Справа № 1325/2-18/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/441/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Гірник
Т.А., Мацея М.М.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю
представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 у своїх
інтересах та інтересах неповнолітніх
дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення
Турківського районного суду
Львівської області від 12 червня 2012 року
у справі за позовом ОСОБА_2 в своїх
інтересах та інтересах неповнолітніх
дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
Верхньогусненської сільської ради
Турківського району Львівської
області, треті особи - Управління
Держкомзему у Турківському районі
Львівської області, Турківський
районний виробничий відділ ДП «Центр
Державного земельного кадастру»
Львівської регіональної філії
Державного агентства земельних
ресурсів України, Турківська державна
нотаріальна контора Львівської
області, про визнання права власності
на земельну ділянку в порядку
спадкування, -

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Турківського районного суду
Львівської області від 12 червня 2012 року
у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що судом
не повно з'ясовано обставини справи,
неправильно застосовано норми
матеріального права, що потягло за
собою ухвалення незаконного рішення і
порушення її прав та неповнолітніх
дітей. Суд помилково врахував
пояснення відповідача щодо того, що її
чоловік не звертався із заявою про
реєстрацію Державного акту. Також
судом не враховано те, що відповідач
позов визнав.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги, виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено наступні юридично
значимі факти та відповідні їм
правовідносини.

Встановлено, що позивачка є дружиною
ОСОБА_6, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер селі
Верхнє Гусне Турківського району
Львівської області (а.с. 6).

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою. Часом відкриття спадщини є
день смерті особи або день, з якого вона
оголошується померлою (ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК
України).

05.09.2010 року Верхньогусненська сільська
рада Турківського району Львівської
області надала дозвіл ОСОБА_6 на
розроблення проекту відведення
земельної ділянки для ведення ОСГ в
селі В.Гусне, урочище «Утріське». На
підставі цього рішення ОСОБА_6 було
замовлено і виготовлено проект
землеустрою, який 15.10.2010 року
Верхньогусненська сільська рада
затвердила і передала у власність
ОСОБА_6 земельну ділянку площею 1,6822 га в
урочищі «Утріське».

Управління Держкомзему в Турківському
районі виготовило Державний акт на
право власності на земельну ділянку,
який підписали 21.11.2010 року
Верхньогусненський сільський голова
Турківського району Львівської
області та 25.11.2010 року начальник
Управління Держкомзему в Турківському
районі Львівської області.

Цей Державний акт повинен був бути
зареєстрований в Турківському відділі
ДП «Центр Державного земельного
кадастру», однак ОСОБА_6 туди не встиг
звернутися, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
і права власності і на спірну земельну
ділянку не набув. Відповідно власником
земельної ділянки на даний час є
відповідач.

Наведені вище обставини
підтверджуються: копією свідоцтва про
смерть ОСОБА_6 від 02.12.2010 року, копіями
свідоцтв про народження дітей
позивачки (а.с. 8, 9), копією свідоцтва про
укладення шлюбу (а.с. 10), копіями
документів проекту землеустрою (а.с.
11-36), довідкою № 1748 від 01.12.2010 року
начальника Управління Держкомзему в
Турківському районі про неможливість
реєстрації Державного акту у зв'язку зі
смертю ОСОБА_6 (а.с. 47), листом начальника
Турківського районноговиробничого
відділу ДП «Центр Державного
земельного кадастру» № 245 від 22 травня
2012 року, уточненим в судовому засіданні
представницею, що стосується чоловіка
позивачки, про те, що ОСОБА_6 із заявою
про реєстрацію Державного акту на
право власності на земельну ділянку не
звертався (а.с. 88).

В силу ст. ст. 316, 317, 373 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Право власності на земельну ділянку
набувається і здійснюється відповідно
до закону.

Відповідно до ст. 331 ЦК України якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає із моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право
власності на земельну ділянку виникає
із моменту його державної реєстрації.

Відмовляючи в позові, районний суд
послався на вищезазначені вимоги
закону та те, що із заявою про державну
реєстрацію ОСОБА_6 не звернувся,
порушень, допущених державними
органами при оформленні права
власності на земельну ділянку судом не
виявлено, вина державних органів у
невиконанні передбачених законом дій
по проведенню реєстрації права
власності відсутня, права власності на
спірну земельну ділянку у ОСОБА_6 не
виникло, а тому у суду відсутні законні
підстави для визнання за позивачкою
права власності на цю земельну ділянку
в порядку спадкування.

При цьому районний суд зазначив, що
позивачка має право на передачу їй
спірної земельної ділянки у власність
у порядку і на підставах, визначених
Земельним кодексом України, оскільки
відповідач - власник земельної ділянки
- не заперечує проти надання спірної
земельної ділянки у її власність.

Цей висновок ґрунтується на матеріалах
справи і вимогах закону.

Так, згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Абзацом 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України
передбачено, що якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 181 ЦК України до
нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення.

Набуття права власності на землю
включає певну сукупність юридичних
дій, з якими закон пов'язує виникнення,
зміну і припинення правовідносин.

Відповідно до ст. 126 ЗК України
виникнення права власності на земельну
ділянку пов'язується з наявністю трьох
різних за змістом і проявом у часі
юридичних фактів: одержання державного
акта на право власності на землю;
державна реєстрація цього документа;
встановлення меж земельної ділянки у
натурі (на місцевості).

Статтею 126 ЗК України встановлено, що
право власності на земельну ділянку
посвідчується державними актами, а
право власності на земельну ділянку
виникає з моменту державної реєстрації
цього права (ст. 125 ЗК України).

Таким чином суд доведено, що спадщина
на земельну ділянку площею 1,6822 га в
урочище «Утріське», село Верхнє Гусне
Турківського району Львівської
області не відкрилася, оскільки за
ОСОБА_6 не було у встановленому законом
порядку зареєстровано право власності
на цю земельну ділянку, а відтак
земельна ділянка не може буди
предметом спадкування, оскільки
спадкоємці спадкують права, які
належали спадкодавцю на момент
відкриття спадщини.

Також районним судом вірно зазначено,
що позивачка не позбавлена можливості
здійснити оформлення права власності
на земельну ділянку, яку не здійснив її
чоловік.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне рішення, дійшовши
його на основі повно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, ч. 1 п. 1
ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст.
ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,
-

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 у своїх
інтересах та інтересах неповнолітніх
дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Турківського районного суду
Львівської області від 12 червня 2012 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький
Д.І.

Судді: Гірник Т.А.

Мацей М.М.