Справа № 161/7489/13-ц Провадження №
22-ц/773/1748/13 Головуючий у 1 інстанції:
Філюк Т.М. Категорія: 45 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2013 року

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Мудренко
Л.І.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідачки ОСОБА_3
- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору
дарування удаваним та визнання права
спільної сумісної власності на
земельну ділянку, за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення
Луцького міськрайонного суду від 16
жовтня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд
із зазначеним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що він перебував в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 24
січня 2010 року. Під час шлюбу, а саме 27
квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
було укладено договір дарування
земельної ділянки, згідно якого
дарувальник передав безоплатно у
власність, а обдарована прийняла у дар
земельну ділянку площею 0,1029 га,
розташовану в АДРЕСА_1, призначену
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд.

Зазначає, що даний договір дарування є
удаваною угодою, такою, що приховує
договір купівлі-продажу, який
насправді було вчинено. Зазначає, що 20
квітня 2010 року між ним, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 було досягнуто домовленості з
приводу всіх істотних умов
купівлі-продажу земельної ділянки за
ціною 40 000 гривень. До укладення
договору купівлі-продажу ОСОБА_2
наполіг на проведенні з ним повного
розрахунку за купівлю-продаж земельної
ділянки, що і було зроблено, про що
ОСОБА_2 написав відповідну розписку
про отримання від ОСОБА_5 та ОСОБА_3
коштів за продаж земельної ділянки в
майбутньому, але в будь-якому випадку
до 01.05.2010 року, та укладення
відповідного договору купівлі-продажу.
В подальшому, 27 квітня 2010 року він
разом з ОСОБА_3 та з продавцем ОСОБА_2
з'явились до нотаріуса для
переоформлення земельної ділянки, та
з ціллю економії коштів, які необхідно
сплатити при оформленні договору
купівлі-продажу, оформили дані
правовідносини у формі договору
дарування.

З врахуванням збільшених позовних
вимог позивач просив суд визнати
удаваним договір дарування земельної
ділянки, площею 0,1029 га, розташованої в
АДРЕСА_1, укладений 27 квітня 2010 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із застосуванням до
відносин сторін правил, що регулюють
договір купівлі-продажу, який вони
насправді вчинили, а також визнати за
ним та ОСОБА_3 право спільної сумісної
власності на земельну ділянку,
площею 0,1029 га, розташовану в АДРЕСА_1, з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Рішенням Луцького міськрайонного
суду від 16 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_1 задоволено.

Визнано договір дарування
земельної ділянки, площею 0,1029 га,
розташованої в АДРЕСА_1, укладений 27
квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
удаваним правочином, який приховує
договір купівлі-продажу та застосовано
до цього договору правила договору
купівлі-продажу.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право
спільної сумісної власності на
земельну ділянку, площею 0,1029 га,
розташовану в АДРЕСА_1, з цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_3, покликаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просила скасувати
оскаржуване рішення суду та ухвалити
нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити, рішення суду
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову в позові, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що для
приховання фактичного договору
купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
ОСОБА_1 земельної ділянки за 40 000 грн., що
підтверджується письмовою розпискою,
був укладений 27.04.2010 договір дарування
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою економії
грошових коштів. Оскільки кошти за
купівлю земельної ділянки продавцю
передавали ОСОБА_3 та ОСОБА_1, суд визнав
договір дарування удаваним правочином
та визнав вказане майно спільною
сумісною власністю позивача та
відповідача ОСОБА_3, як набуте за час
шлюбу останніх.

Проте, колегія суддів з таким висновком
суду першої інстанції погодитись не
може, так як суд зробив його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, на яку
посилався позивач та яку застосував
суд, і роз'яснень, даних у п. 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року N 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» суд,
встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, на підставі статті 235 ЦК
має визнати, що сторонами вчинено саме
цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

Так судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3
перебували в зареєстрованому шлюбі з 24
січня 2010 року, який було розірвано
рішенням Луцького міськрайонного суду
від 28 лютого 2012 року (а.с.14).

За час перебування сторін в шлюбі 27
квітня 2010 року між ОСОБА_3, з одного
боку, та ОСОБА_2, з іншого боку, було
укладено договір дарування, відповідно
до умов якого дарувальник ОСОБА_2
передав безоплатно у власність, а
обдарована ОСОБА_3 прийняла у дар
земельну ділянку площею 0,1029 га,
розташовану в АДРЕСА_1, призначену для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (а.с.9-10). Договір посвідчений
приватним нотаріусом Луцького
районного нотаріального округу та
зареєстровано в реєстрі за № 689.

На підставі вказаного договору
дарування від 27.04.2012 року управлінням
Держкомзему у Луцькому районі
Волинської області 26.08.2010 року
відповідачу ОСОБА_3 було видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку (а.с.12).

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року N 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» передбачено, що
за удаваним правочином (стаття 235 ЦК)
сторони умисно оформляють один
правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

Для визнання правочину удаваним суду
слід установити, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі, їхні дії
направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди. Наміру однієї
сторони на укладення удаваної угоди
недостатньо.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
установлених законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

На порушення вимог зазначених вище
норм матеріального та процесуального
права, суд першої інстанції при
ухваленні оспорюваного рішення
належним чином доводи відповідача
ОСОБА_3, яка була стороною договору
дарування, про відсутність з її боку
дій щодо приховання іншого правочину
не перевірив, і таких доказів у справі
немає. Висновки суду не ґрунтуються на
матеріалах справи, а посилання суду на
письмову розписку, виданою нібито
відповідачем ОСОБА_2 про отримання
коштів за продаж земельної ділянки від
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, є безпідставними
через те, що ця розписка не може служити
доказом удаваності оспорюваного
правочину, оскільки відповідач ОСОБА_2
не був присутній в судовому засіданні
під час розгляду справи в суді першої
інстанції і тому походження вказаної
розписки від нього нічим не
підтверджено. З цих же міркувань не
можуть бути взяті до уваги письмові
пояснення (а.с.74), написані нібито
названим відповідачем.

В пункті 8 згаданого договору
зазначено, що обидві сторони -
дарувальник ОСОБА_2 і обдарована
ОСОБА_3 - ствердили, що цей правочин
(договір дарування) не приховує інший
правочин. В судовому засіданні під час
апеляційного розгляду даної справи
ОСОБА_2 підтвердив цю обставину і
визнав, що під час укладення договору
дарування і його нотаріального
посвідчення гроші йому не
передавались, а нотаріус роз'яснював
правову природу договору дарування і
з'ясовував справжню волю сторін на
укладення саме цього договору, після
чого сторони договору підтвердили, що
хочуть укласти договір дарування
земельної ділянки.

З матеріалів справи також вбачається,
що ОСОБА_1 не був стороною оспорюваного
договору дарування, а допустимих
доказів на підтвердження наміру
відповідачів укласти саме договір
купівлі-продажу земельної ділянки та
доказів, які б свідчили про досягнення
між сторонами згоди з усіх істотних
умов такого договору, а також того, що
умовою оспорюваного договору була
сплата відповідних коштів, він не
надав, що є підставою для відмови у
позові.

З урахуванням наведеного та
встановлених судом апеляційної
інстанції обставин, колегія суддів
вважає, що вимога позивача про визнання
права спільної сумісної власності на
земельну ділянку за оспорюваним
правочином в порядку ст. 60 СК України
також є безпідставною.

На підставі наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, що ухвалене в
даній справі рішення суду не можна
вважати законним та обґрунтованим,
оскільки воно ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, висновки місцевого суду не
відповідають встановленим у справі
апеляційним судом обставинам, а тому
відповідно до ст. 309 ЦПК України його
слід скасувати і ухвалити нове рішення
про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 16 жовтня 2013 року в даній справі
скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про
визнання договору дарування удаваним
та визнання права спільної сумісної
власності на земельну ділянку
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: