
визнавши з нею право власності на 50%
спільного майно подружжя, яке
складається з мотоблоку «Рояль»,
газонокосилки бензинової, кутника для
кухні, 2 пилососів, телевізора
«Самсунг», автомобіля ВАЗ 2108 д.н.з.
НОМЕР_4, побудованої будівлі з
надвірними спорудами, що знаходяться
за адресою АДРЕСА_3, земельної ділянки
по АДРЕСА_3, 112000,00 грн., які ОСОБА_1
заробив на заробітках в Португалії.

Крім того, ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовною заявою до ОСОБА_1 про
стягнення аліментів на навчання
повнолітньої дитини. Мотивуючи позов
тим, що під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
у них з ОСОБА_1 народилася донька
ОСОБА_3, яка на даний час є студенткою
денної форми навчання Черкаського
державного технологічного
університету та у зв'язку з навчанням
потребує матеріальної допомоги,
звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1.
про стягнення з нього аліментів на
утримання дочки у розмірі 1/4 частини
всіх видів його заробітку ( доходу )
щомісячно, до закінчення навчання
даного навчального закладу.

Цивільні справи за вищевказаними
позовами були об'єднані в одне
провадження ухвалою суду.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник зустрічний позов
підтримали та наполягала на його
задоволенні.

ОСОБА_1 та його представник у судовому
засіданні проти зустрічного позову
ОСОБА_2 заперечили. Звернули увагу суду
на ту обставину, що на момент звернення
позивачки до суду з даним позовом,
дочка ОСОБА_3 є повнолітньою, проживає
окремою сім'єю з своїм цивільним
чоловіком, навчається безкоштовно і
отримує стипендію. Вказав, що він
перебуває у складному матеріальному
становищі, доходів не має, не працює, а
тому не має достатньої матеріальної
спроможності сплачувати аліменти на
навчання повнолітньої дочки ОСОБА_3.

ОСОБА_3, як третя особа з самостійними
вимогами на предмет спору, в судовому
засіданні, звернулася з зустрічними
позовними вимогами до ОСОБА_1 та ОСОБА_2
та просила суд: визнати спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 ОСОБА_2,
ОСОБА_3 з рівним долями, наступне майно:
жилий будинок, що розташований по
АДРЕСА_1, холодильник «Стінол»,
морозильну камеру «Індезит», пральну
машину «Самсунг», телевізор «Самсунг»,
м'який куточок, шафу прихожу,
автомобіль марки Фольксваген Т4 д.н.з.
НОМЕР_1, мопед Хонда НОМЕР_3, комп'ютера,
будівлю з надвірними спорудами, що
знаходяться за адресою АДРЕСА_3.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та
його представник вимоги ОСОБА_3 не
визнали, та пояснили, що майно на яке
претендує ОСОБА_3 є спільним майном
подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2, а їхня донька
ОСОБА_3 до набуття вказаного майна
ніякого відношення не має.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
вимоги ОСОБА_3 визнали в повному обсязі
та просили суд їх задовольнити.

Заслухавши думку сторін та їх
представників, дослідивши надані
сторонами письмові докази, суд
встановив наступні фактичні обставини
справи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та
відповідачка ОСОБА_2 перебували у шлюбі
з 1992р. рішенням Черкаського районного
суду від 23.04.2013 року шлюб між сторонами
було розірвано.

Під час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_2
народилася донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

08.08.2002р. між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 був
укладений договір дарування жилого
будинку, що розташований по АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що продавці будинку
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є лише односельчанами
сторін і в дружніх чи родинних
відносинах зі сторонами не
перебувають.

Також судом встановлено та обома
сторонами підтверджено той факт, що
будинок по АДРЕСА_1 сторонами придбано
за 4000доларів США в 2002р. в продавців
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 Однак договір був
укладений не купівлі продажу, а
дарування, оскільки укладення такого
договору коштувало вдвічі дешевше при
оформленні у нотаріуса, ніж оформлення
договору купівлі-продажу. При цьому
були виконані істотні умови договору
купівлі-продажу: визначений товар, а
саме жилий будинок, обумовлено ціну
договору, сплачено кошти за будинок,
будинок був переданий покупцям в
установлений строк, тощо.

Суд приймає до уваги, як докази по
справі, пояснення ОСОБА_6 і ОСОБА_7 дані
ними в суді в якості свідків, про те, що
вони у 2002 році продали ОСОБА_1 та ОСОБА_2
належний їм будинок за 4000доларів (США).
Оформити передачу будинку,
розташованого по АДРЕСА_1, саме по
договору дарування запропонував
чоловік ОСОБА_7 - ОСОБА_8, так як
оформлення даного договору було значно
дешевшим у нотаріуса ніж оформлення
договору купівлі-продажу. ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, що обоє були при цьому присутні
погодилися на дану пропозицію і в
нотаріуса був оформлений договір
дарування.

Згідно ст.235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

На підставі викладеного, суд вважає, що
правочин - договір дарування жилого
будинку, що розташований по АДРЕСА_1,
укладений 08.08.2002р. між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_2 - є удаваним правочином, що
вчинений сторонами з метою приховати
інший правочин, а саме договір
купівлі-продажу. Вказаний договір
дарування суд вважає необхідним
визнати договором купівлі-продажу.

Разом з тим, відповідно до ст.. 71 ЦК
України ( в редакції 1963 року) загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено (позовна
давність), встановлюється у три роки.

Згідно зі ст.. 76 ЦК України ( в редакції
1963 року) перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права.

Суд дає критичну оцінку твердженням
позивача з приводу того, що про
порушення свого права він дізнався
після того, як ОСОБА_2 запропонувала
йому виїхати з будинку у 2012 році. Як
встановлено у судовому засіданні,
сторони з 2002 року після укладення
договору дарування проживали у
спірному будинку однією сім'єю,
позивачу було відомо про укладення
дружиною договору про придбання
будинку і документи про укладену угоду
він бачив ще в 2002 році. За цими
документами було зареєстровано право
власності ОСОБА_2 на спірне
домоволодіння.

Крім того, свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, кожна
окремо у судовому засіданні вказали, що
обговорювали з ОСОБА_1 даний договір
перед його нотаріальним посвідченням.
Тому з урахуванням зазначених
обставин, суд вважає, що оскільки
позивачу було відомо про укладення
договору дарування частини будинку,
строк позовної давності ним пропущено
без поважних причин.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

За вимогами статті 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивачем доказів поважності пропуску
строку позовної давності до суду не
надано.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в
п. 11 Постанови від 18.12.2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові.

З урахуванням викладених обставин, у
задоволенні позову ОСОБА_1 в даній
частині слід відмовити у зв'язку з
пропуском строку позовної давності без
поважної причини.

Крім того, в судовому засіданні було
встановлено, що за громадянкою ОСОБА_2
24.09.2010 року, було зареєстровано
автомобіль марки Фольксваген Т4
державний номерний знак НОМЕР_1, тобто в
період перебування її в шлюбі з ОСОБА_1

Згідно довідки-рахунку серія ДП1 №946737
спірний автомобіль Фольксваген Т4
державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_2
продала ОСОБА_9 05.02.2013 року за 49000,00 грн.

Вказаний автомобіль був проданий
ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1, в період коли
вони перебували в шлюбі. Вказані
обставини визнані сторонами в судовому
засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності,
розмір їх часток у спільному майні є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до пункту 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" (далі Постанови), до складу
майна, що підлягає поділу, включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи та те, що
знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно,
набуте подружжям час шлюбу, є їхньої
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.372 ЦК України
майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділено між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Враховуючи те, що автомобіль
Фольксваген Т4 державний номерний знак
НОМЕР_1 було набуто подружжям під час
шлюбу, то вказане майно є їх спільною
сумісною власністю.

Натомість продаж вказаного автомобіля
порушує права позивача ОСОБА_1.
Відповідно, позивач має право на
компенсацію 1/2 частини вартості
вказаного вище автомобіля.

При цьому суд приймає посилання
позивача на те, що вартість автомобіля
49000,00 грн., оскільки вказана вартість
зазначена у довідці-рахунку серія ДП1
№946737 . А отже, позивач має на
компенсацію вартості спільного майна,
а саме Фольксваген Т4 державний
номерний знак НОМЕР_1, який було продано
відповідачкою за 49000,00 грн.

Суд не приймає до уваги пояснення
ОСОБА_2, про те, що вказаний автомобіль
був придбаний за кошти, які вона
позичила в ОСОБА_10, так як будь-яких
доказів відповідач суду не надала.

Пояснення свідка ОСОБА_10 про те, що вона
позичила кошти в сумі 4000,00 доларів США
ОСОБА_2 і остання саме за ці кошти
придбала автомобіль Фольксваген Т4
державний номерний знак НОМЕР_1, суд
також до уваги не приймає, так як свідок
є близькою подругою ОСОБА_2, має
неприязні відносини з ОСОБА_1, про що
повідомила в судовому засіданні, і при
купівлі спірного автомобіля присутня
не була. Тому вимоги позивача про
стягнення з відповідача половини
вартості автомобіля Фольксваген Т4
державний номерний знак НОМЕР_1 в сумі
24500,00 грн. підлягають задоволенню.

Також, в судовому засіданні
встановлено та визнано сторонами, що
під час шлюбу було придбано:
холодильник «Стінол», холодильник
«Атлант», морозильна камера «Індезит»,
пральна машина «Самсунг», телевізор
«Самсунг», м'який куточок, шафу-прихожу.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

За ч.2 ст.71 СК України неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними.

В п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року за № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» передбачено,
що вирішуючи питання про поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема неподільні
речі, суди мають застосовувати
положення частин 4,5 ст.71 СК щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови
звернення подружжя /одного з них/ до
суду з таким позовом та попереднього
внесення на депозитний рахунок суду
відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Холодильник «Стінол», холодильник
«Атлант», морозильна камера «Індезит»,
пральна машина «Самсунг», телевізор
«Самсунг», м'який куточок, шафа-прихожа
є майном неподільним, як відповідач,
так і позивач, не внесли відповідну
грошову суму на депозитний рахунок
суду, враховуючи, що сторони погодили
зазначений вище перелік майна, суд
вважає за можливе визнати за сторонами
право власності на 1/2 частину вище
переліченого майна за кожним і вданій
частині первісний позов ОСОБА_1 та
зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Звертаючись до суду позивач по
зустрічному позову - ОСОБА_2 просила
включити до спільного майна, що
підлягає поділу також: мотоблок
«Рояль», газонокосилку бензинову,
кутник для кухні, 2 пилососа, 112000,00 грн.,
які ОСОБА_1 заробив на заробітках в
Португалії.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу свої вимог і заперечень.

Належними, згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України,
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 в
судовому засіданні категорично
заперечив існування коштів в сумі
112000,00, а будь-яких доказів на
підтвердження факту отримання ОСОБА_1 в
період шлюбу даних коштів позивач за
зустрічним позовом ОСОБА_2 суду не
надала. Також ОСОБА_2 не надала суду
будь-яких доказів того, що мотоблок
«Рояль», газонокосилка бензинова,
кутник для кухні, 2 пилососа, наявні і
були придбані сторонами під час шлюбу,
позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не
визнав дане майно спільним майном
подружжя.

Беручи до уваги викладене вище, суд
вважає, що відсутні підстави для
включення зазначеного грошової суми і
вище переліченого майна до складу
спільного сумісного майна подружжя.

Покази свідка ОСОБА_11, який пояснив в
судовому засіданні, що чоловік сестри
ОСОБА_1, ОСОБА_12, розповідав йому що в
його сестри зберігаються гроші ОСОБА_1,
суд не приймає до уваги, так як дані
покази спростовуються показами
ОСОБА_12, який будучі допитаний в суді в
якості свідка, пояснив, що у його
дружини ОСОБА_13 кошти ОСОБА_1 не
зберігаються, і тільки один раз ОСОБА_1
надав ОСОБА_13 одну тисячу євро, які вона
витратила на похорон батька та на
встановлення пам'ятника на його могилі.

Також судом встановлено, що згідно
довіреності від 13.07.2012 року,
зареєстрованої в реєстрі № 1848 ОСОБА_14
діючи на підставі доручення,
уповноважив ОСОБА_1, ОСОБА_3 керувати,
експлуатувати, розпоряджатися, зняти з
обліку, поставити на облік, продати,
здати в оренду, позичку, належного
ОСОБА_15 на підставі свідоцтва про
реєстрацію НОМЕР_5 автомобіля ВАЗ 2108 1989
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_2.

В п. 1ч.2 ст. 11 ЦК України зазначено, що
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків зокрема є договори.

Згідно п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, у
письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між особою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, крім
правочинів, передбачених частиною
першою ст. 206 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦК України, усно
можуть вчинятися правочини, які
повністю виконуються сторонами у
момент їх вчинення, за винятком
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі -продажу одна
сторона (продавець)передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

В силу ст. 1000 ЦК України за договором
доручення одна сторона (повірений)
зобов'язується вчинити від імені та за
рахунок другої сторони (довірителя)
певні юридичні дії.

Згідно ст. 1003 ЦК України у договорі
доручення або у виданій на підставі
договору довіреності мають бути чітко
визначені юридичні дії, які належить
вчинити повіреному, мають бути
правомірними, конкретними та
здійсненими.

Як вбачається з матеріалів справи
згідно довіреності від 13.07.2012 року,
зареєстрованої в реєстрі № 1848 ОСОБА_14
діючи на підставі доручення,
уповноважив ОСОБА_1, ОСОБА_3 керувати,
експлуатувати, розпоряджатися, зняти з
обліку, поставити на облік, продати,
здати в оренду, позичку, належного
ОСОБА_15 на підставі свідоцтва про
реєстрацію НОМЕР_5 автомобіля ВАЗ 2108 1989
року випуску, державний реєстраційний
номер НОМЕР_2.

Видача генеральної довіреності чи
передоручення повноважень на
транспортний засіб, що був в
експлуатації та має особливості
цивільного обороту, без укладання
договору купівлі -продажу не можна
вважати договором, що укладений
відповідно до закону та допускає
перехід права власності до третіх осіб.

Отже автомобіль марки ВАЗ 2108 1989 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2 не було придбано сторонами у
власність, оскільки довіреність, якою
продавець уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_3
на керування та розпорядження
зазначеним транспортним засобом, не є
правочином, згідно з яким відбувається
перехід права власності, тому спірний
автомобіль не може бути визнано
спільним сумісним майном подружжя й не
підлягає поділу.

Згідно ст. 7 Порядку державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, що затверджений
постановою КМУ від 7.09.1998 р. № 1388, -
власники транспортних засобів та
особи, що експлуатують такі засоби на
законних підставах, або їх
представники (далі - власники)
зобов'язані зареєструвати
(перереєструвати) транспортні засоби
протягом десяти діб після придбання
(одержання) або митного оформлення, або
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

В даному випадку позивачкою за
зустрічним позовом ОСОБА_2 та її
представниками за обставин, викладених
судом, не було доведено правомірність
позовних вимог щодо визнання спільним
майном подружжя автомобіль марки ВАЗ
2108 1989 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2.

Під час перебування в зареєстрованому
шлюбі, ОСОБА_1 рішенням Худяківськогої
сільської ради №29-4/6 від 15.11.2012 року
було надано дозвіл на замовлення
проекту землеустрою, щодо відведення у
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд площею 0,25 га. в АДРЕСА_3.
Технічна документація та державний акт
на право власності на дану земельну
ділянку не виготовлявся.

На даній земельній ділянці ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було побудовано будівлю
пристосовану до житла, сарай, погріб,
гараж, підведена вода, технічна
інвентаризація не проводилася,
інвентаризаційна справа на дане
нерухоме майно не виготовлялася, об'єкт
в експлуатацію не вводився.

Дані обставини визнані сторонами, тому
на підставі ст. 61 ЦПК України, вони
доказуванню не підлягають.

Згідно ст. 331 Цивільного кодексу
України право власності на нову річ,
яка виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту частин першої і
другої статті 331 ЦК України, частини
першої статті 182 ЦК України та пункту 8
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно, право власності на новостворене
нерухоме майно виникає у особи, яка
створила це майно, після закінчення
будівництва об`єкта нерухомості,
введення його в експлуатацію,
отримання свідоцтва про право
власності та реєстрації права
власності.

Згідно пояснень сторін спірний об'єкт
нерухомого майна в експлуатацію не
прийнятий, державна реєстрація права
власності не проводилась.

Отже, до прийняття об'єкта
новоствореного нерухомого майна до
експлуатації та його державної
реєстрації право власності на цей
об'єкт не виникає.

До виникнення права власності на
новозбудоване нерухоме майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання, інше майно, що було
використано в процесі будівництва (ч. 3
ст. 331ЦК України). Відтак ст. 331 ЦК
України, не передбачена можливість
визнання права власності на
недобудоване нерухоме майно в судовому
порядку, про яке просить позивачка .

Крім того, в судовому засіданні сторони
підтвердили, що дане будівництво було
самочинним, оскільки здійснювалось без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи і належно
затвердженого проекту, а визнання
права власності на незавершений об`єкт
самочинного будівництва не
допускається, оскільки це суперечить
змісту як частини 3 ст. 376 ЦК України, так
і ст. 331 ЦК України.

Тому зустрічний позов ОСОБА_2 в частині
визнання незавершеного будівництва
об`єктом права спільної сумісної
власності подружжя і його поділ по 1/2
частині та реальний поділ між
сторонами, задоволенню не підлягає.

Також не підлягає задоволенню позов в
частині визнання за ОСОБА_2 права
власності на ? частку земельної
ділянки по АДРЕСА_3, загальною площею 0,25
га, оскільки відповідно до Земельного
кодексу України в редакції чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин, сторони не набули права
власності на земельну ділянку, тому
вона також не може бути об`єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Сама позивачка за зустрічним позовом
ОСОБА_2 визнала в судовому засіданні, що
земельна ділянка у власності ОСОБА_1 не
перебуває.

Також, суд вважає, що позов ОСОБА_2 в
частині стягнення з ОСОБА_1 аліменти на
утримання повнолітньої доньки, що
навчається таким, що не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
дочка ОСОБА_3 навчається на денному
відділенні Черкаського державного
технологічного університету та
отримує стипендію, тобто додатковий
дохід, проживає окремо від ОСОБА_2 в
цивільному шлюбі. ОСОБА_1 перебуває у
складному матеріальному становищі,
маючи нестабільний дохід, не працює на
даний час, а тому не має достатньої
матеріальної спроможності сплачувати
аліменти на навчання повнолітньої
дочки ОСОБА_3.

Відповідно до ст.ст.182, 199 СК України -
повнолітні діти мають право на
утримання від батьків у разі
продовження навчання і потреби у
матеріальній допомозі, до досягнення
двадцяти трьох років та за умови, що
батьки можуть надавати матеріальну
допомогу. При визначенні розміру
аліментів суд враховує стан здоров'я,
матеріальне становище платника
аліментів та інші обставини, що мають
істотне значення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
не доведеним позивачкою той факт, що
дочка ОСОБА_3 потребує додаткової
матеріальної допомоги, у зв'язку з
навчанням, оскільки ОСОБА_2 не додано
жодних доказів цього, а також вважає не
доведеною обставину можливості ОСОБА_1
надавати матеріальну допомогу донці на
навчання.

Також, суд вважає, що зустрічний позов
ОСОБА_3, як третьої особи з самостійними
вимогами на предмет спору, в якому вона
просила суд: визнати спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 з
рівним долями, наступне майно: жилий
будинок, що розташований по АДРЕСА_1,
холодильник «Стінол», морозильну
камеру «Індезит», пральну машину
«Самсунг», телевізор «Самсунг», м'який
куточок, шафу прихожу, автомобіль марки
Фольксваген Т4 д.н.з. НОМЕР_1, мопед Хонда
НОМЕР_3, комп'ютера, будівлю з
надвірними спорудами, що знаходяться
за адресою АДРЕСА_3 - задоволенню не
підлягає.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_3В та її представником не було
доведено в судовому засідання ті
обставини на які вони посилаються у
позові і жодних доказів того, що вище
перелічене майно було придбане хоча б в
якійсь частині за її рахунок суду
надано не було, у зв'язку з чим,
зустрічні позовні ОСОБА_3 задоволенню
не підлягають.

На підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає
що судові витрати сторони повинні
нести відповідно до своїх заявлених та
задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 60, 62, 65, 68, 70, 71, 72, 182, 199 СК
України, 267, 368, 376, 605 ЦК України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про розгляд справ
про право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» № 11 від
21.12.2007 року, ст.ст. 88, 60, 213-215 ЦПК України,
суд,-

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору дарування житлового
будинку таким, що укладений як договір
купівлі-продажу, поділу майна подружжя
- задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення аліментів на неповнолітню
дитину та поділ майна подружжя -
задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_1, ОСОБА_2: холодильник
«Стінол», холодильник «Атлант»,
морозильну камеру «Індезит», пральну
машину «Самсунг», телевізор «Самсунг»,
м'який куточок, шафу прихожу.

Визнати за ОСОБА_1 право власності: на ?
частину холодильника «Стінол», на ?
частину холодильника «Атлант», на ?
частину морозильної камери «Індезит»,
на ? частину пральної машини «Самсунг»,
на ? частину телевізора «Самсунг», на ?
частину м'якого куточка, на ? частину
шафи-прихожої.

Визнати за ОСОБА_2 право власності: на ?
частину холодильника «Стінол», на ?
частину холодильника «Атлант», на ?
частину морозильної камери «Індезит»,
на ? частину пральної машини «Самсунг»,
на ? частину телевізора «Самсунг», на ?
частину м'якого куточка, на ? частину
шафи-прихожої.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2
частину грошової компенсації від
вартості автомобіля «Фольксваген Т4»,
д.н.з.НОМЕР_1, що становить 24500 грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити повністю.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 відмовити повністю.

У задоволенні позову третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмету спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про визнання права власності на майно -
відмовити повністю.

Сплачені судові витрати за первісним
позовом віднести за рахунок ОСОБА_1, за
зустрічним позовом за рахунок ОСОБА_2.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: Є. П. Тептюк

повний текст рішення виготовлено і
підписано 16.12.2013 року