Справа №
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 листопада 2013
року

м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі: головуючого судді – Тішко Д.А.,
при секретарі – Тихонюк В.В., за участю
позивача ОСОБА_1, представника позивача
ОСОБА_2, представника відповідача
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду у місті
Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
заповіту недійсним, третя особа, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - приватний нотаріус
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_6,-

встановив:

В січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовом до відповідачів в якому
просив визнати заповіт, складений
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_6 недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що
06.05.2010 року помер його батько ОСОБА_7
Після його смерті відкрилася спадщина
на житловий будинок №37 по вул. Скляра в
м. Миколаєві. Після звернення до
нотаріуса для прийняття спадщини він
дізнався, що за час життя ОСОБА_7
оформив заповіт на користь своєї
дружини ОСОБА_4 Вважав, що заповіт є
недійсним, через те, що ОСОБА_7
розпорядився не тільки своєю частиною
майна, а й належною померлій 16.02.1999 р.
ОСОБА_8 Крім того, заповіт було складено
ОСОБА_7 у стані, коли він не міг
правильно сформувати та виразити своє
волевиявлення внаслідок перенесених
медичних захворювань. Також зазначав,
що відповідач ОСОБА_4 навмисно доводила
заповідача до малосвідомого стану
внаслідок надання йому алкогольних
напоїв після чого нав’язувала йому
свою волю.

Позивач та представник позивача в
судовому засіданні доводи позову
підтримали, додатково пояснили суду, що
за час життя ОСОБА_7 ніколи не мав
бажання заповідати своє майно ОСОБА_4,
проте внаслідок її впливу та тяжких
захворювань, вимушений був оформити
заповіт не розуміючи правого значення
своїх дій. Крім того, ОСОБА_7 не
підписував заповіт, хоча мав таку
фізичну можливість, а свідки, які
приймали участь при посвідчені
заповіту також були введені в оману та
не знали про яку нотаріальну дію йде
мова.

Представник відповідача ОСОБА_4 в
судовому засіданні вимоги позову не
визнав та пояснив суду, що обставини
стосовно психічної та фізичної
неспроможності спадкодавця стосовно
укладення оспорюваного заповіту вже
були предметом судового розгляду
Центральним районним судом м.
Миколаєва по цивільній справі №2-1883/11
за участю тих же самих осіб стосовно
того ж предмету спору із тих же підстав.
При цьому, стороною позивача не надано
жодного нового доказу, які
підтверджують наявність підстав для
визнання заповіту від 22.08.2008 р.
недійсним, а приватний нотаріус ОСОБА_6
при його посвідченні діяла у повній
відповідності із Інструкцією про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
Наказом Міністерства юстиції України
від 03.03.2004 р. №20/5. На підставі
зазначеного, просив відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_5 та приватний
нотаріус Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 до
судового засідання не з’явилися, про
дату та час розгляду справи були
повідомлені належним чином, заперечень
проти позову не надали.

Вивчивши доводи позову, заслухавши
пояснення сторін, їх представників та
оглянувши матеріали архівної
цивільної справи №2-1883/11 за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту
недійсним, визнання права власності на
спадкове майно, судом встановлені
наступні обставини та відповідні ним
правовідносини.

Так, із матеріалів справи вбачається,
що 22.08.2008 року приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 було посвідчено заповіт,
реєстровий №1256 за яким ОСОБА_7 заповів
усе своє майно ОСОБА_4. Зазначений
заповіт на особисте прохання ОСОБА_7
було підписано ОСОБА_9 та зачитано
заповідачу свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11

ОСОБА_7 помер 06.05.2010 р., що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 18.10.2010 р., актовий запис №2015, серія
І-ФП №118720. Після його смерті, 21.05.2010 р.
Першою миколаївською державною
нотаріальною конторою була заведена
спадкова справа №323/2010.

З заявами про прийняття спадщини
звернулися дружина померлого ОСОБА_12
та його сини ОСОБА_5 та ОСОБА_1

З аналізу тексту позовної заяви ОСОБА_1
вбачається, що він ставить питання про
недійсність заповіту від 22.08.2008 р. за
правилами ст. 225 ЦК України.

За ч. 1 ст. 225 ЦК України, судом
визнається недійсним правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними.

Згідно ст. 145 ЦПК України призначення
експертизи є обов'язковим за
клопотанням хоча б однієї із сторін,
якщо у справі необхідно встановити
психічний стан особи.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

При цьому, з матеріалів архівної
цивільної справи №2-1883/11 вбачається, що
12.10.2010 р. ОСОБА_1 звернувся до
Центрального районного суду м.
Миколаєва з позовом до ОСОБА_4 в якому
просив визнати заповіт недійсним з
тотожних підстав.

В ході розгляду зазначеної справи
відповідно до ухвали суду від 25.11.2011 р.
була призначена посмертна
судово-психіатрична експертиза на
вирішення якої поставлені питання щодо
психічного стану в якому знаходився
ОСОБА_7 та розуміння ним в силу свого
стану здоров’я значення своїх дій та
можливість керувати ними на момент
складення заповіту 22.08.2008 р. Крім того,
експерту направлені для дослідження
медична картка хворого ОСОБА_7 з
Миколаївської міської поліклініки №4.

Відповідно до акту № 698 посмертної
амбулаторної судово-психіатричної
експертизи від 25.10.2012 р., ОСОБА_7 при
оформленні заповіту від 22.08.2008 р. не
страждав хронічним алкоголізмом та
недоумством та розумів значення своїх
дій та міг керувати ними.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості та кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Щодо доводів позивача про здійснення
розпорядження ОСОБА_7 на підставі
заповіту частиною майна, яка належала
померлій 16.02.1999 р. ОСОБА_8, то відповідно
до змісту ст.ст. 626, 628, 1233 ЦК України
заповідач самостійно визначає зміст
заповіту на свій розсуд. Крім того, із
тексту оспорюваного заповіту
вбачається, що ОСОБА_7 здійснив
розпорядження стосовно усього
належного йому майна на час смерті без
його індивідуального визначення, тому
такі доводи позивача є неспроможними
та такими, що ґрунтуються на невірному
розумінні закону.

На підставі зазначеного, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
заповіту недійсним слід відмовити у
зв’язку з безпідставністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові
витрати сплачені позивачем при
зверненні до суду та перерозподілу не
підлягають.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання заповіту
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд
першої інстанції до апеляційного суду
Миколаївської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя

Д.А. Тішко