СУД МІСТА КИЄВА
____________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Білич І.М., Желепи О.В.

при секретарі
Іванові Ф.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 2 вересня 2013р. по цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головне
управління юстиції у м. Києві

про визнання права власності на
нерухоме майно,

встановила:

у грудні 2012р. позивач звернулася до
суду з позовом про визнання права
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_2, Ѕ частину
гаражного боксу НОМЕР_1, поверх 3, площею
19,5кв.м. по АДРЕСА_3.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що вищевказане
майно було придбано під час
перебування у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_5.

Позивачка вказувала, що 5 березня
1996р. їх шлюб було розірвано, спору про
користування спільним майном ніколи не
виникало, але після смерті ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 та відкриття спадщини, їй
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право власності на Ѕ частину спільного
майна.

Рішенням суду від 2 вересня 2013р. у
задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
позивач просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, так як
правовідносини сторін не можуть
регулюватися нормами Кодексу про шлюб
та сім'ю та Сімейним Кодексом України.

Також апелянт стверджує, що суд
не мав правових підстав для
застосування позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта, її
представника та представника третіх
осіб, які підтримали апеляційну скаргу,
пояснення відповідача та її
представника, які просили залишити
рішення суду без змін, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 серпня
1973р. був зареєстрований шлюб між ОСОБА_5
та ОСОБА_1, позивач по справі.

Відповідно до свідоцтва про
розірвання шлюбу від 30 січня 1997р., шлюб
було розірвано 5 березня 1996р.

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/13811/2013
Головуючий у суді першої
інстанції: Дубінін В.І.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

- 2 -

Спадкове майно ОСОБА_5
складається з квартири АДРЕСА_1,
пайовий внесок за яку спадкодавцем у
повному обсязі було внесено 30 грудня
1989р.; квартири АДРЕСА_2, яка належала
спадкодавцю на підставі договору
купівлі-продажу від 18 серпня 1995р. і
зареєстрована у Київському БТІ 23
серпня 1995р.; та гаражного боксу у ГБК
«Лівобережний-2», пайовий внесок за
який спадкодавцем повністю було
внесено 7 грудня 1995р.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що зазначене майно було
придбано у період шлюбу подружжя
ОСОБА_5, є їх спільним майном подружжя,
однак позивачем пропущені строки
позовної давності, про застосування
яких було заявлено відповідачем.

Проте, повністю погодитися з
таким висновком суду першої інстанції
не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 22 КпШС України,
який діяв на момент придбання спірного
майна, майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про власність» член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж,
іншу будівлю або приміщення, надані
йому в користування, набуває права
власності на це майно.

Квартира АДРЕСА_1 була надана
ОСОБА_5 на підставі ордеру на жиле
приміщення від 16 травня 1975р. на нього та
членів його родини: дружину ОСОБА_1 та
сина ОСОБА_3 (с.с.10).

Згідно довідки ЖБК «Урожай»
від 29 травня 2012р., ОСОБА_5 був членом
кооперативу і сума пайового внеску за
квартиру ним була повністю сплачена 30
грудня 1989р.

Отже, відповідно до ст. 15 Закону
України «Про власність» ОСОБА_5 набув
право власності на квартиру АДРЕСА_1, а
згідно ст. 22 КпШС України вона є
спільним майном ОСОБА_5 та ОСОБА_1

Частиною 1 статті 28 КПшС України
було визначено, що в разі поділу майна,
яке є спільною сумісною власністю
подружжя, їх частки визнаються рівними.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на
Ѕ частину зазначеної квартири.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 КпШС
України для вимоги про поділ майна, яке
є спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, встановлюється
трирічний строк позовної давності.

У п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 16 від 12
червня 1998р. «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України» було роз'яснено, що
передбачений ч. 3 ст. 29 КпШС України
трирічний строк позовної давності для
вимог про поділ майна, що є спільною
сумісною власністю подружжя,
застосовується, коли ці вимоги
заявлені після розірвання шлюбу, і
обчислюється починаючи з дня, коли
котрийсь із розведеного подружжя
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення його права на це майно після
розірвання шлюбу.

Аналогічне роз'яснення
міститься у п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007р. «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя».

Отже, трирічний строк позовної
давності починається не з моменту
розірвання шлюбу, а від дня, коли один
із співвласників дізнався про
порушення свого права власності.

З наданих суду першої інстанції
документів вбачається, що після
розірвання шлюбу з ОСОБА_5 позивач
залишилася проживати у АДРЕСА_1, ОСОБА_5
не реєстрував своє право власності на
дану квартиру у Київському БТІ і не
заперечував проти користування
квартирою позивачем.

Вказані обставини не
заперечувала відповідач.

- 3 -

За таких обставин, відсутні
правові підстави вважати, що позивачем
були пропущені строки позовної
давності з приводу поділу спільного
майна та визначення за нею частки у
спільному майні.

Дане право позивача було
порушено при оформлені спадщини ОСОБА_5
після його смерті, так як спадкоємець
ОСОБА_2 не визнає за нею право власності
на частину даного майна і саме ці
обставини стали підставою для
звернення позивача до суду за захистом
своїх порушених прав.

На вказані обставини, норми
матеріального права та роз'яснення
Верховного Суду України не звернув
уваги суд першої інстанції і прийшов до
помилкового висновку про пропуск
позивачем строку позовної давності.

Разом з тим, доводи апелянта про
те, що судом першої інстанції
неправильно були застосовані норми
матеріального права, а саме норми
Кодексу про шлюб та сім'ю України, що
суд фактично змінив предмет спору, є
безпідставними, оскільки, звертаючись
до суду з даним позовом, позивач
посилалася на норми Сімейного Кодексу
України, а викладаючи фактичні
обставини справи, вказувала, що майно
було придбано під час шлюбу із
спадкодавцем, тому є спільним майном
подружжям.

Предметом даного позову є
визнання права на частку у спільному
майні подружжя, фактично порушується
питання про поділ майна подружжя, а
відповідачем зазначений спадкоємець
ОСОБА_5, оскільки даним позовом
зачіпаються її інтереси і від імені
ОСОБА_5 вона має право заперечувати
певні обставини набуття у власність
спірного майна.

Посилання представника апелянта
на необхідність при вирішенні спору
керуватися нормами ст.ст. 368, 369, 364 ЦК
України, є безпідставними, оскільки
спірне майно було набуто до 1 січня 2004р.
і норми ЦК України, який набув чинності
з 1 січня 2004р. не можуть застосовуватися
до даних правовідносин.

Крім того, позивачем не
заявлялися вимоги про виділ частини
майна із спільного майна.

Визнаючи спільним майном
подружжя ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 та
гаражний бокс у ГБК «Лівобережний-2»,
суд першої інстанції не повно
встановив обставини придбання даного
майна і неправильно застосував норми
матеріального права.

Зазначена квартира була
придбана ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу від 18 серпня 1995р., а
пайовий внесок за гаражний бокс був
несений 7 грудня 1995р.

Частиною 2 статті 28 КпШС України
було передбачено, що суд може визнати
майно, нажите кожним із подружжя під
час їх роздільного проживання при
фактичному припиненні шлюбу, власністю
кожного з них.

З копії рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 4 грудня 1995р.
про розірвання шлюбу ОСОБА_5
вбачається, що ОСОБА_5, звертаючись до
суду, посилався на те, що з липня 1995р. не
проживає разом із ОСОБА_1 та не веде
сумісного господарства. З даним
твердженням погодився суд і приймаючи
рішення про розірвання шлюбу виходив з
того, що шлюб існує формально, а сім'я
розпалася.

Вказані обставини не були
спростовані ОСОБА_1 і рішення суду нею
не оскаржувалося.

Заперечуючи проти даного позову,
відповідач також стверджувала, що
ОСОБА_5 з липня 1995р. не проживав разом із
ОСОБА_1, а квартира АДРЕСА_2 була
придбана на кошти, отримані ОСОБА_5 у
позику, яка виплачувалася після
припинення шлюбу з позивачем.

Пайовий внесок за гаражний бокс
ОСОБА_5 був внесений вже після
постановлення рішення суду про
розірвання шлюбу сторін.

Отже, квартира АДРЕСА_2 та
гаражний бокс були придбані ОСОБА_5 вже
після припинення шлюбних стосунків з
позивачем, позивачем не було надано
доказів, які б спростували дані
обставини та підтверджували, що дане
майно придбане за спільні кошти
подружжя, тому суд першої інстанції не
мав правових підстав визнавати

- 4 -

дане майно спільним майном подружжя.

Судом першої інстанції не повно
були встановлені обставини справи,
неправильно застосовані норми
матеріального права, тому відповідно
до ст. 309 ЦПК України колегія суддів
скасовує рішення суду та ухвалює нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 313, 317 ЦПК
України

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 2 вересня 2013р.
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: