Справа № 1312/2-204/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/348/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Гірник
Т.А., Мацея М.М.,

секретаря
Дідуся О.Р.,

з участю
ОСОБА_2, яка представляє інтереси
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
представників: Личаківської РА ЛМР -
Мартин Л.В., Львівської міської ради -
Поповича Я.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 07 травня 2012 року у справі за позовом
- ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради, третіх осіб: ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_4, ОКП ЛОР БТІ та
ЕО, Львівської міської ради, про
визнання права власності на
реконструйовану квартиру; позовом -
ОСОБА_4 до Личаківської районної
адміністрації, третіх осіб ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_3, ОКП ЛОР БТІ та
ЕО, Львівської міської ради, про
визнання права власності на
реконструйовану квартиру; зустрічним
позовом - Личаківської районної
адміністрації до ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третіх осіб: Інспекції
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, Львівської міської
ради, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, про демонтаж
самовільно здійсненої прибудови до
квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на АДРЕСА_1, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У грудні 2010 року позивачі ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 звернулися в
суд з позовом до Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
про скасування розпорядження
Личаківської райадміністрації № 531 від
09.11.2010 року «Про демонтаж самовільно
здійсненої прибудови до квартир НОМЕР_1
та НОМЕР_2 на АДРЕСА_1». У квітні 2011 року
позивачі змінили предмет позову, та в
порядку ст. ст. 41, 64 Конституції України,
ст. 376 ЦК України, ст. 22 Закону України
«Про основи містобудування», ст. 41
Земельного кодексу України просять:
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - визнати за ними
право спільної сумісної власності,
ОСОБА_4 - право власності, на
реконструйовані квартири НОМЕР_2 та
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 та зобов'язати
обласне комунальне підприємство
Львівської обласної ради «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки» зареєструвати за
ними право власності на дані
реконструйовані квартири. В
обґрунтування вимог посилаються на те,
що прибудова до квартир здійснена на
прибудинковій території, згідно з
проектом, який погоджений з
управлінням архітектури Львівської
міської ради та власниками квартир
будинку АДРЕСА_1.

У квітні 2011 року Личаківська районна
адміністрація Львівської міської ради
(далі - РА ЛМР) в порядку пунктів 1, 4, 7 ст.
376, ст. 382 ЦК України, ст. ст. 8, 26 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності», ст. 73 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» і положення «Про порядок
врегулювання питань самочинного
будівництва у м. Львові», затвердженого
рішенням виконавчого комітету
Львівської міської ради від 09.09.2011 року
№ 835, звернулася в суд із зустрічним
позовом, уточнивши який у січні 2012 року,
- просила суд зобов'язати ОСОБА_4,
ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 демонтувати
самовільно здійснену прибудову до
вищезазначеного будинку.
Обґрунтовуючи свої вимоги, Личаківська
РА ЛМР посилалася на те, що квартири
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1
належать на праві власності позивачам
за первісним позовом. Відповідачами
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було здійснено
добудови до своїх квартир, які є
самочинним будівництвом, за що їх було
притягнено до адміністративної
відповідальності. Такі добудови
здійснені на земельній ділянці
комунальної власності, без дозволу
районної адміністрації, дозволу
інспекції державного
архітектурно-будівельного контрою,
проектна документація не була
погоджена з управлінням архітектури,
будівництво проводилось без згоди
інших власників квартир будинку.
Личаківською районною адміністрацією
Львівської міської ради прийнято
розпорядження № 531 від 9 листопада 2010
року, яким зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_3
демонтувати самовільно здійснені
добудови, яке відповідачі не виконують.
Самочинне будівництво здійснено на
земельній ділянці, не відведеній для
цієї мети, та яка не є у власності або
користуванні відповідачів. Така
реконструкція порушує права інших
осіб, зокрема, власників інших квартир
в будинку АДРЕСА_1 та власника
земельної ділянки - Львівської міської
ради, а тому підлягає демонтажу.

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 7 травня 2012 року позов
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено.

Визнано право спільної сумісної
власності ОСОБА_3, ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 на реконструйовану
квартиру НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, що
складається з приміщень: трьох
житлових кімнат площею 12,8 м.кв., 18,8 м.кв.,
18,0 кв.м., кухні 5,8 кв.м., ванної кімнати 3,5
кв.м., коридорів 3,9 та 2,1 кв.м., веранди 10,8
кв.м., загальною площею 80,9 кв.м.
Зобов'язано ОКП ЛОР БТІ та ЕО
зареєструвати право власності.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
реконструйовану квартируНОМЕР_1 по
АДРЕСА_1, що складається з приміщень - 2
житлові кімнати площею 12,7; 16,6 кв.м.,
кухні 5,6 кв.м., ванної кімнати 3,7 кв.м.,
коридорів 1,5 та 2,6 кв.м., веранди 7,9 кв.м.,
загальною площею 52,1 кв.м. Зобов'язано
ОКП ЛОР БТІ та ЕО зареєструвати право
власності.

В зустрічному позові Личаківської
районної адміністрації - відмовлено.

Рішення суду оскаржила Личаківська
районна адміністрація Львівської
міської ради.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, не відповідає зібраним
матеріалам справи. Будівництво
проводилось без дозволів районної
адміністрації, інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, проектна
документація не була узгоджена з
управлінням архітектури. Це не було
враховано судом під час ухвалення
рішення. Крім того, вказують, що судом
не взято до уваги й те, що самовільна
прибудова на фундаменті до квартир та
міжповерхове перекриття проводилось
відповідачами на земельній ділянці,
яка є власністю Львівської міської
ради. Також зазначає, що суд вийшов за
межі позовних вимог, оскільки
позивачами у справі були троє
співвласників, а право власності
визнане за п'ятьма власниками, двоє з
яких є неповнолітніми, при цьому, до
участі в справі суд повинен був
залучити орган опіки та піклування.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовів позивачів
відмовити та задовольнити позов
районної адміністрації.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлені належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення їм поштових відправлень
(а.с. 120-130), в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2,
яка представляє інтереси ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, представників:
Личаківської РА ЛМР - Мартин Л.В.,
Львівської міської ради - Поповича Я.Д.,
перевіривши матеріали справи та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу Личаківської РА ЛМР
слід задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції
України, статті 358 ЦК України всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, у тому числі
щодо захисту права спільної часткової
власності.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх
прав у випадках, встановлених цим
Кодексом, та встановлювати у рішенні
обставини справи (в тому числі
пропущення позовної давності),
характер правовідносин сторін, правову
норму, яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Проте зазначеним вимогам рішення
районного суду частково не відповідає.

Згідно із ч. 2 ст. 383 ЦК України власник
квартири може на свій розсуд
здійснювати ремонт і зміни у квартирі,
наданій йому для використання як
єдиного цілого, за умови, що ці зміни не
призведуть до порушень прав власників
інших квартир у багатоквартирному
житловому будинку та не порушать
санітарно-технічних вимог і правил
експлуатації будинку.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і відмовляючи
в зустрічном позові Личаківської РА
ЛМР, районний суд виходив з того, що
проведення перебудови або знесення
здійсненої добудови суперечитиме
інтересам мешканців квартир будинку,
може становити загрозу по руйнації
будинку, та з огляду на те, що проведена
реконструкція відповідає будівельним
нормам та правилам, - дійшов висновку,
що первісний позов слід задовольнити
повністю, відмовивши в зустрічному.

Однак погодитись з таким висноком суду
першої інстанції можна лише частково.

Районним судом встановлено, що 8-ми
квартирний будинок АДРЕСА_1 належить до
комунальної власності міста.
Прибудинкова територія перебуває у
користуванні мешканців будинку.
Позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 здійснено прибудову до квартир
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 будинку, власниками
яких вони і є. Прибудова здійснена за
проектом погодженим управлінням
архітектури Львівської міської ради та
з дозволу власників квартир будинку
АДРЕСА_1, що підтверджується
документально (а.с. 8-13, 16, 17, 30-31, 33, 55, 59-64,
158 - т. 1, а.с. 67-73 - т. 2).

Розпорядженням Личаківської районної
адміністрації від 09.11.2010 року
зобов'язано позивачів здійснити
демонтаж самовільно здійсненої
прибудови (а.с. 18).

Згідно висновків від 2011 року
представництва Державного
підприємства Науково-дослідної
виробничо-технічної агенції
«СТРАТЕГІЯ РЕГІОНАЛЬНОГО РОЗВИТКУ» у
Львівській області (Державна ліцензія
АВ № 408379, видана Держархібудінспекцією
Міністерства регіонального розвитку
та будівництва України 5 серпня 2008 року,
Наказ № 17-Л) за результатами технічного
обстеження будівельних конструкцій та
інженерних мереж об'єктів: «Квартир
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1» -
зазначені квартири - категорії
технічного стану як І, тобто
знаходяться в доброму стані,
конструктивні елементи в цілому
придатні до експлуатації. Порушень
державних будівельних норм, стандартів
і правил - не виявлено. При проведенні
демонтажних робіт реконструйованого
об'єкту, а він після реконструкції
пов'язаний з головною спорудою
фундаментом та перекриттям - є ризик
виникнення руйнування головного
фасаду будинку (а.с. 94-112, 189-209).

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Тобто вказана норма передбачає три
окремі підстави для визнання
будівництва самочинним та відповідні
правові наслідки для особи, яка його
здійснила.

Зокрема, майно підлягає знесенню
особою, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, або за її
рахунок, якщо власник (користувач)
земельної ділянки заперечує проти
визнання права власності на нерухоме
майно за особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво на
його земельній ділянці, або якщо це
порушує права інших осіб (ч. 4 ст. 376 ЦК
України).

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову. Якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
повязані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

З огляду на наведене, відповідний орган
державної влади або орган місцевого
самоврядування вправі заявити позов
про проведення відповідної перебудови
самочинного будівництва, разом із тим,
такий позов не є єдино можливим
способом вирішення питання щодо
самочинного будівництва, до того ж
застосовується лише в разі істотного
відхилення від проекту, істотного
порушення будівельних норм і правил,
але при наявній можливості проведення
перебуди й згоди самої особи, яка
здійснила (здійснює) будівництво.

Знесення ж самочинного будівництва є
крайньою мірою та відповідно до
вказаної норми може мати місце за двох
умов: неможливості проведення
відповідної перебудови або відмови
особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво від її проведення.

Під самочинним будівництвом необхідно
розуміти як нове будівництво, так і
реконструкцію, реставрацію або
капітальний ремонт вже існуючих
об'єктів нерухомості (ст. 9 Закону
України «Про архітектурну
діяльність»).

Будівництво (нове будівництво,
реконструкція, реставрація,
капітальний ремонт) об'єкта
нерухомості здійснюється відповідно
до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному статтею 24 Закону України
«Про планування і забудову територій
(ст. 9 Закону України «Про архітектурну
діяльність»).

Будівництво без належного дозволу має
місце як при відсутності дозволу на
будівництво, так і при відсутності
дозволу на виконання будівельних
робіт.

Аналіз норм чинного законодавства
свідчить про те, що законодавство не
визнає самочинне будівництво об'єктом
правового захисту, крім передбаченого
ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку, а тому
правовими наслідками самочинного
будівництва, в разі звернення до суду з
позовом відповідного органу, є або
проведення відповідної перебудови, або
знесення такого будівництва. Право на
звернення до суду з таким позовом закон
надає як відповідному органу державної
влади, так і органу місцевого
самоврядування.

Проте, пред'являючи зустрічний позов та
при розгляді справи у районному суді,
Личаківська РА ЛМР не навела доказів
яким чином самочинне будівництво
порушує права інших осіб, а якщо
порушує, то яких саме. Навпаки, районним
судом доведено, і це підтверджено
матеріалами справи, що інші власники
квартир НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6,
НОМЕР_7 та НОМЕР_8 у будинку АДРЕСА_1 не
заперечували проти прибудови
мешканцям квартир НОМЕР_1 і НОМЕР_2 (а.с.
158 т. 1).

Обговорюючи питання, чи відповідають
здійснені добудови державним нормам та
будівельним правилам, то зібраними та
перевіреними вище доказами
беззаперечно доведено, що
відповідають.

Крім того, знайшло своє підтвердження в
суді те, що Личаківська районна
адміністрація не зверталась до
відповідачів - власників квартир під
час здійснення ними реконструкції - про
усунення перешкод самочинного
будівнитва іншим шляхом, зокрема й
перебудови зведеної добудови, якщо
така на її - Личаківської РА ЛМР думку,
не відповідала державним нормам та
будівельним правилам, порушувала права
власника земельної ділянки.

У судах першої та апеляційної
інстанцій знайшло своє підтвердження,
що при проведенні демонтажних робіт
реконструйованого об'єкту, а він після
реконструкції пов'язаний з головною
спорудою фундаментом та перекриттям - є
ризик виникнення руйнування головного
фасаду будинку, а тому колегія суддів
погоджується з висновком районного
суду про відмову в зустрічному позові
Личаківської РА ЛМР до ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про зобов'язання
демонтувати самовільно здійснену
прибудову до вищезазначеного будинку,
крім того, зведена ними прибудова
(реконструкція) до квартир не
суперечить суспільним інтересам, не
порушує права інших осіб та не порушує
будівельних норм і правил.

Також слід зазначити, що позов
пред'явлений Личаківською РА ЛМР як на
підставі ч. 4, так і ч. 7 ст. 376 ЦК України,
які є взаємовиключними.

Разом з тим, колегія суддів приходить
до висновку, що первісний позов - про
визнання права власності на самочинне
будівництво та зобов'язання ОКП ЛОР БТІ
та ЕО зареєструвати право власності
також не підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Як установлено в суді, і цього не
заперечують ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, власником земельної ділянки, на
якій здійснено самочинне будівництво є
територіальна громада міста в особі
Львівської міської ради.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції
України право приватної власності
непорушне, кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю.

Частиною 4 ст. 376 ЦК України передбачено,
що якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
що здійснила самочинне будівництво на
його земельній ділянці, або якщо це
порушує права інших осіб, майно
підлягає зносу особою, яка здійснила
самочинне будівництво, або за її
рахунок.

Проведена позивачами реконструкція
(зведена прибудова до квартир) не
суперечить суспільним інтересам, не
порушує права інших осіб та не порушує
будівельних норм і правил. Разом з тим,
у матеріалах справи відсутній висновок
міжвідомчої комісії Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради про можливість
експлуатації зазначених вище квартир
після самовільно проведеної
реконструкції з прибудовою та
позитивні висновки органів
санітарно-епідеміологічної та
протипожежної служб.

Покликання ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на ст. 376 ЦК України не
заслуговують на увагу, оскільки
земельна ділянка на якій здійснено
прибудову не була їм відведена для цієї
мети, та не надана під уже збудоване
нерухоме майно, крім того, проти
визнання права власності на нерухоме
майно за позивачами заперечує
Личаківська РА ЛМР. За таких обставин
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не
позбавлені права з цим питанням
звернутися до власника земельної
ділянки на якій здійснено прибудову,
тобто до Львівської міської ради.

Оскільки земельна ділянка, на якій
здійснено самочинне будівництво
перебуває у комунальній власності, а
позивачі за первісним позовом не
надали доказів правомірного
користування цією земельною ділянкою,
то в їхньому позові - про визнання права
власності на реконструйовані квартири
та зобов'язання ОКП ЛОР БТІ та ЕО
зареєструвати права власності - слід
відмовити.

Крім того, суд першої інстанції
поклавши обов'язок на третю особу - ОКП
ЛОР БТІ та ЕО зареєструвати право
власності, порушив вимоги ст. 35 ЦПК
України, оскільки згідно з цією нормою
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
можуть вступити у справу на стороні
позивача або відповідача до ухвалення
судом рішення, якщо рішення у справі
може вплинути на їх права або обов'язки
щодо однієї зі сторін. За процесуальним
становищем вони не є суб'єктами
матеріально-правових відносин, не
користуються правами сторін і не
несуть обов'язків.

Тому суд не вправі поширювати на третіх
осіб, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору,
матеріально-правові наслідки
вирішення позову та покладати
обов'язок виконання рішення.

За таких обставин, оскаржуване рішення
в частині задоволення позову про
визнання права власності на
реконструйовані квартири та
зобов'язання ОКП ЛОР БТІ та ЕО
зареєструвати його - підлягає
скасуванню, як таке, що ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України), з ухваленням нового рішення -
про відмову у цій частині в позові.

В решті рішення суду слід залишити без
змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 7 травня 2012 року в частині
задоволення позовів ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 і ОСОБА_4 та: визнання права
спільної сумісної власності ОСОБА_3,
ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на
реконструйовану квартиру НОМЕР_2 по
АДРЕСА_1, що складається з приміщень:
трьох житлових кімнат площею 12,8 м.кв.,
18,8 м.кв., 18,0 кв.м., кухні 5,8 кв.м., ванної
кімнати 3,5 кв.м., коридорів 3,9 та 2,1 кв.м.,
веранди 10,8 кв.м., загальною площею 80,9
кв.м., зобов'язання ОКП ЛОР БТІ та ЕО
зареєструвати право власності;
визнання за ОСОБА_4 права власності на
реконструйовану квартиру НОМЕР_1 по
АДРЕСА_1, що складається з приміщень - 2
житлові кімнати площею 12,7; 16,6 кв.м.,
кухні 5,6 кв.м., ванної кімнати 3,7 кв.м.,
коридорів 1,5 та 2,6 кв.м., веранди 7,9 кв.м.
загальною площею 52,1 кв.м., зобов'язання
ОКП ЛОР БТІ та ЕО зареєструвати право
власності, - скасувати та ухвалити у цій
частині нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради, третіх осіб:
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_4, ОКП ЛОР
БТІ та ЕО, Львівської міської ради, про
визнання права власності на
реконструйовану квартиру; позові -
ОСОБА_4 до Личаківської районної
адміністрації, третіх осіб ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_3, ОКП ЛОР БТІ та
ЕО, Львівської міської ради, про
визнання права власності на
реконструйовану квартиру - відмовити.

Рішення суду про відмову у зустрічному
позові Личаківської районної
адміністрації до ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, третіх осіб: Інспекції
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, Львівської міської
ради, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, про демонтаж
самовільно здійсненої прибудови до
квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на АДРЕСА_1 -
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Монастирецький Д.І.

Судді:
Гірник Т.А.

Мацей М.М.