Справа № 1323/6089/2012
Провадження № 2/456/256/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" грудня 2013 р. Стрийський
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Бучківської
В. Л.

при секретарі Березіній
Л.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Стрию цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи
Станківська сільська рада Стрийського
району Львівської області, Управління
Держкомзему в Стрийському районі
Львівської області про встановлення
порядку користування земельною
ділянкою,

в
с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з
позовом та уточнивши в судовому
засіданні під час розгляду справи
позовні вимоги, просить суд ухвалити
рішення, яким провести розподіл
земельної ділянки шляхом встановлення
порядку користування земельною
ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, між ним та
відповідачем, відповідно із
встановленими розмірами: (0,25 га - за ним
та 0,16 га - за відповідачем) по одному із
варіантів, запропонованих висновком
судової будівельно-технічної
експертизи №2749 від 02.08.2011 р. В
обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що на підставі
договору дарування від 23 травня 2007 року
він став власником 52/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1. Інші 42/100
частини житлового будинку належать на
підставі договору дарування
відповідачу по справі - ОСОБА_2 Довідкою
Станківської сільської ради №946 від
16.10.2012 р. підтверджується той факт, що
для обслуговування житлового будинку
згідно із записами погосподарських
книг за його частиною житлового
будинку закріплена земельна ділянка
площею 0,25 га та за ОСОБА_2 закріплена
земельна ділянка площею 0,16 га. З
приводу користування земельною
ділянкою між ним та відповідачем
постійно виникають конфлікти, а тому
він змушений звернутися з позовом до
суду.

В судовому засіданні позивач
позовні вимоги підтримав, дав
пояснення, аналогічні викладеним в
позовній заяві, просить розділити їх з
відповідачем, оскільки мати
відповідача ОСОБА_3 фактично захопила
всю земельну ділянку і чинить йому
перешкоди в користуванні його частиною
земельної ділянки. Зазначив, що йому
підходить будь-який з варіантів,
запропонований висновком експертизи.

Представник позивача ОСОБА_4
позовні вимоги підтримав та пояснив
суду, що в провадженні Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області перебувала цивільна справа
аналогічного змісту за позовом ОСОБА_2,
яка була залишена ухвалою суду без
розгляду. По вказаній справі судом було
призначено будівельно-технічну
експертизу, висновком якої за №2749 від
02.08.2011 р. було запропоновано два
варіанти розподілу земельної ділянки з
окремими заїздами. Відповідач
категорично заперечила проти окремих
заїздів, вважає, що заїзд до будинку
повинен бути спільним. У вказаному
судовому процесі виступав експерт,
який пояснював, що іншого варіанту
розподілу земельної ділянки, ніж ті,
які запропоновано експертом, немає.

Представник позивача ОСОБА_5
позовні вимоги підтримала, просить
встановити порядок користування
земельною ділянкою відповідно до
часток домоволодіння, які належать
сторонам по справі.

Представник відповідача ОСОБА_3
позовні вимоги не визнала та пояснила,
що відповідач по справі є
співвласником житлового будинку
АДРЕСА_1 з травня 2007 року, вони постійно
користувались спільною під'їздною
дорогою до цього будинку, до якого
відноситься прибудинкова земельна
ділянка площею 0,16 га та яка по
документах розташована зі сторони
фасадної частини будинку та по
висновку експертизи про порядок
розподілу прибудинкової земельної
ділянки рекомендована виділити
позивачу ОСОБА_1, а відповідачу
запропоновано облаштувати окремий
під'їзд, де розташована земля, яка
належить Станківській сільській раді
та де проходить глибокий рів, що
очевидно належав до меліоративної
мережі та по якому практично немає
можливості облаштувати окремий
під'їзд. Згідно акту комісії сільської
ради від 29.09.2011 р. неможливо облаштувати
окрему під'їздну дорогу до їхньої
частини будинку, а тому запропоновано
існуючий проїзд залишити у спільному
користуванні. 10.10.2012 р. вона від імені
відповідача звернулася до
Станківської сільської ради для
остаточного вирішення даного спору і
отримала відповідь про те, що оскільки
немає реального розподілу
будинковолодіння, то відповідно до ст.89
ЗК України прибудинкова земельна
ділянка площею 0,16 га знаходиться у
спільному користуванні та
рекомендовано звернутися в сільську
раду з заявою про надання дозволу на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо передачі даної
земельної ділянки у спільну сумісну
власність без нарізки другої ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_6 з
позовними вимогами не погодився та
зазначив, що сторони користуються
житловим будинком в ідеальних частках,
вважає, що висновок експертизи порушує
права його довірителя, оскільки за
обома варіантами вона змушена за
власний кошт облаштовувати окремий
в'їзд, крім того через земельну ділянку,
яка перебуває в користуванні зовсім
іншої особи. Окремо звернув увагу суду,
що на спірній земельній ділянці
знаходяться господарські споруди, які
перебувають у спільному користуванні
сторін, оскільки їх доля не вирішена
укладеними цивільно-правовими
договорами і у випадку встановлення
порядку користування, відповідач не
матиме, наприклад, змоги користуватися
колодязем, який пропонується позивачу
у випадку розподілу. Звертає увагу суду
також на акт сільської ради, згідно
якого фізично неможливо облаштувати
такий заїзд, оскільки в даному місці
протікає русло ріки, і земельна ділянка
перебуває у користуванні іншої особи.
Вважає, що реальний розподіл
будинковолодіння може реально
вплинути на розподіл земельної
ділянки.

Представник третьої особи
Станківської сільської ради
Стрийського району Львівської області
- сільський голова Гусак С.В. проти
позовних вимог заперечила та
зазначила, що згідно умов договорів на
підставі яких сторони стали
співвласниками житлового будинку у
їхнє спільне користування перейшли
господарські споруди, які розміщені на
спірній земельній ділянці. Реального
розподілу будинковолодіння немає. 0,25
га - це ОСГ. Записи в погосподарських
книгах - 0,16 га та 0,25 га - це приблизні
розміри, ніхто цієї землі не переміряв.
Земельна ділянка не перебуває у
користуванні жодної зі сторін, а
належить сільській раді, тобто
перебуває у комунальній власності, про
що неодноразово повідомлялася
відповідач, яка зверталася до
сільської ради із заявами. Окрім цього
повідомила суд, що з погосподарської
книги 1944-1945 р.р. вбачається, що земельна
ділянка, по якій повинен проходити
проїзд, який пропонується експертизою
для відповідача, належить сім'ї ОСОБА_8,
і 19.12.2013 р. до сільської ради звернулася
ОСОБА_8 з заявою про закріплення
земельної ділянки за нею.

Представник третьої особи
Управління Держкомзему в Стрийському
районі Львівської області - Ярич Р.М.
заперечив проти позовних вимог, вважає,
що земельна ділянка поділу шляхом
встановлення порядку користування не
підлягає, оскільки сторони не набули
право на неї, отримавши в дар по частині
житлового будинку, вони повинні були
звернутися у відповідні органи
місцевого самоврядування, оформити
технічну документацію, затвердити її
та отримати правовстановлюючі
документи, які б посвідчили їхнє право
користування земельною ділянкою.
Договір оренди, який надала суду
сторона відповідача не підтверджує її
право на користування земельною
ділянкою, оскільки за формою і змістом
суперечить чинному законодавству і не
зареєстрований у встановленому
законом порядку.

Суд, заслухавши пояснення сторін
та дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, приходить до
висновку, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до Перехідних
положень Земельного Кодексу України та
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України, якщо відносини виникли до
набрання чинності цими кодексами та
продовжують існувати після набрання
ними чинності, та враховуючи, що в
даному випадку слід розрізняти такі
юридичні категорії, як «фактичне
землекористування» та «юридичне
землекористування», а відтак, при
постановленні рішення по даній справі,
слід керуватися нормами Земельного
Кодексу України 2001 р. та положеннями
Цивільного кодексу України, оскільки
договірні відносини мали місце після
набрання ними чинності.

Земельні відносини регулюються
Конституцією України, Земельним
кодексом України, а також прийнятими
відповідно до них нормативно-правовими
актами, що передбачено ч. 2 ст. 3
Земельного кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції
України право власності на землю
набувається та реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
визначено, що до виключної компетенції
сільських, селищних міських рад
відноситься вирішення відповідно до
закону питань регулювання земельних
відносин.

Відповідно до ст.152 ЗК України
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно з ч.1 ст.78 Земельного
Кодексу України право власності на
землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками.

Згідно зі ст. 22 ЗК України право
власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право. Приступати до
використання земельної ділянки, в тому
числі на умовах оренди, до встановлення
меж цієї ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує право власності або право
користування землею, забороняється.

За змістом ст. 23 ЗК України право
власності або право постійного
користування землею посвідчується
державними актами, які видаються і
реєструються сільськими, селищними,
міськими, районними Радами народних
депутатів. Державний акт на право
колективної власності на землю
видається колективному
сільськогосподарському підприємству,
сільськогосподарському кооперативу,
сільськогосподарському акціонерному
товариству із зазначенням розмірів
земель, що перебувають у власності
підприємства, кооперативу, товариства
і у колективній власності громадян. До
державного акта додається список цих
громадян. Форми державних актів
затверджуються Верховною Радою
України.

Відповідно до ч.1 ст.81 Земельного
Кодексу України громадяни України
набувають право власності на земельні
ділянки на підставі: придбання за
договором купівлі-продажу, ренти,
дарування, міни, іншими
цивільно-правовими угодами;
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності;
приватизації земельних ділянок, що
були надані їм раніше у користування;
прийняття спадщини; виділення в натурі
(на місцевості) належної їм земельної
частки (паю).

За змістом п.7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 р.
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» підвідомчі судам
спори, пов'язані із земельними
відносинами розглядаються в позовному
провадженні. За засвою сторони, яка не
погоджується з рішенням органу
місцевого самоврядування чи органу
виконавчої влади щодо земельного
спору, суд перевіряє правильність
цього рішення і вирішує спір по суті.

Судом встановлені наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

Предметом позовних вимог є
земельна ділянка, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право
особистої власності на жилий будинок
від 30.01.1989 р. 48/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1, на підставі рішення
виконкому Стрийської районної Ради
народних депутатів №19 від 27.01.1989 р.,
належало ОСОБА_10, а 52/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1, на підставі
рішення виконкому Стрийської районної
Ради народних депутатів №19 від 27.01.1989 р.
числилося за колгоспним двором,
головою якого була ОСОБА_11.

30 листопада 2004 року ОСОБА_10
подарував, а відповідач ОСОБА_2
прийняла в дар 48/100 частин житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
по АДРЕСА_1, розташований на землях
сільської ради. Згідно договору
дарування, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_12, вказаний житловий
будинок в цілому складається з: двох
кухонь, чотирьох житлових кімнат
площею 72,3 кв.м., загальна площа 121,8 кв.м.
До нього належать: цегляний сарай «Б»,
цегляна вбиральня «В», погріб «Г»,
навіс «Д», навіс «Е», навіс «Є»,
колодязь 2, огорожа 3, замощення «І».

23 травня 2007 року ОСОБА_11
подарувала, а відповідач ОСОБА_1
прийняв в дар 52/100 частин житлового
будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1,
розташований на землях сільської ради.
Згідно договору дарування,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_13, вказаний житловий будинок в
цілому складається з: чотирьох
житлових кімнат площею 72,3 кв.м. та двох
кухонь, загальна площа 121,8 кв.м., до
якого належать: цегляний сарай «Б»,
цегляна вбиральня «В», бетонний погріб
«Г», навіс з дощок «Є», колодязь з
бетонних кілець «К», огорожа з
металевої сітки №3, бетонне замощення
«І», металевий гараж «Д», сарай з дощок
«Е».

З довідки Станківської сільської
ради №133 від 11.05.2010 р. вбачається, що з 1986
р. по 1995 р. в погосподарських книгах
розділу, в якому б була відображена
прибудинкова земельна ділянка не
існувало. Згідно запису в
погосподарській книзі за
господарством ОСОБА_14 (ОСОБА_1)
числилось станом на: 01.01.1986 р. - 0,43 га;
01.06.1986 р. - 0,25 га; 01.06.1987 р. - 0,25 га; 01.06.1988 р. -
0,25 га; 01.06.1989 р. - 0,25 га; 01.06.1990 р. - 0,43 га;
01.06.1991 р. - 0,45 га; 01.06.1992 р. - 0,43 га; 01.06.1993 р. -
0,43 га; 01.06.1994 р. - 0,44 га; 01.06.1995 р. - 0,43 га;
01.06.1996 р. - 0,46 га; 01.06.1997 р. - 0,46 га; 01.06.1998 р. -
0,46 га; 01.06.1999 р. - 0,46 га; 01.01.2000 р. - 0,46 га;
01.01.2001 р. - 0,46 га; 01.01.2002 р. - 0,25 га; 01.01.2003 р. -
0,25 га; 01.01.2004 р. - 0,25 га; 01.01.2005 р. - 0,25 га;
01.01.2006 р. - 0,25 га; 01.01.2007 р. - 0,25 га; 01.01.2008 р. -
0,25 га; 01.01.2009 р. - 0,25 га.

Згідно запису в погосподарській
книзі за господарством ОСОБА_10 (ОСОБА_2)
числилось станом на: 01.01.1986 р. - 0,00 га;
01.06.1986 р. - 0,00 га; 01.06.1987 р. - 0,00 га; 01.06.1988 р. -
0,00 га; 01.06.1989 р. - 0,00 га; 01.06.1990 р. - 0,00 га;
01.11.1990 - 0,43 га; 01.06.1991 р. - 0,15 га; 01.06.1992 р. -
0,16 га; 01.06.1993 р. - 0,16 га; 01.06.1994 р. - 0,16 га;
01.06.1995 р. - 0,16 га; 01.06.1996 р. - 0,16 га; 01.06.1997 р. -
0,16 га; 01.06.1998 р. - 0,16 га; 01.06.1999 р. - 0,16 га;
01.01.2000 р. - 0,16 га; 01.01.2001 р. - 0,16 га; 01.01.2002 р. -
0,16 га; 01.01.2003 р. - 0,16 га; 01.01.2004 р. - 0,16 га;
01.01.2005 р. - 0,16 га; 01.01.2006 р. - 0,16 га; 01.01.2007 р. -
0,16 га; 01.01.2008 р. - 0,16 га; 01.01.2009 р. - 0,16 га.

З договорів дарування земельних
ділянок вбачається, що житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1
знаходиться на землях сільської ради,
тобто перебуває в комунальній
власності.

Слід звернути увагу, що позивач
просить встановити порядок
користування земельною ділянкою
розміром 0,41 га, в той же час згідно
обмірів земельної ділянки, проведеною
Стрийським районним відділом
Львівської регіональної філії ДП
«Центр державного земельного
кадастру» земельна ділянка (ОСГ) ОСОБА_2
складає 0,2200 га, земельна ділянка ОСОБА_1
(ОСГ) складає 0,1715 га, прибудинкова
територія загальною площею складає 0,1636
га.

З позовних вимог позивача ОСОБА_1
вбачається, що останній просить
встановити порядок користування
земельною ділянкою загальною площею 0,41
га, тобто не лише земельною ділянкою,
призначеною для обслуговування
житлового будинку, але і землею,
призначеною для ОСГ. Як на підставу
встановлення саме такого порядку
користування земельною ділянкою
позивач покликається на довідку
Станківської сільської ради №946 від
16.10.2012 р., згідно якої сільський голова
Гусак З. повідомила, що згідно записів в
погосподарській книзі за частиною
будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 і
належить ОСОБА_1 числиться 0,25 га, за
частиною будинку, який належить ОСОБА_2
числиться 0,16 га.

З пояснень в судовому засіданні
третьої особи - сільського голови Гусак
В.З., вказана довідка видана на підставі
записів в погосподарській книзі, дані
розміри земельних ділянок числяться не
за окремими особами, а за господарством
в цілому, оскільки ні у власності, ні у
користуванні, як сторін по справі, так і
попередніх власників не перебувають,
оскільки сторони жодних
правовстановлюючих документів у
встановленому законом порядку не
отримали та до сільської ради з
питанням про передачу у користування
чи у власність спірної земельної
ділянки не зверталися. Земельна
ділянка, розміром 0,16 га знаходиться
фактично у спільному користуванні
сторін, проте юридично не оформлена.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідач по справі ОСОБА_2
неодноразово зверталася до сільської
ради з заявами про розподіл земельної
ділянки та збільшення розміру
земельної ділянки, рішенням 13 сесії 6
демократичного скликання Станківської
сільської ради №538 від 04.05.2012 р.,
рекомендовано сторонам по справі
звернутися з заявами в сільську раду
про надання дозволу на виготовлення
технічної документації із землеустрою
про передачу даної земельної ділянки у
спільну сумісну власність для
обслуговування житлового будинку
орієнтованою площею 0,16 га в АДРЕСА_1.

Статтею 120 ЗК України встановлено,
що якщо жилий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, що перебуває у користуванні,
то в разі набуття права власності на ці
об'єкти до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. ст.122 ЗК України,
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 33 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» надання під забудову та для
інших потреб земель, що перебувають у
власності територіальних громад,
віднесено до виключних повноважень
виконавчих органів сільських,
селищних, міських рад. Надання
земельних ділянок громадянам для
будівництва та обслуговування
житлового будинку здійснюється
відповідними органами місцевого
самоврядування в порядку,
передбаченому законом.

Згідно з абзацом 1 пункту 12
розділу Х «Перехідних положень»
Земельного Кодексу України
розмежування земель державної та
комунальної власності повноваження
щодо розпорядження землями (крім
земель, переданих у приватну власність,
та земель, зазначених в абзаці третьому
цього пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Згідно п.в пункту 18 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
16.04.2004 року №7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», з 1 січня 2002р. відповідно до
статті 125 ЗК право користування
земельною ділянкою виникало після
одержання її власником або
землекористувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування або укладення
договору оренди, їх державної
реєстрації та встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), а з 2 травня 2009р. у
відповідності із Законом України від 5
березня 2009 р. N 1066-VI право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до підпункту «г» п. 18
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» при переході права
власності на будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 1 січня 2002 року згідно з положеннями
чинної до цієї дати статті 30 ЗК України
до набувача від відчужувача переходить
належне йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120 ЗК
2001 року на підставі цивільно-правових
угод, а право користування - на підставі
договору оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 року,
згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу
внесення змін до ст.120 ЗК Законом
України від 27 квітня 2007 року - і згідно
зі ст.120 ЗК України, переходило право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування. В разі переходу права
власності на будівлі та споруди до
кількох осіб право на земельну ділянку
визначалось пропорційно часткам осіб у
вартості будівлі та споруди, якщо інше
не передбачено в договорі відчуження
останніх, а при переході права
власності на будівлі та споруди до
фізичних або юридичних осіб, які не
могли мати у власності земельні
ділянки, до них переходило право
користування земельною ділянкою. З 1
січня 2010 року до особи, яка набула право
власності на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача) відповідно до ст.377
ЦК України і ст.120 ЗК України.

Вказані положення відображені в
постанові ВСУ від 14.11.2011 р №3-119гс11 та
Інформаційному листі Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №41/0/4-12 від 16.01.2012 р.

В матеріалах справи відсутнє
будь-яке рішення органу влади чи
місцевого самоврядування про
закріплення за позивачем чи
відповідачем або попередніми
власниками будинку АДРЕСА_1 земельної
ділянки, оскільки доказів про
наявність такого рішення сторони не
представили.

У зв'язку з цим, суд приходить до
висновку, що встановлення порядку
користування земельною ділянкою є
неможливим, сторони не є ані
співвласниками, ані користувачами
земельної ділянки, оскільки, у
встановленому законом порядку ні їм, ні
попереднім власникам будинку земельна
ділянка такого розміру ні у власність,
ні у користування не передавалась та
рішення відповідних органів влади чи
місцевого самоврядування в матеріалах
справи відсутні.

З огляду на вищенаведене,
вирішуючи спір, суд, вирішуючи питання
про встановлення порядку користування
земельною ділянкою бере до уваги, що
набуття земельної ділянки у власність
або у користування із земель державної
або комунальної власності
здійснюється за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
і у судовому порядку це питання
вирішується в разі відмови зазначених
органів у передачі земельної ділянки у
власність або у користування.

Представник сільської ради Гусак
З.В. в судовому засіданні підтвердила,
що сторони по справі та попередні
співвласники будинку АДРЕСА_1 до
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень з питанням про передачу
спірної земельної ділянки, що належить
Станківській сільській раді у
власність або у користування не
звертались, а на сесії ради
вирішувалось лише питання щодо
збільшення розміру земельної ділянки
за заявою ОСОБА_2

За наведених обставин, суд
приходить до висновку, що виділення
частин земельної ділянки сторонам та
визначення порядку користування цією
земельною ділянкою є безпідставним,
оскільки така не надавалась їм у
встановленому порядку і не
передавалась їм у користування, а тому
позовні вимоги є безпідставними.

Крім того, слід звернути увагу, що
відчуження обєктів нерухомого майна в
період з 01.01.2002 року по 20.06.2007 року (під
час дії ст.120 ЗК України в ред. від 25.10.2001
року) не тягнуло автоматичного
переходу права власності на земельну
ділянку під будівлями та спорудами. На
підставі внесених змін таке право
наступає щодо тієї земельної ділянки,
що знаходиться під будівлями і
земельної ділянки, яка є необхідною для
обслуговування житлового будинку з
будівлями та спорудами. Але питання яка
площа необхідна власникам по договору
дарування для обслуговування
будинковолодіння є компетенцією
органу місцевого самоврядування
сільської ради с.Фалиш, і докази про
своє звернення до сільської ради з
даного питання сторони суду не надали.

Сторони не представили суду та не
оскаржили у встановленому порядку
неправомірність відмови сільської
ради в задоволенні їх заяв щодо
передачі земельної ділянки кожному у
власність, в оренду чи в користування,
оскільки з такими заявами до сільської
ради вони не зверталися та не вважають
за обхідне звертатися.

Без прийняття органом місцевого
самоврядування Станківською сільською
радою рішення щодо закріплення за
кожним із власників часток
будинковолодіння АДРЕСА_1 земельної
ділянки, та якої площі в разі їх
звернення або ж відмови в задаволенні
таких заяв, суд не вправі визнавати
право власності на земельну ділянку по
даній справі, чи встановлювати порядок
користування.

Згідно вимог земельного
законодавства та Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
органом, який приймає рішення щодо
виділення земельної ділянки у
власність, оренду чи користування
особі, яка має право на земельну
ділянку в зв`язку з договорами, як
купівлі-продажу так і дарування
житлового будинку, є сільська рада.

Суд, враховуючи вимоги ст.ст. 12,123
ЗК України, вважає, що земельні ділянки
надаються в користування на підставі
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування, а не
на підставі судових рішень, оскільки
суди вирішують спори лише в межах
земельних ділянок, які надані
користувачам у відповідності з
вимогами чинного законодавства, тобто
користування земельною ділянкою
відбувається з належного дозволу
повноважного на те органу виконавчої
влади або органу місцевого
самоврядування.

Крім того, відповідно до п.п.21,22 в
постанови Пленуму Верховного Суду
України №7 від 16 квітня 2004 року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» порядок користування
земельною ділянкою, яка знаходиться у
сумісній власності, у випадках, коли
жилий будинок було поділено в натурі,
визначається насамперед договором між
співвласниками будинку та земельної
ділянки, а тому суд, також приймає до
уваги і той факт, що будинок між
сторонами реально не розподілений,
кожному з них належить ідеальна
частина будинку, чого сторони в
судовому засіданні не заперечили.

Відповідно до роз'яснень, що
містяться в п.п. 19, 21, 22 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
16.04.2004 року №7 "Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ" у справах за позовом учасників
спільної власності на землю про
встановлення порядку володіння й
користування спільною земельною
ділянкою, на якій розташовані належні
їм жилий будинок, господарські будівлі
та споруди, суд з'ясовує і враховує
можливість нормального користування
будинком і здійснення догляду за ним,
розташування господарських будівель,
споруд, необхідність зведення
будівель, розташування плодово-ягідних
насаджень співвласників, можливість
проходу з вулиці на подвір'я тощо.
Враховуються також вимоги санітарних
правил і правил протипожежної безпеки.
В разі неможливості перенесення
співвласником господарських будівель
і насаджень на надану в його
користування частину ділянки суд має
обговорити питання про відповідну
грошову компенсацію. При пред'явленні
вимог кожним з учасників спільної
власності про встановлення порядку
користування спільною земельною
ділянкою суд може залишити в спільному
користуванні лише ділянки, роздільне
користування якими встановити
неможливо. Абзаци 1 і 2 цього пункту
стосуються також випадків, коли
належні особам на праві спільної
власності жилий будинок, господарські
будівлі та споруди розташовані на
земельній ділянці, яка знаходилася в їх
користуванні до її приватизації або за
договором оренди. Виходячи з того, що
порядок користування спільною
земельною ділянкою, у тому числі тією,
на якій розташовані належні
співвласникам жилий будинок,
господарські будівлі та споруди,
визначається насамперед їхньою угодою
залежно від розміру їхніх часток у
спільній власності на будинок, суд
відповідно до статті 88 ЗК України бере
до уваги цю угоду при вирішенні спорів
як між ними самими, так і за участю осіб,
котрі пізніше придбали відповідну
частку в спільній власності на землю
або на жилий будинок і для яких
зазначена угода також є обов'язковою.
Це правило стосується тих випадків,
коли жилий будинок було поділено в
натурі. Суд може не визнати угоду про
порядок користування земельною
ділянкою, коли дійде висновку, що угода
явно ущемляє законні права когось зі
співвласників, позбавляє його
можливості належно користуватися
своєю частиною будинку, фактично
виключає його з числа користувачів
спільної земельної ділянки, суперечить
архітектурно-будівельним, санітарним
чи протипожежним правилам. Якщо до
вирішення судом спору між
співвласниками жилого будинку розмір
часток у спільній власності на
земельну ділянку, на якій розташовані
будинок, господарські будівлі та
споруди, не визначався або вона
перебувала у користуванні
співвласників і ними не було досягнуто
угоди про порядок користування нею,
суду при визначенні частини спільної
ділянки, право на користування якою має
позивач (позивачі), слід виходити з
розміру його (їх) частки у вартості
будинку, господарських будівель та
споруд на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну часткову
чи на час виникнення останньої. Суд не
може відмовити в позові або закрити
провадження у справі про встановлення
порядку користування земельною
ділянкою з тих підстав, що його
визначено угодою сторін. Якщо при
вирішенні спору суд установить, що
співвласники визначили порядок
користування й розпорядження
земельною ділянкою, для зміни якого
підстав немає, він ухвалює рішення про
встановлення саме такого порядку.

Отже, до вирішення питання про те,
які приміщення жилого будинку та
господарські будівлі й споруди будуть
розподілені кожному із співвласників,
неможливо вирішити і питання про поділ
земельної ділянки, оскільки неможливо
врахувати жодної з вище перелічених
складових, які слід приймати до уваги
при поділі земельної ділянки.

З договорів дарування частин
житлового будинку вбачається, що
господарські споруди: цегляний сарай
«Б», цегляна вбиральня «В», бетонний
погріб «Г», навіс з дощок «Є», колодязь
з бетонних кілець «К», огорожа з
металевої сітки №3, бетонне замощення
«І», металевий гараж «Д», сарай з дощок
«Е», перебувають у спільній сумісній
власності, і між сторонами не
розподілені, а тому зважаючи на
викладене неможливо встановити без
вказаного розподілу порядок
користування земельною ділянкою.

Згідно ст.ст. 125, 126 Земельного
кодексу України, в редакції чинній на
момент укладення договорів, право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою.

Право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою
посвідчується державними актами. Форма
державних актів затверджується
Кабінетом Міністрів України, зокрема
форми державного акта на право
власності на земельну ділянку та
державного акта на право постійного
користування земельною ділянкою,
затверджені постановою Кабінету
Міністрів України від 2 квітня 2002 року
№ 449 «Про затвердження форм державного
акта на право власності на земельну
ділянку та державного акта на право
постійного користування земельною
ділянкою». Із затвердженої форми
державного акта на право власності на
земельну ділянку вбачається, що він
повинен містити, в тому числі і план меж
земельної ділянки та кадастровий номер
земельної ділянки.

