Справа № 182/1444/13-ц
Провадження № 2/0182/1626/2013
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22.03.2013 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

за участю секретаря Скоробогатової А.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дійсним та визнання права власності на гаражі і за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про повернення майна його власнику,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про визнання права власності на гаражі, розташовані в Автогаражному кооперативі „Строитель в м.Нікополі Дніпропетровської області.

На підтвердження своїх позовних вимог він посилається на наступне.

В березні місяці 2009 року йому ОСОБА_4 було запропоновано придбати у нього гаражі в кількості пяти штук за номерами 138, 139, 155, 159, 160, які розташовані в м.Нікополі на території Автогаражного кооперативу № 14 „Строитель за ціною в двадцять чотири тисячі гривень. Вказані обєкти нерухомості належали відповідачеві на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, видані Виконавчим комітетом Нікопольської міської ради від 26.02.2003 року (гаражі 138, 139); від 26.02.2003 року (гаражі 159, 160); від 05.09.2006 року (гараж 155). Обміркувавши зроблену ОСОБА_4 пропозицію він вирішив купити у нього зазначені вище гаражі. Оскільки він є приватним підприємцем і займається купівлею-продажем автозапчастин, йому були необхідні склади або приміщення для зберігання свого товару. Через день, зустрівшись з ОСОБА_4 на території Автогаражного кооперативу № 14 „Строитель, він в присутності двох свідків передав йому гроші в сумі 24 000 грн. за належні йому гаражі № 138, 139, 155, 159, 160. Даний факт вони засвідчили письмовою розпискою, де кожний з присутніх поставив свій підпис. При цьому ОСОБА_4 передав йому оригінали правовстановлюючих документів на відповідні гаражі, технічні паспорти на них та ключі. Оскільки, відповідно до норм чинного законодавства та Цивільного кодексу України, такі правочини підлягають обовязковій державній реєстрації, вони з відповідачем домовились про те, що до кінця 2009 року разом звернуться до нотаріуса. Відповідно до ст.657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількома документами, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст.207 ЦК України). З цього приводу долучив до матеріалів справи розписку, написану особисто ОСОБА_4 стосовно того, що гроші в сумі 24 000 грн. ним були отримані за продаж належних йому гаражів № 138, 139, 155, 159, 160 та ним підписана в присутності його та свідків. Зважаючи на зазначене, він з відповідачем по сьогоднішній день так і не уклали договір купівлі-продажу належних відповідачу гаражів письмово, оскільки в нього була довіра до продавця майна, вони виконали всі умови по купівлі продажу зазначеного обєкту нерухомості. Відповідач теж в свою чергу виконав свої зобовязання по їх усній домовленості, тому він вважав себе законним власником придбаного обєкту. Починаючи з травня 2009 року він сплачував всі членські платежі до гаражного кооперативу, проводив неодноразові їх ремонти, облаштував гаражі під зберігання своїх запчастин та свого автомобіля. Окрім цього, з часу укладання ними вказаної вище угоди і по сьогоднішній день він вільно користувався вказаними гаражами на свій розсуд і зауважень, щодо укладеної ними угоди, з боку колишнього власника не було. На протязі 2010 року та 2011 року вони декілька разів зустрічались з ОСОБА_4 з приводу оформлення цих гаражів, але до нотаріальної контори так справа і не доходила, оскільки у відповідача постійно зявлялись якісь невідкладні справи та не вистачало часу піти до нотаріуса. В 2012 році він знову зателефонував відповідачу з приводу оформлення гаражів, на що відповідач повідомив йому, що на даний час його гаражі коштують більше ніж 24 000 тисячі гривень і наполягав, щоб він йому доплатив, ще 20 000 гривень і тільки тоді згодився піти до нотаріуса для укладання угоди купівлі-продажу належних йому гаражів. Вимога відповідача його приголомшила та стала повною несподіванкою. Подальше спілкування з відповідачем стало неможливим, а зазначені ним доводи з приводу їх угоди, написаної відповідачем розписки та показаннями свідків, присутніх при укладання угоди, відповідачем не беруться до уваги. Ч.1 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількома документами, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчинений з моменту його державної реєстрації (ст. 210 ЦК України). Згідно ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися, щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно статті 3 діючого Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу. На підставі викладеного просить суд визнати дійсною угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив гаражі № 138, № 139, № 155, № 159, № 160, які розташовані в м.Нікополі на території Автогаражного кооперативу № 14 „Строитель та визнати за ним право власності на гаражі № 138, № 139, № 155, № 159, № 160, які розташовані в м.Нікополі на території Автогаражного кооперативу № 14 „Строитель.

Відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача ОСОБА_3 про повернення гаражів його власнику.

На підтвердження своїх позовних вимог посилається на наступне.

Пропозицію стосовно продажу зазначених обєктів нерухомості, а саме гаражів, ОСОБА_3 він, дійсно, робив, але самої угоди купівлі-продажу він не підписував, гроші передані позивачем, були лише завдатком за дані обєкти нерухомості у якості гарантії реалізації їх домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу. Згідно домовленості ОСОБА_3 повинен був сплатити йому ще 20 000 грн. в присутності нотаріуса, у якого вони планували в подальшому посвідчувати угоду. Всі обставини їх угоди вони обговорили на одинці та вирішили, що, як тільки у ОСОБА_3 буде сума грошей для повного розрахунку з ним, ними буде нотаріально посвідчена ця угода. Після цього ним гаражі не використовувались за призначенням, вони домовились, що до укладання договору купівлі-продажу гаражами буде користуватись ОСОБА_3 А в період користування гаражами він буде нести всі витрати, повязані з їх утриманням (за охорону, прибирання території та інше). Договір повинен був бути укладений у розумні строки, але ці строки не конкретизувались. На підтвердження своїх намірів він написав розписку, яка позивачем долучена до матеріалів справи, та передав правовстановлюючі документи і ключі від належних йому гаражів. Ним була написана власноруч у присутності ОСОБА_3 та двох свідків розписка про отримання завдатку за належні йому гаражі за номерами 138, 139, 155, 159, 160, які розташовані в м.Нікополі на території Автогаражного кооперативу № 14 „Строитель. Інші умови їх договору, як він вже і зазначав, ними були обумовлені наодинці з ОСОБА_3 Ціна, обумовлена ними на той час, була значно меншою від подібних угод продажу гаражів в цьому ж Автогаражному кооперативі № 14 „Строитель, оскільки на той час йому терміново були необхідні гроші для купівлі квартири. Під час їх декількох зустрічей позивач наполягав, щоб він разом з ним поїхав до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу гаражів, а він в свою чергу відмовився, в звязку з тим, що він з ним повністю не розрахувався. В червні 2011 року він ще раз зателефонував ОСОБА_3 з проханням повністю розрахуватись з ним, як вони і домовлялись, у нотаріуса, але позивач відмовився у звязку з браком коштів. Наприкінці 2011 року йому зателефонував позивач та сказав, що гроші будуть в нього після 20 лютого 2012 року та він з ним розрахується. Він вірив в порядність ОСОБА_3, оскільки вони були друзями та товаришували один з одним. Окрім цього, хоча ним і були передані правовстановлюючі документи, та все одно власником гаражів залишався він. За весь цей час ОСОБА_3 в силу різних причин не реалізував своє право на укладання договору купівлі-продажу гаражів та не виконав умови їх домовленості, а саме не розрахувався з ним остаточно. Крім того, на майно, правовий режим якого підлягає державній реєстрації, перш за все на обєкти нерухомості, якими є гаражі, договори повинні укладатись у письмовій формі. Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. А, згідно ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Таким чином, у позивача не має підстав вимагати визнання договору купівлі-продажу гаражів дійсним, оскільки ніякого договору купівлі-продажу він з позивачем не укладав. У нього була лише попередня домовленість з ОСОБА_3 про продаж йому гаражів. Договір не був між ними укладений з незалежних від нього причин. Гаражі перебували у тимчасовому користуванні ОСОБА_3 і не були його власністю. Вищевикладене свідчить, що на даний час він є єдиним законним власником гаражів, якими незаконно користується ОСОБА_3 Оскільки між ними склалась така ситуація, він вимагає від ОСОБА_3 повернення належних йому гаражів та правовстановлюючих документів на них. За таких обставин звернуся із зустрічною позовною заявою і просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивачу в повному обсязі в звязку з їх безпідставністю, зобовязати ОСОБА_3 повернути йому гаражі № 138, № 139, № 155, № 159, № 160, які розташовані в м.Нікополі на території Автогаражного кооперативу № 14 „Строитель, разом з правовстановлюючими документами та ключами та сплачені ним судові витрати стягнути з ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову свого довірителя наполягав і просив суд його задовольнити. Позовні вимоги зустрічної позовної заяви не визнав. Суду пояснив, що відповідач не має жодного доказу того факту, що його довірителем був сплачений авансовий платіж в сумі 24 000 грн., оскільки в розписці вказано, що вказана вище сума сплачена за купівлю спірних гаражів. Просто зараз ціна гаражів виросла і відповідач хоче отримати гроші ще раз. Однак, його довірителем гаражі купувались значно раніше і ціна на спірні гаражі теж була значно нижче, а саме 24 000 грн. Тому вважають, що вимоги зустрічної позовної заяви абсолютно необґрунтовані та незаконні.

Представник відповідача позовні вимоги позивача не визнав, позовні вимоги за зустрічною позовною заявою свого довірителя підтримав. Суду пояснив, що договір про продаж гаражів письмово між його довірителем та позивачем не укладався. Всі домовленості велись усно. В них, дійсно, немає доказів того факту, що за продаж гаражів обумовлювалась ціна, значно вища за ту, що вказувалась в розписці. Однак, позивач говорить неправду, стверджуючи, що в них не було домовленості про сплату ще 20 000 грн. за гаражі під час підписання договору купівлі-продажу у нотаріуса. Підтверджує, що розписка писалась в присутності двох свідків, вказаних в розписці, тому необхідності допитувати їх в суді, немає.

Вислухавши представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно ст.3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу

Відповідно до ст.657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількома документами, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до технічних паспортів на гаражі, виданих КП „Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації та свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих виконавчим комітетом Нікопольської міської ради, ОСОБА_4 є власником гаражів № 155, 138, 139, 159, 160 в АГК „Строитель (а.с.9-11,15-20).

В березні 2009 року між відповідачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 відбулась купівля-продаж спірних гаражів № 155, 138, 139, 159, 160 в АГК „Строитель. Цей продаж, за твердженням позивача, було вчинено за 24 000 грн., що підтверджується розпискою про передачу позивачем відповідачу 24 000 грн. Будь-яких доказів на підтвердження того факту, що сплачено було лише аванс за гаражі і під час нотаріального оформлення позивачу необхідно було доплатити ще 20 000 грн., відповідачем до суду не надано.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 28.06.1991 року „Про практику розгляду судами цивільних справ, повязаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року), прийом в члени гаражно-будівельного кооперативу підлягають задоволенню лише у тому разі, коли право на вступ до кооперативу виникає з цивільних правовідносин, зокрема, таке право виникає в особи, якій членом ГКБ відчужено гараж.

Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на ту обставину, що він не наполягав на укладенні договору та виплаті йому всієї суми за гаражі терміново, бо Договір повинен був бути укладений у розумні строки, але ці строки не конкретизувались, оскільки дані факти спростовуються матеріалами справи. Суд не вважає розумними строками укладення договору купівлі-продажу гаражів, на які посилається в зустрічній позовній заяві відповідач, і в судовому засіданні представник відповідача, строк в 4 роки. Доказів того, що відповідач неодноразово звертався до позивача з вимогою виплати всієї суми за гаражі, відповідачем до суду надано не було.

За таких обставин суд вважає доведеним той факт, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в 2009 році відбулась фактична купівля-продаж гаражів № 138, 139, 155, 159, 160 в Автогаражному кооперативі „Строитель в м.Нікополі. І вважає за можливе визнати усну угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про продаж ОСОБА_4 ОСОБА_3 гаражів № 138, 139, 155, 159, 160, які знаходяться в м.Нікополі Дніпропетровської області на території автогаражного кооперативу № 14 „Строитель, - дійсною.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Власник або інша заінтересована особа мають право звернутись до суду за забезпеченням прав власності, пов'язаних з усуненням перешкод, які заважають власнику або іншому титульному володільцеві здійснювати в повній мірі та беззаперечно свої права володіння та розпорядження майном.

Також, відповідно до ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Тому суд вважає за можливе визнати за ОСОБА_3 право власності на гаражі № 138, 139, 155, 159, 160, які знаходяться в м.Нікополі Дніпропетровської області на території Автогаражного кооперативу № 14 „Строитель.

Керуючись ст. 3-10, 30, 60, 256, 259 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Визнати усну угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про продаж ОСОБА_4 ОСОБА_3 гаражів № 138, 139, 155, 159, 160, які знаходяться в м.Нікополі Дніпропетровської області на території Автогаражного кооперативу № 14 „Строитель, укладену в 2009 році, - дійсною.

Визнати право власності за ОСОБА_3 на гаражі 138, 139, 155, 159, 160, які знаходяться в м.Нікополі Дніпропетровської області на території автогаражного кооперативу № 14 „Строитель.

В позовних вимогах ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_5