Ухвала

іменем україни

23 жовтня 2013 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів:Журавель В.І.,Євграфової Є.П.,

Іваненко Ю.Г.,Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах
дітей Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації, про
розірвання шлюбу, визначення місця
проживання дитини та надання дозволу
на виїзд дитини за кордон, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 18 лютого 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 14 травня
2013 року

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_7 про розірвання
шлюбу, визначення місця проживання
дитини та надання дозволу на виїзд
дитини за кордон.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала
тим, що їх сімейне життя не склалося,
оскільки вони люди різних поглядів,
спільного господарства не ведуть,
шлюбно-сімейних відносин не
підтримують. За цих обставин просила
суд розірвати шлюб укладений між нею та
відповідачем, зареєстрований
24 липня 2010 року за актовим записом № 503.

Крім того, просила суд визначити місце
проживання дитини з матір'ю, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, посилаючись на те, що
дитина постійно проживає з нею та
знаходиться на її утриманні.

Також, ОСОБА_6 просила ухвалити рішення,
за яким надати згоду на виїзд дитини за
кордон до шістнадцяти років без згоди
батька, посилаючись на відсутність
взаєморозуміння між ними та
ускладненість стосунків.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 18 лютого 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва
від 14 травня 2013 року, вимоги позивача
задоволено, шлюб, зареєстрований 24
липня 2010 року в відділі РАЦС
Голосіївського РУЮ в м. Києві між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - розірвано.

Визначено місце проживання ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання
матері ОСОБА_6

Надано дозвіл ОСОБА_6, на тимчасове
багаторазове вивезення малолітнього
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України, до
досягнення шістнадцяти років без згоди
батька ОСОБА_7

У касаційній скарзі скаржник,
посилаючись на порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування судом норм матеріального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду в частині
задоволення вимоги про надання дозволу
на виїзд дитини за кордон без згоди
батька, ухвалити в цій частині нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити в повному обсязі.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції та ухвала апеляційного суду
не оскаржується, тому відповідно до
положень ст. 324 ЦПК України не підлягає
перегляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 в
частині надання дозволу на виїзд
дитини за кордон без згоди батька, суди
попередніх інстанцій виходили з того,
що позивач має можливість вивезти сина
за кордон для відпочинку й лікування,
що сприятиме його фізичному й
моральному розвитку, а небажання
відповідача надати дозвіл на такий
виїзд шкодить його інтересам.

Проте, з таким висновком судів першої
та апеляційної інстанцій повністю
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, питання щодо: наявності
обставин (фактів), якими
обґрунтовувались як вимоги, так і
заперечення; наявності інших фактичних
даних, які мають значення для вирішення
справи; правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинно бути зазначено
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Відповідно до положень статті 141 СК
України мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи у супроводі осіб, які
уповноважені ними.

У відповідності з ч.2 ст. 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
належним чином не перевірив доводів
відповідача щодо необхідності
зазначення в рішенні суду терміну
вивезення дитини за кордон та країни,
до якої дозволяється виїзд дитини без
згоди батька, не визначився з правовою
підставою надання дозволу на виїзд
дитини без згоди батька без обмеження
будь-яким терміном та без зазначення
країни, в яку дозволяється виїзд
дитини.

Надання за рішенням суду дозволу на
майбутнє на постійні виїзди дитини за
кордон до досягнення
шістнадцятирічного віку та без згоди
батька, суперечить вищевказаним нормам
матеріального права, змісту положень
ст.ст. 141,157 СК України, які визначають
рівність прав та обов'язків батьків
відносно виховання дитини.

Таким чином, суд першої інстанції в
порушення вимог ст. ст. 141, 153, 157 СК
України фактично позбавив батька
дитини можливості брати участь у її
вихованні та можливості особистого
спілкування з нею.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, не з'ясував усіх обставин
справи й погодившись з висновками суду
першої інстанції про задоволення
позовних вимог.

Оскільки порушення норм
процесуального права судами обох
інстанцій унеможливило встановлення
фактичних обставин справи, що мають
значення для правильного вирішення
справи згідно з п. 2 ст. 338 ЦПК України
судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 336, ст. 338 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 -
ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 18 лютого 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 14 травня 2013 року в частині
задоволення вимог про надання дозволу
на виїзд дитини за кордон без згоди
батька скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді: В.І.
Журавель Є.П. Євграфова Ю.Г.
Іваненко О.М. Ситнік