Справа № 161/5209/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Черняк В.В. Провадження №
22-ц/773/1980/13 Категорія: 57 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2013 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В.,
Антонюк К.І.,

при секретарі Семенюк О.А.,

з участю: представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Даниліка Ф.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до Волинської
обласної спілки споживчих товариств
про визнання правочину недійсним за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 27 листопада 2013
року,

встановила:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 27 листопада 2013
року відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_3 до Волинської обласної спілки
споживчих товариств про визнання
недійсним договору № 952 оренди
торговельного місця від 01.01.07 та
додаткової угоди до нього від 01.01.08.

Не погоджуючись із вищевказаним
рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу, в якій, покликаючись
на неповне з'ясування судом обставин
справи та неправильне застосування
норм матеріального права, просила його
скасувати й ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

В ході апеляційного розгляду даної
справи представник позивача ОСОБА_1
апеляційну скаргу підтримав із
зазначених у ній підстав, тоді як
представник відповідача Данилік Ф.Я.
просив апеляційну скаргу відхилити з
огляду на безпідставність наведених у
ній доводів, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь в справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції - залишенню без змін з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої
інстанції виходив із того, що укладений
між сторонами у справі договір оренди
торгового місця № 952 від 01.01.07 та
додаткова угода до нього від 01.01.08 не
суперечать закону, не порушують
публічний порядок і спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними. При цьому суд також
вважав, що позивачем не доведено, що
даний договір та додаток до нього були
укладені під впливом обману чи
насильства. За таких обставин суд
дійшов висновку про відсутність
передбачених законом підстав для
визнання вищевказаного правочину
недійсним.

Зазначені висновки суду першої
інстанції ґрунтуються на повно та
всебічно встановлених обставинах
справи, відповідних їм нормах
матеріального права, а тому з ними
погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.4 цієї ж статті,
двостороннім правочином є погоджена
дія двох сторін.

Загальні вимоги, додержання яких
є необхідним для чинності правочину,
визначені у ст.203 ЦК України і зводяться
до наступного:

- зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства (ч.1 ст.203
ЦК України в редакції, чинній на момент
виникнення спірних правовідносин);

- особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності (ч.2 ст.203 ЦК
України);

- волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч.2
ст.203 ЦК України);

- правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК
України);

- правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України).

Водночас, згідно з ч.1 ст.627 ЦК
України, сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зокрема, відповідно до ч.ч.1-3 ст.6
ЦК України, сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства, або
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами.

При цьому, згідно з ч.3 цієї ж
статті закону, сторони в договорі
можуть відступити від положень актів
цивільного законодавства і
врегулювати свої відносини на власний
розсуд.

Судом першої інстанції
встановлено, що 01 січня 2007 року між
сторонами у справі було укладено
договір № 952 оренди торговельного
місця, за умовами якого Волинська
обласна спілка споживчих товариств
надала фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_3 у строкове платне користування
торговельне місце, яке відповідає
вимогам Правил торгівлі на ринках, для
розміщення малої архітектурної форми
площею 30,0 кв.м. за НОМЕР_1 на строк до 31
грудня 2007 року зі сплатою ОСОБА_3
орендної плати в розмірі 690 грн. на
місяць (а.с.8).

01 січня 2008 року між Волинською
обласною спілкою споживчих товариств
та підприємцем ОСОБА_3 було укладено
додаткову угоду до вищевказаного
договору оренди торговельного місця,
за якою строк дії договору продовжено
до 31 грудня 2008 року, а розмір орендної
плати встановлено на рівні 840 грн. на
місяць (а.с.9).

У відповідності до п.п.7.2, 7.5 даного
договору він з 01 січня 2009 року є
припиненим по закінченню строку дії з
огляду на заперечення відповідача щодо
його пролонгації (а.с.120).

Згідно повідомлення державного
реєстратора (а.с.43), 03 жовтня 2012 року
припинена підприємницька діяльність
ОСОБА_3

Згідно з п.20 Правил торгівлі на
ринках, затверджених спільним наказом
Міністерства економіки та з питань
європейської інтеграції України,
внутрішніх справ України, Державної
податкової адміністрації України,
Державного комітету стандартизації,
метрології та сертифікації України
26.02.02 N57/188/84/105, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 22 березня
2002 р. за N288/6576, при наданні продавцям
торговельних місць на визначений
термін адміністрація ринку укладає з
ними письмову угоду в якій
рекомендується зазначати термін дії
угоди, асортимент (вид) товарів, що
реалізуються, розташування
торговельного місця, умови оренди
торговельного місця, розмір та порядок
оплати за оренду майна, перелік послуг,
які надає ринок, та їх вартість.

Пунктом 13 даних Правил визначено,
що торговельне місце - це площа,
відведена для розміщення необхідного
для торгівлі інвентарю (вагів, лотків
тощо) та здійснення продажу продукції з
прилавків (столів), транспортних
засобів, причепів, візків (у тому числі
ручних), у контейнерах, кіосках,
палатках тощо.

За таких обставин суд першої
інстанції обґрунтовано дійшов
висновку про те, що оспорюваний договір
оренди торговельного місця укладений
між сторонами в справі у відповідності
до вимог чинних Правил торгівлі на
ринках та з додержанням норм ЦК
України, і що даний правочин жодним
чином не порушує встановленого
публічного порядку.

У своїй позовній заяві ОСОБА_3
вказувала, що до укладення
оспорюваного договору, а саме - з 2001
року по грудень 2006 року, вона
орендувала в адміністрації Луцького
госпрозрахункового ринку на території
ринку «Завокзальний» по
вул.Карпенка-Карого, 1 в м.Луцьку
Волинської області торгове місце
(торгову площу) площею 30,0 кв.м., на якій
розміщується належний їй на праві
власності торговий кіоск НОМЕР_1.

Ствердивши таким чином, що з 2001
року між нею та адміністрацією ринку
склались та існували усталені
господарські правовідносини з приводу
строкового платного використання
відповідної частини території ринку
для розміщення та експлуатації
власного торгового кіоску, позивач тим
самим фактично спростувала власні
доводи про те, що при укладенні
оспорюваного договору вона була
введена відповідачем в оману щодо
дійсного предмету договору, вважаючи,
що насправді орендує земельну ділянку
під кіоском, а не частину торгової
площі - торговельне місце.

З огляду на вищевикладене
колегія суддів погоджується також з
висновком суду першої інстанції про те,
що доводи позивача та її представника
про безпредметність, фіктивність та
удаваність договору оренди
торговельного місця № 952 від 01.01.07 та
додаткової угоди до нього від 01.01.08 є
повністю надуманими.

Не заслуговують на увагу
твердження позивача і про укладення
даного правочину під впливом
насильства, тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, оскільки
жодних належних та допустимих доказів
на підтвердження даних обставин
позивачем та її представником суду не
наведено.

Як вбачається з договору оренди
землі від 27 вересня 2005 року, укладеного
між Луцькою міською радою та
Волинською обласною спілкою споживчих
товариств та зареєстрованого 28.09.05, із
наступними змінами та доповненнями
(а.с.122-128), земельна ділянка для
обслуговування ринку «Завокзальний»
по вул.Карпенка-Карого, 1 в м.Луцьку
Волинської області, власником якого є
Волинська обласна спілка споживчих
товариств, надана Волинській
облспоживспілці в оренду саме для
обслуговування даного ринку.

Тим самим спростовується
твердження позивача про
неправомочність відповідача
розпоряджатись на власний розсуд
торговельними місцями на ринку,
власником якого являється останній.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, однак при цьому, в
силу вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України,
вона повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог.

Однак, звертаючись до суду із
вищевказаним позовом, позивач,
всупереч вимогам наведених вище норм
процесуального закону взагалі не
вказала та, відповідно, не довела, яким
чином правочин, строк дії якого
закінчився ще у 2008 році, порушує на
даний час її права та законні інтереси.

І оскільки позивачем та її
представником не доведено існування
жодної із передбачених законом підстав
для визнання оспорюваного правочину
недійсним, як не доведено і самого
факту порушення прав та законних
інтересів позивача вчиненням
згаданого правочину, то колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
перевіривши доводи сторін, надавши
належну правову оцінку дослідженим
доказам та фактичним обставинам
справи, в повній мірі визначився з
характером спірних правовідносин, що
виникли між сторонами, й дійшов
обґрунтованого висновку про
безпідставність заявленого ОСОБА_3
позову, а відтак - правомірно відмовив у
його задоволенні.

Натомість, доводи апеляційної
скарги зводяться до довільної та
суперечливої інтерпретації позивачем
дійсних обставин справи та норм
чинного законодавства і жодним чином
не спростовують наведених вище
висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу
позивача слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін як
таке, що ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 27 листопада 2013
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді