Провадження №2/761/27/2013
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 листопада 2013 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк
А.І.

при секретарі
Пироговській-Харітоновій Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «БМ Банк»,
ОСОБА_2, про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу та визнання правочину
недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 13 листопада 2012
року звернулася до Шевченківського
районного суду м. Києва з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«БМ Банк» (далі - Відповідач № 1), ОСОБА_2
(далі - Відповідач № 2), про визнання
кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що,
починаючи із 2001 року вона проживає із
Відповідачем № 2 однією сім'єю, як
подружжя. Зауважила, що 28 лютого 2008 року
між Відповідачем № 1 та Відповідачем №
2 було укладено Кредитний договір (далі
- Договір), за умовами якого Відповідач
№ 2 отримав від Відповідача № 1 кредит у
сумі 29 200 доларів США, строком до 27
лютого 2015 року на придбання автомобіля.
Зауважила також, що згоди на укладення
вказаного Договору вона не надавала,
тому вважає, що даний правочин було
укладено з порушенням вимог чинного
законодавства. З цих підстав просила
суд ухвалити судове рішення, яким
визнати недійсним Кредитний договір №
450/280280 від 28 лютого 2008 року, укладений
між Публічним акціонерним товариством
«БМ Банк», з одного боку, та ОСОБА_2, з
другого боку.

В ході судового розгляду справи,
Позивач подала до суду заяву про
уточнення позовних вимог, згідно якої
просила суд встановити факт спільного
проживання її та Відповідача № 2 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, починаючи
із 1 січня 2008 року.

У судовому засіданні Позивач та її
представник позовні вимоги, з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог, підтримали у повному
обсязі та просили суд позов задоволити.

Представник Відповідача № 1 у судовому
засіданні позов не визнала. У
задоволенні позовних вимог просила
відмовити повністю, мотивуючи тим, що
позов є безпідставним та таким, що, на
її думку, направлений на ухилення
Відповідача № 2 від виконання своїх
зобов'язань за Договором.

Відповідач № 2 у судовому засіданні
позов визнав у повному обсязі. Просив
суд позов задоволити.

Заслухавши пояснення Позивача та її
представника, представника
Відповідача № 1, Відповідача № 2,
показання свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, дослідивши та оцінивши зібрані
у справі докази в їх сукупності, суд
знаходить позов таким, що не підлягає
задоволенню, у повному обсязі, з таких
підстав.

Відповідно до частини 1 статті 202
Цивільного кодексу України, правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

За змістом частини 1 статті 1054
Цивільного кодексу України, за
кредитним договором банк
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до частини 1 статті 1055
Цивільного кодексу України, кредитний
договір укладається у письмовій формі.

Судом встановлено, що 28 лютого 2008 року
між Відповідачем № 1 та Відповідачем №
2 було укладено Кредитний договір №
450/280208 (далі - Договір), за умовами якого
Відповідачу № 2 було надано кредит
Відповідачем № 1 у сумі 29 200 доларів США,
для придбання автомобіля, строком
погашення до 27 лютого 2015 року (а.с. 4).

Відповідно до частини 1 статті 215
Цивільного кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203
Цивільного кодексу України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Як вбачається із матеріалів справи,
згідно паспорту Відповідача № 2, копія
якого була надана Відповідачу № 1, для
отримання кредиту, на момент укладення
Договору, Відповідач № 2 був
неодружений, про що власноручно
Відповідач № 2 зазначив в Анкеті
позичальника - фізичної особи. Крім
того, про перебування у фактичних
шлюбних відносинах із Позивачем,
Відповідач № 2 Відповідача № 1 також не
повідомив (а.с., а.с. 35-41).

Відповідно до статті 74 Сімейного
кодексу України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 65
Сімейного кодексу України, дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

У частині 1 статті 31 Цивільного кодексу
України закріплено, що правочин
вважається дрібним побутовим, якщо він
задовольняє

побутові потреби особи, відповідає
її фізичному, духовному чи

соціальному розвитку та стосується
предмета, який має невисоку

вартість.

Як вбачається із матеріалів
справи, спірний Договір не є дрібним
побутовим правочином.

Разом з тим, відповідно до частини 1
статті 57 Цивільного процесуального
кодексу України, доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

За змістом частини 1 статті 60
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_3
повідомив, що протягом 30 років знайомий
із Відповідачем № 2. Зазначив, що
Відповідач № 2 у 2001-2002 році переїхав
жити до Позивача у належну їй квартиру
АДРЕСА_1. Свідок також зауважив, що за
вказаною адресою був у Позивача та
Відповідача № 2 на гостинах.

Крім того, свідок ОСОБА_4 повідомив, що
Відповідач № 2 є його племінником, і, що
із Позивачем останній проживає з 2002
року.

Свідок ОСОБА_5 зазначив, що не обізнаний
з обставинами справи, тому надати суду
будь-які показання по суті спору не
зміг.

Аналізуючи показання зазначених
свідків, інші докази, надані Позивачем
в обґрунтування позовних вимог, у тому
числі, приймаючи до уваги інформацію
щодо сімейного стану, надану
Відповідачем № 2 при укладенні
спірного правочину, а також його
неповідомлення Відповідачу № 1
щодо проживання однією сім'єю із
Позивачем без реєстрації шлюбу, суд
дійшов висновку, що докази, надані
Позивачем є недостатніми для
задоволення позовної вимоги щодо
встановлення факту проживання однією
сім'єю Позивача та Відповідача № 2 без
шлюбу у період, починаючи із 1 січня 2008
року, у зв'язку з чим підстав для
задоволення позову в частині щодо
встановлення факту спільного
проживання Позивача та Відповідача № 2
однією сім'єю без шлюбу, починаючи із 1
січня 2008 року, не вбачається.

Крім того, з урахуванням викладеного,
виходячи із фактичних обставин справи,
встановлених судом, зокрема, що зміст
спірного правочину не суперечив та не
суперечить Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам,
суд знаходить, що правочин був
спрямований на набуття цивільних прав
та обов'язків, сторони спірного
правочину були наділені необхідним
обсягом цивільної дієздатності, їх
волевиявлення було вільним та
відповідало їх внутрішній волі, крім
того, правочин був спрямований на
реальне настання наслідків,
обумовлених ним, суд не приймає позицію
Позивача та Відповідача № 2 і
знаходить, що позов в частині щодо
визнання правочину недійсним з
підстав, викладених у позові, останній
є безпідставним та таким, що також не
підлягає задоволенню.

За таких обставин, у задоволенні позову
суд відмовляє у повному обсязі.

З урахуванням викладеного, на підставі
статей 31, 202, 203, 215, 1054, 155 Цивільного
кодексу України, статей 74, 65 Сімейного
кодексу України, керуючись статтями 10,
11, 13, 57, 60, 209, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«БМ Банк», ОСОБА_2, про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу та визнання
правочину недійсним - в і д м о в и т и у
повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання через Шевченківський районний
суд м. Києва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а у разі, якщо
рішення було проголошено без участі
особи, яка його оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення зазначених вище строків або
після розгляду справи в апеляційному
порядку Апеляційним судом м. Києва,
якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :