Справа № 454/3285/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2013 року Сокальський районний
суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

при секретарі Калиш В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Сокалі, цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору купівлі-продажу
удаваним у частині покупця та визнання
права власності,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу удаваним у
частині покупця та визнання права
власності. В позовній заяві вказавши,
що у 1979 році вона, ОСОБА_2, проживала
разом зі своїми батьками та сестрою -
відповідачкою ОСОБА_2. У грудні того ж
року батьки сторін по справі, маючи
достатньо коштів, вирішили придбати
незавершене будівництво, що
продавалося в с. Сілець Сокальського
району Львівської області. Оскільки в
тому ж с. Сілець в той час проживала
також бабуся сторін по справі, котра
заповіла свій будинок сестрі позивачки
- відповідачці ОСОБА_2, то вирішили, що
вищевказане незавершене будівництво
придбається позивачці. Однак, коли їхні
батьки виявили намір укласти договір
купівлі-продажу, їм пояснили, що ОСОБА_1
ще недосягла повноліття та не має
повної цивільної дієздатності, у
зв'язку з чим не може бути стороною
такого договору. Тому з метою швидкого
оформлення документів та укладення
договору, покупцем у такому вказали
старшу сестру позивачки - відповідачку
ОСОБА_2, яка вже на той час досягла
повноліття. Відтак, 13.12.1979 року між
ОСОБА_4 та сестрою позивачки -
відповідачкою ОСОБА_2, був укладений
договір купівлі-продажу незавершеного
будівництва, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2. Вважає, що про факт удаваності
правочину у частині покупця свідчить
те, що фактично після придбання та
завершення будівництва, як і
планувалось, вона переїхала проживати
у спірний житловий будинок, за свої
власні кошти добудувала декілька
кімнат, крім того збудувала гараж та
здійснює їх догляд, поточні ремонти і
по сьогодні проживає в ньому зі своєю
сім'єю. Зазначає, що в неї з
відповідачкою ніколи не виникало
суперечностей з приводу права
власності вказаного будинку, більше
того, ОСОБА_2 не заперечувала факту, що
будинок належить ОСОБА_1 та
неодноразово запевняла в тому, що в
разі потреби, вона переоформить його на
позивачку. Тому просить суд позов
задовольнити та, відповідно, визнати
договір купівлі-продажу від 13.12.1979 року
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, удаваним правочином у частині
покупця; визнати ОСОБА_1 покупцем за
договором купівлі-продаж від 13.12.1979
року щодо незавершеного будівництва,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;
визнати право власності за ОСОБА_1 на
житловий будинок та гараж, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою від 15.11.2013р. до участі у даній
справі в якості відповідача залучено
Сілецьку сільську раду Сокальського
району.

В судове засідання представник
позивача адвокат ОСОБА_6 не прибув,
подав в суд заяву в якій просить
розгляд справи проводити без його
участі, позовні вимоги підтримує,
просить задовольнити.

Представник відповідача Сілецької
сільської ради не прибув, проте подав
заяву, в якій вказує, що позовні вимоги
визнає та просить справу розглядати у
відсутності представника сільської
ради.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не прибула, не повідомивши суд про
причини неявки.

Оскільки сторони в судове засідання не
прибули, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК
України, фіксування судового процесу
за допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши письмові матеріали справи,
суд приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення в повному
обсязі з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Зокрема, судом встановлено, що 13.12.1979
року між ОСОБА_4 (Продавцем), з одної
сторони, та сестрою позивачки ОСОБА_2,
що є відповідачкою по справі,
(Покупцем), з другої сторони, був
укладений договір купівлі-продажу
незавершеного будівництва, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Вказаний договір купівлі-продажу
нотаріально посвідчений виконавчим
комітетом Сілецької сільської Ради
депутатів трудящих Сокальського
району Львівської області та
зареєстровано в книзі для запису
нотаріальних дій під № 49.

Факт наявності родинних відносин між
позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою
ОСОБА_2 сторонами визнається, а тому, у
відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
доказуванню не підлягає.

Як вбачається з вказаного договору
купівлі-продажу, що саме відповідачка
по справі ОСОБА_2 13.12.1979 року придбала
спірне незавершене будівництво в
ОСОБА_4.

Проте матеріалами справи доведено, що
саме позивачка ОСОБА_1 є стороною
договору купівлі-продажу спірного
незавершеного будівництва.

Ці обставини підтверджуються тим, що
правовстановлюючі документи на
незавершене будівництво увесь час
зберігались у позивачки, фактично
після придбання та завершення
будівництва саме позивачка ОСОБА_1
переїхала проживати у спірний житловий
будинок, саме позивачка власними
силами та власними коштами провела
реконструкцію вказаного будинку,
зокрема розширення такого відбулося за
рахунок добудови декількох кімнат та
збудуванням гаража, саме ОСОБА_1 на
даний час здійснює догляд за вказаним
нерухомим майном, регулярно проводить
поточні ремонти і по сьогоднішній день
проживає у вказаному будинку зі своєю
сім'єю. Поряд з тим, відповідачка ОСОБА_2
у спірне приміщення не переселялась, а
постійно проживає за адресою: 80100,
АДРЕСА_1.

Враховуючи, що цивільні відносини
виникли до набрання чинності ЦК
України 2004 року, оскільки договір
купівлі-продажу було укладено 13.12.1979
року, суд вважає за необхідне
керуватися положеннями ЦК УРСР 1963 року.

Зокрема, ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року
визначено, що недійсною є угода,
укладена лише про людське око, без
наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода). Якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі. Тобто, за удаваним
правочином обидві сторони свідомо, з
певною метою, документально оформляють
правочин, але насправді між ними
встановлюються інші правовідносини.

Вищевказана норма щодо визнання угод
удаваними не містить вимог щодо
визнання угод удаваними тільки за
умови різнорідності таких угод
(наприклад, сторони уклали договір
оренди, а фактично була купівля-продаж
тощо). У Законі чітко указано - укладено
з метою приховати іншу угоду; будь-яких
вимог щодо однорідності/різнорідності
характеру угод припис не містить.

Стаття 48 ЦК УРСР 1963 року встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину.

Згідно ст. 60 ЦК УРСР 1963 року, недійсні
частини угоди не тягнуть за собою
недійсності інших її частин, оскільки
можна припустити, що угода була б
укладена і без включення недійсної її
частини. Угода, визнана недійсною,
вважається недійсною з моменту її
укладення (ч. 1 ст. 59 ЦК УРСР).

За приписами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень. У
силу вищевказаної статті позивач,
заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: факт
укладення правочину, що за його думкою
є удаваним, спрямованість волі сторін в
удаваному правочині на встановлення
інших правовідносин, ніж ті, які
передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, настання між
сторонами інших прав та обов'язків, ніж
ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28 квітня 1978
року №3 «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними» (чинної
на момент виникнення спірних
правовідносин), встановивши, що угода
укладена з метою приховати іншу угоду,
суд визнає, що сторонами укладена та
угода, яку вони дійсно мали на увазі. У
тому разі, коли така угода суперечить
законові, суд постановляє рішення про
визнання недійсною укладеної
сторонами угоди, яку вони мали на увазі.

Судом встановлено, що під час укладання
вказаного договору купівлі-продажу
його сторони були обізнані в тому, що
фактично договір купівлі-продажу від
13.12.1979 року був укладений між
позивачкою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Насправді
мала місце угода купівлі-продажу між
ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем),
яку було приховано угодою
купівлі-продажу між ОСОБА_4 (продавцем)
та ОСОБА_2 (покупцем).

Відповідачка грошей по спірному
договору не сплачувала, наміру
придбання незавершеного будівництва
та створення відповідних юридичних
наслідків ніколи не мала і виступала
лише удаваним покупцем.

Договір купівлі-продажу було
зареєстровано у встановленому законом
порядку і наступили такі правові
наслідки, як виникнення права
власності відповідачки ОСОБА_2 Тому
такий договір не можна визнати
фіктивним (мнимим), а він є саме
удаваним.

Зокрема, судом встановлено, що метою
такого удаваного правочину було
забезпечення купівлі домоволодіння
позивачкою ОСОБА_1, яка станом на день
укладення вказаного договору
купівлі-продажу від 13.12.1979 року не
набула повної цивільної дієздатності
і, відповідно, була позбавлена
можливості нотаріально посвідчити
угоду безпосередньо на своє ім'я.

Таким чином, такий договір стосовно
покупця відповідачки ОСОБА_2 є удаваною
угодою, а дійсним покупцем є позивачка
ОСОБА_1

З огляду на викладене, до спірних
правовідносин, на переконання суду,
слід застосувати правила щодо угод
купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, покупцем за вказаним
договором купівлі-продажу від 13.12.1979
року, нотаріально посвідченим
виконавчим комітетом Сілецької
сільської Ради депутатів трудящих
Сокальського району Львівської
області та зареєстрованим у книзі для
запису нотаріальних дій під № 49, слід
вважати саме позивачку ОСОБА_1 та як
наслідок - визнання за нею права
власності на спірне нерухоме майно,
набуте за цим договором, а саме на
незавершене будівництво, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Суд приходить до висновку, що в даному
випадку позивачкою ОСОБА_1 не
пропущений строк позовної давності.
Слід відзначити, що спору з приводу
вказаного нерухомого майна між
сторонами по справі ніколи не виникало,
а також факт придбання незавершеного
будівництва позивачкою ОСОБА_1 ніким не
оспорювався. Лише у вересні 2013 року
право позивачки було порушене, коли
відповідачка відмовилася переоформити
будинок, саме тоді ОСОБА_2 і стала
чинити ОСОБА_1 всілякі перешкоди щодо
користування вказаним нерухомим
майном.

Ст. 257 ЦК України, встановлено, що
загальний строк позовної давності
становить три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

З огляду на викладене, слід прийти до
висновку, що строк позовної давності не
є пропущеним, оскільки початок
обчислення такого строку пов'язаний не
з моментом укладення оспорюваного
договору, а з моменту, коли особа
дізналася про порушення свого права.

Судом також встановлено, що після
придбання зазначеного незавершеного
будівництва позивачкою ОСОБА_1
власними коштами та силами було
добудовано декілька кімнат та
збудовано гараж.

На даний час спірний житловий будинок
складається з: І поверху, що включає:
тамбур площею 6,1 кв. м., позначений на
технічному паспорті від 05.11.2013 року,
виконаному ОСОБА_9, літ. «1-1»; санвузол
площею 3,9 кв. м., позначений на
технічному паспорті літ. «1-2»; коридор
площею 9,7 кв. м., позначений на
технічному паспорті літ. «1-3»; житлову
кімнату площею 13,6 кв. м., позначену на
технічному паспорті літ. «1-4»; житлову
кімнату площею 20,0 кв. м., позначену на
технічному паспорті літ. «1-5»; житлову
кімнату площею 19,3 кв. м., позначену на
технічному паспорті літ. «1-6»; кухню
площею 15,4 кв. м., позначену на
технічному паспорті літ. «1-7»; ІІ
поверху, що включає: житлову кімнату
площею 74,4 кв. м., позначену на
технічному паспорті літ. «2-1»; терасу
площею 4,0 кв. м., позначену на технічному
паспорті літ. «2-2».

Відтак, загальна площа спірного
житлового будинку становить 160,3 кв. м., у
тому числі житлова - 127,3 кв. м.

Також позивачкою, як уже вище
зазначалось, було збудовано гараж
площею 22,2 кв. м., позначений на
технічному паспорті від 05.11.2013 року,
виконаному ОСОБА_9, літ. «1-1».

У зв'язку з реконструкцією спірного
приміщення було проведено технічне
обстеження будівельних конструкцій та
інженерних мереж об'єкту на
відповідність будівельним нормам і
правилам. З представленого суду звіту
вбачається, що за результатами
проведення технічного обстеження
житлового будинку та гаража АДРЕСА_2
встановлено відповідність таких
вимогам надійності і можливості його
безпечної експлуатації.

Судом встановлено, що жодних заяв,
претензій та скарг щодо виконання
робіт по реконструкції не надходило, що
свідчить про відсутність факту
порушення прав інших осіб самовільним
будівництвом.

У силу ст. 41 Конституції України, ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересі є, зокрема, визнання права.

Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має права вчиняти будь-які дії, які не
суперечать закону. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав. Діяльність власника може
бути обмежена або припинена або
власника може бути зобов'язано
допустити до користування його майном
інших осіб лише у випадках і в порядку
встановлених законом.

Згідно ст. 321 ЦК України, право
приватної власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку встановленим
законом.

У відповідності зі ст. 328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не
встановлена судом.

У відповідності до ст. 392 ЦК України,
власник, права якого не визнаються чи
оспорюються, вправі вимагати їх
визнання через суд.

Згідно ст. 331 ЦК України, право
власності на нову річ, яка виготовлена
особою, набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва.

У відповідності до вимог ст. 376 ЦК
України, житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або

будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Враховуючи вищенаведене, позивачка має
право вимагати визнання права
власності на належний їй житловий
будиноу, як передбачено ст. 376 ЦК
України.

Оцінивши в сукупності здобуті в
судовому засіданні докази, суд прийшов
до висновку, що позов слід
задовольнити, оскільки встановлено, що
спірне приміщення, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2, відповідає державним
будівельним нормам та не порушує прав
та інтересів інших осіб.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, суд,
-

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу від
13.12.1979 року незавершеного будівництва,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2,
удаваним правочином у частині покупця.

Визнати ОСОБА_1 покупцем за договором
купівлі-продаж від 13.12.1979 року щодо
незавершеного будівництва, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на
житловий будинок та гараж, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Роз'яснити особам, які брали участь у
справі, що дане рішення підлягає
реєстрації реєстраційною службою
Сокальського районного управління
юстиції Львівської області.

Рішення може бути оскаржене учасниками
розгляду в апеляційному порядку до
Апеляційного суду Львівської області
через Сокальський районний суд шляхом
подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги, а особами, які приймали участь у
справі, але не були присутні під час
оголошення рішення, протягом 10 днів з
часу отримання копії рішення.

Головуючий:
М. Я. Адамович