Процедурою видачі державного
акта на право власності на земельну
ділянку визначеною Інструкцією «Про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і права
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі»,
затвердженою Наказом Державного
Комітету України по земельних ресурсах
4 травня 1999 року № 449, передбачено також
і висновок державного органу земельних
ресурсів Держкомзему України про
наявні обмеження на використання
земельної ділянки.

Відповідно до п.2 Порядку
державної реєстрації договорів оренди
землі, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 25
грудня 1998 року № 2073, державна
реєстрація договорів оренди є
офіційним визнанням і підтвердженням
державою факту виникнення або
припинення права оренди земельних
ділянок.

Згідно п.5 зазначеного Порядку
юридична або фізична особа (заявник)
подає до відповідного державного
органу земельних ресурсів: заяву про
державну реєстрацію договору оренди;
договір оренди; план (схему) земельної
ділянки, яка надається в оренду; копію
державного акта на право власності на
землю, що перебуває у власності
фізичних або юридичних осіб. Крім
зазначених документів до заяви
додаються: акт перенесення меж
земельної ділянки, яка надається в
оренду, на місцевість у разі не
визначення їх у натурі; проект
відведення земельної ділянки у разі
надання її в оренду із зміною цільового
призначення.

Договір оренди, наданий в
судовому засіданні представником
відповідача ОСОБА_3 вищенаведеним
нормам закону не відповідає і
суперечить встановленому законом
порядку укладення договорів оренди,
такий не зареєстрований, а тому не може
слугувати правовстановлюючим
документом, який свідчить про те, що
земельна ділянка, розмір якої вказано в
договорі перебуває в користуванні
відповідача.

Висновок судової
будівель-технічної експертизи №2749 від
02.08.2011 р. по цивільній справі №2-2326 за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл
прибудинкової земельної ділянки не
може слугувати підставою для
встановлення порядку користування
земельною ділянкою з підстав наведених
вище. Окрім цього, такий висновок
зроблено за відсутності будь-яких
межових знаків, що не дало змоги
експертам провести належне
обмірювання прибудинкової земельної
ділянки і встановити її фактичні
розміри, такий висновок обмежує
земельні права відповідача, оскільки
згідно обох варіантів розподілу
відповідач повинна влаштувати окремий
заїзд через землі, які перебувають у
власності сільської ради та у
користуванні суміжних
землекористувачів. Так, сільський
голова Гусак З.В. в судовому засіданні
повідомила, що з погосподарської книги
1944-1945 р.р. вбачається, що земельна
ділянка, по якій повинен проходити
проїзд, який пропонується експертизою
для відповідача належить сім'ї ОСОБА_8,
і 19.12.2013 р. до сільської ради звернулася
ОСОБА_8 з заявою про закріплення
земельної ділянки за нею.

У зв'язку з тим, що надвірні
будівлі перебувають у спільному
користуванні, частки сторін по справі є
ідеальними, а тому в задоволенні вимог
про визначення порядку користування
земельною ділянкою слід відмовити.
Оскільки надвірні будівлі залишаються
у спільному користуванні, усі
співвласники повинні мати доступ до
належного їм спільного майна.

Окрім цього, слід звернути увагу
на рішення виконавчого комітету
Станківської сільської ради
Стрийського району Львівської області
№51 від 27.10.2011 р., яким затверджено акт
обстеження земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель в АДРЕСА_1, які
перебувають в спільному користуванні
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, згідно з яким
проведеною перевіркою встановлено, що
згідно таблиці №2 до висновку
експертизи №2749, яка проведена
Львівським науково-дослідним
інститутом судових експертиз
прибудинкова територія розподілена
невірно, не враховано право власності
на житлові і господарські будівлі, як з
однієї сторони, так і з другої, та те, що
у місці, де експерт пропонує
відповідачу зробити окремий заїзд
протікає прибережна смуга та
розташовані земельні ділянки інших
громадян.

Отже, запропонований позивачем
порядок користування спірною
земельною ділянкою не відповідає
ідеальним часткам сторін та порушує
законні права та інтереси відповідача.

Крім того, такий порядок не
містить досліджень щодо відповідності
такого порядку користування земельною
ділянкою архітектурно-будівельним,
санітарним чи протипожежним правилам.

У відповідності до ч. 2 ст. 152 ЗК
України власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь - яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою.

Статтею 152 ЗК України визначено,
що захист прав громадян та юридичних
осіб на земельні ділянки здійснюється
шляхом визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування, а статтею 155
названого кодексу - що у разі видання
органом виконавчої влади або органом
місцевого самоврядування акта, яким
порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Пунктом 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004
року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» передбачено, що
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
навіть якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою. Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється згідно з частиною
третьою статті 152 Земельного кодексу
України (далі - ЗК України) шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (стаття 16 ЦК
України).

За змістом ст. 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Протоколом №1 до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод передбачено право на вільне
володіння майном. Основною метою ст. 1
Протоколу №1 до Конвенції є
запобігання свавільному захопленню
власності, конфіскації, експропріації
та іншим порушенням принципу
безперешкодного користування своїм
майном, до яких часто вдаються або
схильні вдаватися на практиці уряди
держав. Названа стаття проголошує:
«Кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений свого
майна, інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом або загальними принципами
міжнародного права.

Згідно практики Європейського
суду з прав людини «втручання у право
на мирне володіння майном є сумісним з
вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли
воно законне і не свавільне (див.
рішення у справі «Ятрідіс проти
Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], №31107/96, п.58, ECHR
1999-II). Зокрема, друге речення першого
пункту дозволяє позбавлення майна лише
«на умовах, передбачених законом», а
другий пункт визнає, що держави мають
право здійснювати контроль за
користуванням майном шляхом введення в
дію «законів» /справа «Андрій Руденко

проти України»/.

Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу
зробити висновок про те, що: власник
володіє всією повнотою влади стосовно
власного майна, може робити будь-які
дії, які не заборонені законом і не
порушують прав третіх осіб; право
власності є абсолютним, отже, власнику
протистоять будь-які треті особи
(враховуючи державу), які в свою чергу
повинні утримуватися від дій, що
порушують права власника. Ця норма
закріплює право власника на
безперешкодне користування своїм
майном. У такому контексті порушенням
права власності особи буде вважатися і
факт ненадання можливості
користуватися своїм майном.

Враховуючи вищенаведене, те, що в
судовому засіданні було достовірно
встановлено, що позивач та відповідач,
як співвласники будинку, реально його
не розподілили, не оформили свого права
користування чи права власності на
земельну ділянку, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, як передбачено ст. 42,
ст.ст. 86-88 Земельного кодексу України.
Технічної землевпорядної документації
ними не виготовлено, земельна ділянка
їм, як співвласникам будинку, в натурі
не виділялася та її межі не
встановлювалися, документ, що
посвідчував би їх право власності чи
право користування земельною ділянкою
відсутній.

Отже, оскільки сторони не надали
суду доказів того, що земельна ділянка
знаходиться в їх власності чи в
користуванні, тобто не надали
державного акту на право володіння чи
право користування земельною ділянкою
і органами місцевого самоврядування не
встановлено в натурі меж даної ділянки,
тому вимога позивача про встановлення
порядку користування земельною
ділянкою задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що сторони по
справі є фактичними
землекористувачами і у суду немає
правових підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_1 щодо
встановлення порядку користування
земельною ділянкою.

Оскільки документи по
першовідводу земельної ділянки і
правовстановлюючі документи на неї
відсутні, встановлення порядку
користування та встановлення меж
земельною ділянкою є неможливим.

Згідно зі ст. 157 ЦПК України суд
розглядає справи протягом розумного
строку, але не більше двох місяців з дня
відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 6 Європейської
конвенції з прав людини та
основоположних свобод кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Судом надано позивачам
можливість надати докази на
обґрунтування своїх позовних вимог,
проте останні, скориставшись такою, в
судовому засіданні не довели юридичні
підстави, передбачені законом для
встановлення порядку користування
земельною ділянкою.

Враховуючи наведене, зібрані по
справі докази, оцінені судом належним
чином кожен окремо на їх достовірність
та допустимість, а також їх достатність
та взаємний зв'язок у сукупності,
встановлені судом обставини свідчать
про те, що відсутні підстави для
задоволення позову.

Керуючись ст.ст.14,41 Конституції
України, ст. 6 Європейської конвенції з
прав людини та основоположних свобод,
Протоколом №1 до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
ст.ст. 3, 12, 22, 23, 78, 81, 120, 122, 123, 125, 126, 152 ЗК
України, п.7 Перехідних положень ЗК
України, ст.ст. 26, 33 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні», п.п.
7, 18, 19, 21, 22 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №7 від 16.04.2004 р. «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», Постановою Кабінету
Міністрів України від 2 квітня 2002 року
№ 449 «Про затвердження форм державного
акта на право власності на земельну
ділянку та державного акта на право
постійного користування земельною
ділянкою», п.2 Порядку державної
реєстрації договорів оренди землі,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 25 грудня 1998 року
№ 2073, Інформаційним листом Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №41/0/4-12 від 16.01.2012 р., ст.ст. 10, 11, 15,
57, 58, 59, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

в и р і
ш и в :

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи
Станківська сільська рада Стрийського
району Львівської області, Управління
Держкомзему в Стрийському районі
Львівської області про встановлення
порядку користування земельною
ділянкою відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Львівської області
через районний суд протягом 10 днів з
дня його проголошення, особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні при його проголошення
протягом 10 днів з дня отримання копії
судового рішення.

Суддя: В. Л. Бучківська