АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/3289/13Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : Льон О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
Сіренко Ю. В. РІШЕННЯ
26 грудня 2013 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Сіренко Ю. В. суддів
Міщенко С. В. , Трюхан Г. М. при
секретарі Котолуп А.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Канівського
міськрайонного суду Черкаської
області від 12 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до
Степанецької сільської ради
Канівського району Черкаської області,
треті особи: ОСОБА_6 в своїх інтересах
та інтересах ОСОБА_9, орган опіки та
піклування Канівської районної
державної адміністрації про
поновлення порушеного права та
вселення, заслухавши учасників
судового розгляду, вивчивши матеріали
справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, -
в с т а н о в и л а :
«Будівельно-виробнича компанія
«Стандарт», треті особи: ОСОБА_6 в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_9, орган
опіки та піклування Канівської
районної державної адміністрації про
поновлення порушеного права та
вселення у квартиру АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог
вказували про те, що ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та його дружина ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючи в Канівському
міжколгоспбуді на посадах відповідно
прораба та економіста в 1969 році
отримали квартиру АДРЕСА_1 згідно
протоколу профспілкових зборів
трудового колективу.
Вказана квартира знаходилася на
балансі правонаступника - ТОВ «БВК
«Стандарт». У ІНФОРМАЦІЯ_5 році в
подружжя народився син ОСОБА_7, який з
народження проживав та був
зареєстрований в даній квартирі.
У 1999 році ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_12, в
них народився син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3,
які теж зареєстровані та проживають в
У 2004 році подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_11
розлучилися і ОСОБА_11 купила на своє
ім'я будинок в АДРЕСА_9, де
зареєструвалась та стала постійно
проживати. Таким чином, тривалий час,
ОСОБА_8 з 1969 року, ОСОБА_7 з 1978р., були
зареєстровані у АДРЕСА_1, дбали за її
станом, здійснювали ремонт та
сплачували комунальні платежі.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_7 з ОСОБА_6
вони деякий час проживали разом, згодом
домовились, що вона з сином залишиться
проживати в «батьківській» квартирі, а
він наймав інше житло.
Після звернення до суду з позовом про
визнання права власності, ОСОБА_6
установила на вхідних дверях квартири
інші замки, почала чинити перешкоди в
користуванні даною квартирою, хоча
вони все життя в ній прожили, іншого
житла на праві власності не мають. Вони
не проживали у квартирі з поважних
причин, внаслідок того, що ОСОБА_6 не
пускала до квартири, що змусило їх
звернутись до суду.
Ухвалою Канівського міськрайонного
суду від 05.11.2013 року замінено
первісного відповідача Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Будівельно-виробнича компанія
«Стандарт» належним - Степанецькою
сільською радою Канівського району.
Посилаючись на вищевказані обставини,
позивачі просять суд визнати за ними
право на користування квартирою
АДРЕСА_1 та вселити їх в дану квартиру,
зобов'язати ОСОБА_6 не чинити перешкод у
користуванні квартирою.
Рішенням Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від 12
листопада 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у квартиру
АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6
подала апеляційну скаргу в якій
просить про його скасування та
ухвалення нового рішення про відмову в
позові, посилаючись при цьому на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, в
порядку статті 303 ЦПК України, колегія
суддів судової палати приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення,
виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим та стосуватися, зокрема,
питань: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення
та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в
п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про
судове рішення у цивільній справі",
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність і
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції повністю
не відповідає зазначеним вимогам,
виходячи з наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд виходив з того, що позивач ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, працюючи в Канівському
міжколгоспбуді в 1969 році отримав
квартиру АДРЕСА_1 згідно протоколу
профспілкових зборів трудового
колективу. Тривалий час позивачі
(ОСОБА_8 з 1969 року, ОСОБА_7 з народження
ІНФОРМАЦІЯ_5 року) проживали однією
сім'єю в даній квартирі, яка була їх
єдиним постійним зареєстрованим
місцем проживання, як члени сім'ї вели
спільне господарство, і на даний час
зареєстрованого права власності на
інше житло та зареєстрованого місця
проживання не мають. А тому, ухвалив
рішення, виходячи, із засад розумності
та задля відновлення справедливості.

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками.

У справі встановлено, що позивач
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, працюючи в
Канівському міжколгоспбуді в 1969 році
отримав квартиру АДРЕСА_1 згідно
протоколу профспілкових зборів
трудового колективу. Тривалий час
позивачі (ОСОБА_8 з 1969 року, ОСОБА_7 з
народження ІНФОРМАЦІЯ_5 року) проживали
однією сім'єю в даній квартирі, яка була
їх єдиним постійним зареєстрованим
місцем проживання, як члени сім'ї вели
спільне господарство.

Згідно довідки ТОВ БВК «Стандарт» від
20.12.2011 року за № 59 (а.с.9)
восьмиквартирний житловий будинок
АДРЕСА_1 з 1972 року знаходиться на
балансі Канівського міжколгоспбуду,
який у 1986 році перейменований в
Канівську МПМК-1, в 1988 році у зв'язку з
ліквідацією МПМК-1 та МПМК-2 було
створено КП «Канівський райагробуд»,
правонаступником є ТОВ БВК «Стандарт».
Квартири працівникам міжколгоспбуду в
даному будинку надавались за рішенням
профспілкової організації колективу.

Згідно погосподарського обліку
квартири АДРЕСА_1 головою
домогосподарства є ОСОБА_8, членами
його сім'ї є його син ОСОБА_7, невістка
ОСОБА_6 та внук ОСОБА_9 ( а.с. 16).

У 1999 році ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_12, в
них народився син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3,
які теж зареєстровані та проживають в
даній квартирі. У 2004 році подружжя
ОСОБА_8 та ОСОБА_11 розлучилися і ОСОБА_11
купила на своє ім'я будинок в АДРЕСА_9,
де зареєструвалась та стала постійно
проживати. Таким чином, тривалий час,
ОСОБА_8 з 1969 року, ОСОБА_7 з 1978р., були
зареєстровані у АДРЕСА_1, дбали за її
станом, здійснювали ремонт та
сплачували комунальні платежі.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_7 з ОСОБА_6
вони деякий час проживали разом, згодом
домовились, що вона з сином залишиться
проживати в «батьківській» квартирі, а
він орендував інше житло. ОСОБА_7
виселився із спірної квартири в 2009
році.

Виселившись із спірної квартири
відповідно в 1999 та 2009 роках вони
будь-яких намірів вселитись в неї не
виявляли, з позовами про вселення у цю
квартиру до суду не звертались.

Одночасно судом зазначено, що позивачі
не відмовилися від спірного житла та не
проживають в квартирі з поважних
причин.

Разом з тим судом взагалі не зазначено,
які саме причини непроживання
позивачів за спірною адресою визнані
поважними.

Задовольняючи позов, суд вказував про
те, що у відповідності з ч. 1 ст. 405 ЦК
України, ч. 4 ст. 156 ЖК України, члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним мають право на користування
цим житлом відповідно до закону, і
припинення сімейних відносин не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

При цьому сторонами право власності на
спірне житло у встановленому законом
порядку не набуто.

Більше того, поза увагою суду
залишилось рішення апеляційного суду
Черкаської області від 2 жовтня 2012 року,
яким ОСОБА_8 та ОСОБА_7 визнано такими,
що втратили право на користування
житловим приміщенням в квартирі
АДРЕСА_1. Вказане рішення є чинним, а
причини непроживання відповідачі у
вказаному будинку були предметом
розгляду у даній цивільній справі та
визнані судом не поважними. Тому
відповідно до ст. 61 ЦПК України
обставини непроживання позивачів у
даній справі у спірній квартирі
встановлені рішенням суду та не
підлягають доказуванню.

Згідно п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
року наймачеві або членові його сім'ї,
який був відсутнім понад встановлений
законом строк без поважних причин, суд
вправі з цих мотивів відмовити в позові
про захист порушеного права (вселення,
обмін, поділ жилого приміщення тощо).

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення при неповному з'ясуванні
обставин справи, що призвело до
неправильного вирішення справи по суті
у частині позовних вимог про визнання
за позивачами права користування
квартирою АДРЕСА_1 та вселення їх у
зазначену квартиру.

В решті рішення суду в частині відмови
у задоволенні позовних вимог про
зобов'язання ОСОБА_6 не чинити
позивачам перешкод у користуванні
даною квартирою є законним.

Зазначені обставини є підставою для
зміни рішення і ухвалення нового в
апеляційному порядку відповідно до
вимог ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Канівського міськрайонного
суду Черкаської області від 12
листопада 2013 року у даній справі
змінити, скасувавши його у частині
визнання за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право
користування квартирою АДРЕСА_1 та в
частині вселення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у
квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у позовних вимогах до
Степанецької сільської ради
Канівського району Черкаської області,
треті особи: ОСОБА_6 в своїх інтересах
та інтересах ОСОБА_9, орган опіки та
піклування Канівської районної
державної адміністрації про визнання
за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 права користування
квартирою АДРЕСА_1 та в частині
вселення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у квартиру
АДРЕСА_1 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з часу
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :