Сколівський районний суд Львівської
Справа № 453/361/13-ц
№ провадження
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2013 року Сколівський
районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді
Микитина В.Я.;

при секретарі Корнута
Т.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Сколе
Львівської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Товариства
з обмеженою відповідальністю «Авто
Житло План» про визнання недійсним
договору та повернення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 05.03.2013 року звернулася
в суд із позовною заявою, в якій просить
визнати недійсним договір № 044570,
укладену 24.04.2012 року між її чоловіком -
відповідачем 1 ОСОБА_2 та відповідачем 2
- ТзОВ «Авто Житло План», стягнути з
відповідача 2 ТзОВ «Авто Житло План» у
її користь незаконно сплачені згідно
вказаного договору кошти у розмірі 34166
грн. 65 коп.. В обґрунтування позовних
вимог посилається на те, що 24.04.2012 року
між відповідачами - її чоловіком ОСОБА_2
та ТзОВ «Авто Житло План» був укладений
зазначений договір про надання послуг
програми «Авто Житло», згідно якої її
чоловік, ставши учасником зазначеної
програми, взяв на себе зобов'язання
здійснювати щомісячні внески та
отримати право на об'єкт нерухомості, а
відповідач ТзОВ «Авто Житло План» у
свою чергу взяв на себе зобов'язання
придбати у майбутньому об'єкт
нерухомості та передати його клієнту.
Коли їй стало відомо про укладений
договір, то ознайомившись з його
змістом та усіма додатками до договору
(до цього інформації про послуги
відповідача ТзОВ «Авто Житло План» у
неї не було), вона побачила, що договір
містить умови, які є несправедливими та
такими, що на її думку, порушують її
права, права її чоловіка та суперечать
принципу добросовісності. Зазначає, що
укладений договір виходить за межі
дрібного побутового, а відтак. на його
укладення необхідна була її згода, як
дружини. Такої згоди вона не давала, а
кошти, що були сплачені її чоловіком на
виконання умов договору, є об'єктом
права спільної сумісної власності.
Відтак вказує, що вони обоє з чоловіком
фактично є споживачами послуг, що
нібито надавались відповідачем ТзОВ
«Авто Житло План». Для них, як
споживачів послуг, встановлені жорсткі
обов'язки, а відповідач ТзОВ «Авто
Житло План» в свою чергу, при наданні
послуги керується власним розсудом.
Важливим є і той факт, що
відповідальність відповідача ТзОВ
«Авто Житло План» за спірним договором
стосовно зобов'язань її чоловіка
значно обмежена, а самі вони, як
споживачі, ні до підписання угоди, ні
під час її укладення не мали реальної
інформації про такий стан речей, як і
щодо послуги, яка надається. У період з
квітня по вересень 2012 року її чоловіком
щомісячно сплачувалися внески із
спільного бюджету сім'ї, які у
загальній сумі становлять 34166 грн. 65
коп.. Оскільки жодної згоди на
укладення спірного договору та на
сплату коштів на виконання такого
договору вона не надавала, вона була
змушена звернутися в суд із даним
позовом про захист свого права, у тому
числі і як споживача послуг, визнання
недійсним спірного договору та
повернення сплачених коштів у
зазначеному розмірі.

Належним чином уповноважений
представник позивача ОСОБА_1 - адвокат
ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав у повному обсязі,
надав пояснення, аналогічні з позовом
(а. с. 3-5), просив позов задовольнити.

Відповідач 1 ОСОБА_2 у судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог не заперечував та зазначив, що
викладені у позовній заяві обставини
відповідають дійсності. Підстав для
заперечення проти позову у нього немає,
а при ухваленні рішення він
покладається на розсуд суду.

Відповідач 2 ТзОВ «Авто Житло План»
явку компетентного представника у
судове засідання не забезпечив, хоча
був належним чином повідомленим про
дату, час та місце судового розгляду
справи, про що свідчить оголошення у
пресі (газеті Київської міської ради
«Хрещатик» за 11.06.2013 року, № 80 (4287)) (а. с.
48-49). Про причини неявки компетентного
представника суд не повідомив, заяви
про відкладення розгляду справи з
посиланням на відповідні докази, або ж
заяви про розгляд справи за
відсутності такого представника не
подав.

За таких обставин, суд визначив
причини неявки компетентного
представника відповідача 2 ТзОВ «Авто
Житло План» у судове засідання
неповажними і ухвалив проводити
судовий розгляд справи у відсутності
такого, за наявними у матеріалах справи
доказами.

Розглянувши матеріали справи,
вивчивши позовну заяву (а. с. 3-5),
заслухавши пояснення представника
позивача, пояснення відповідача 1,
давши належну оцінку доказам по справі,
суд вважає, що порушене право підлягає
захисту, а позовні вимоги є підставними
та підлягають до задоволення.

У судовому засіданні встановлено, що
24.04.2012 року між відповідачем 1 ОСОБА_2 та
відповідачем 2 ТзОВ «Авто Житло План»
було укладено договір № 044570 (а. с. 8-9) про
надання послуг, за умовами якого
відповідач 1, як учасник програми «Авто
Житло», маючи намір придбати об'єкт
нерухомості орієнтовною вартістю 150000
грн. із розстрочкою на визначений час,
взяв на себе зобов'язання здійснювати
щомісячні внески та отримати право на
такий об'єкт нерухомості, а відповідач
2, в свою чергу, взяв на себе
зобов'язання надати учасникам програми
«Авто Житло» послуги із придбання
товарів (у даному випадку об'єкта
нерухомості), базуючись на принципі
взаємодопомоги учасників вказаної
програми. Для виконання вимог спірної
угоди відповідач 1 цього ж дня здійснив
оплату вступного внеску у розмірі 30000
грн. 00 коп. і протягом 2012 року, а саме - до
вересня 2012 року включно здійснював
щомісячні платежі на загальну суму 4166
грн. 65 коп., що підтверджується копіями
наданих позивачем квитанцій (а. с. 19-24). З
копії додатку № 1 до договору № 044570 від
24.04.2012 року (а. с. 10), яка є його
невід'ємною частиною, вбачається, що
відповідач 1, як клієнт системи, замовив
і отримав право на об'єкт нерухомості з
орієнтовною вартістю товару - 150000 грн. 00
коп..

Відповідно до ч. 1 ст. 626 та ст. 627 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Із спірного договору вбачається, що
відповідач 2 здійснює діяльність по
адмініструванню придбання в групах і
така угода пов'язана із наданням
відповідачем зазначених послуг. Які
виражаються у програмі «Авто Житло».
Відтак, суд, враховуючи положення ст. 628
ЦК України - про зміст договору,
керується згаданими вище нормами ЦК
України, беручи за основу право сторін
укласти договір, який не передбачений
актами цивільного законодавства, але
відповідає його загальним засадам і
право сторін врегульовувати у
договорі, який передбачений актами
цивільного законодавства, свої
відносини, які не врегульовані цими
актами. Про це йдеться також і у пунктах
2 та 3 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 12.04.1996 року «Про
практику розгляду цивільних справ за
позовами про захист прав споживачів»,
згідно яких відносини щодо захисту
прав споживачів можуть виникати також
з актів законодавства або з інших угод,
які йому не суперечать, а вирішуючи
питання про характер правовідносин між
споживачем та виконавцем послуг, про
наявність підстав і умов їх виникнення,
про права і обов'язки сторін за
договором, суд виходить як із норм
Закону України «Про захист прав
споживачів» і прийнятих згідно з ним
актів законодавства, так і з
відповідних норм ЦК України та іншого
законодавства, що регулює ті ж питання.

Надаючи у судовому засіданні оцінку
спірному договору та додаткам до нього
(а. с. 8-9, 10, 11-17, 18), суд дійшов до висновку,
що такий договір, хоч і спрямований на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків сторін у
ньому, проте укладений із грубим
порушенням порядку його укладення,
який ґрунтувався би на вільному виборі
сторін, вільному визначенні умов цієї
угоди та врахуванням всіх обов'язкових
вимог цивільного законодавства.

Так, з копії свідоцтва про укладення
шлюбу серії НОМЕР_1, виданого 12.06.1993 року
Івано-Франківською селищною радою
Яворівського району Львівської
області (а. с. 25) вбачається, що позивач
та відповідач 1 12.06.1993 року уклали шлюб,
про що в книзі реєстрації актів про
укладення шлюбу зроблено запис за № 27.
Відтак, позивач та відповідач 1 на
момент укладення оспорюваного
договору перебували у зареєстрованому
шлюбі.

Судом встановлено, що кошти на
виконання умов оспорюваного договору
сплачувалися відповідачем 1 із
сімейного бюджету, що формується в
основному з заробітної плати обох з
подружжя, а сам договір явно виходить
за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України
заробітна плата, інші доходи, одержані
одним із подружжя, є об'єктом права
спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 вказаного
Кодексу дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Що стосується положень оспорюваного
договору, то судом встановлено, що ані
позивач, ані відповідач 1, як сторона у
такому договорі (споживачі послуг), під
час її укладення не мали реальної
інформації про послуги, що будуть
надаватися і, відповідно, не могли
здійснити свідомий вибір. Зміст угоди
та додатків до угоди є складним і
незрозумілим. Вказане не відповідає
вимогам п. 4 ст. 4, ч. 2 ст. 19 та ч. 1 ст. 21
Закону України «Про захист прав
споживачів», які повинні бути
врахованими та застосовуватися при
укладенні будь-яких видів договорів
(контрактів) про надання послуг.

При укладенні спірного договору про
надання послуг не були враховані також
і інші норми згаданого Закону, зокрема
зміст ст. 18, яка забороняє включати у
договори із споживачами умови, що є
несправедливими. Так, спірний договір і
додатки до нього містять жорсткі
обов'язки відповідача 1, як споживача
послуг поряд із обов'язками
відповідача 2, а також санкції за
невиконання зобов'язань за угодою;
встановлення в угоді умов, з якими
відповідач 1 та позивач,я к його
дружина, не мали реальної можливості
ознайомитися перед її укладенням;
обмеження відповідальності
відповідача 2 стосовно прийнятих ним
зобов'язань (вся угода сформована так,
що у випадках порушення взятих на себе
зобов'язань, відповідач 2 не буде нести
відповідальності, або ж буде нести
незначну відповідальність). Важливим є
і той факт, що більшість положень
спірного договору не містять чітких
тверджень, а в таких зазначаються
додаткові умови, що робить даний
договір з додатками нечіткими,
незрозумілими і складними для
сприйняття клієнтів, у тому числі і
позивачів.

Таким чином, у даному випадку має
місце порушення принципу рівності
сторін контракту (угоди), обмеження
певним чином права на одержання
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про послуги, що у
відповідності із ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про захист прав споживачів» є
порушенням права споживача.

Вказане вище безперечно підтверджує
той факт, що зміст спірної угоди
суперечить нормам чинного ЦК України
та іншим актам цивільного
законодавства, зокрема і Закону
України «Про захист прав споживачів»,
хоча додержання відповідної вимоги у
відповідності з п. 1 ст. 203 ЦК України, є
обов'язковим для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
недодержання у момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, є
підставою недійсності такого
правочину, у зв'язку з чим договір № 044570
про надання послуг, укладений 24.04.2012
року між відповідачем 1 та відповідачем
2 слід визнати недійсним.

Відповідно до 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч. 4 ст. 369 вказаного
Кодексу правочин щодо розпорядження
спільним майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків. У разі
недійсності правочину кожна сторона
зобов'язана повернути іншій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

З огляду на вказане, з відповідача 2 у
користь позивача підлягають стягненню
кошти, а саме вступний та щомісячні
внески, які були сплачені відповідачем
1 без відповідних на те повноважень та
без згоди позивача на виконання
оспорюваного договору, у сумі 34166 грн. 65
коп..

Керуючись ст. ст. 10, 62, 64, 88, 174, 197, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір № 044570 про
надання послуг, укладений 24.04.2012 року
між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Авто Житло План» та
ОСОБА_2.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Авто Житло План» у
користь ОСОБА_1 34166 (тридцять чотири
тисячі сто шістдесят шість) грн. 65 коп..

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подання до
апеляційного суду Львівської області
через Сколівський районний суд
Львівської області апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення або десяти днів з дня
отримання копії цього рішення особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
його проголошення.

Суддя
В.Я. Микитин