Справа № 207/257/2012 Провадження №
22-ц/772/1793/2013Головуючий в суді першої
інстанції:Мотрук М.І.Категорія: 27
Доповідач: Жданкін В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" червня 2013 р.
м. Вінницяколегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Жданків В.В.

Суддів: Пащенко Л..В. , Медяного В.М.,

при секретарі: Куленко О.А.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі судових
засідань апеляційного суду Вінницької
області цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллінецького
районного суду від 17.04.2012р. по справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
встановлення факту укладення договору
позики та стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2012р. ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовною заявою в якій вказала,
що 1996 року було зареєстровано шлюб між
ОСОБА_5 та донькою позивача - ОСОБА_6 В
листопаді 2007 року ОСОБА_3, який на той
час працював на посаді ПП «ОСОБА_4», що
належить позивачу на праві власності,
повідомив її про те, що у нього наявна
потреба в фінансових коштах, в зв'язку з
бажанням придбати обладнання для
бензозаправки, однак необхідної суми
коштів у нього не має. ОСОБА_3, разом із
чоловіком позивача - ОСОБА_7, відвідали
кілька банківських установ з метою
отримання кредиту, однак відповідача
не влаштовували умови запропонованих
кредитних договорів. Після цього
відповідач звернувся до ОСОБА_4 із
проханням про надання йому позики
грошових коштів, в кількості
необхідній для придбання обладнання.
Виходячи із ситуації, що склалася, вона
погодилася надати йому грошові кошти в
кількості 5000 доларів США і 26000 гривень.
Відповідач зобов'язався придбати на
вказані кошти обладнання для
бензоколонки. Однак в подальшому,
ОСОБА_5 позивачу було повідомлено про
те, що він змінив свої наміри, оскільки
у нього відпала необхідність купівлі
обладнання для бензозаправки.
Натомість у нього виникло бажання
придбати квартиру в м. Вінниця для
спільного проживання із дочкою
позивача - ОСОБА_6. ОСОБА_4 та ОСОБА_3
домовилася про те, що позивач надасть
йому грошові кошти в кількості 5000
доларів США і 26000 гривень, а ОСОБА_3
зобов'язався повернути вказану суму
боргу до березня місяця 2008 року,
оскільки тоді повернеться його сестра,
що перебуває за кордоном і надасть йому
необхідні кошти. 3 грудня 2007 року
сторони дійшли згоди, що до основних
умов договору. Таким чином, між
позивачем та відповідачем було
досягнуто згоди відносно всіх істотних
умов щодо укладення і виконання
вказаного договору. Договір позики
грошових коштів між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
письмовому вигляді не оформлявся,
оскільки відповідач перебував у шлюбі
із донькою ОСОБА_4, а тому підстав
недовіряти та сумніватися в
добросовісності ОСОБА_3 стосовно
повернення боргу, в позивача підстав не
було. Того ж дня ОСОБА_4 передано ОСОБА_3,
а ОСОБА_3 прийнято грошові кошти в сумі
5000 доларів США тим самим ними, як
сторонами договору, виконано дії, що
свідчать про прийняття виконання
правочину. Решту частини позики, а саме
кошти в сумі 26000 тисяч гривень, ОСОБА_4
було передано ОСОБА_3 через дочку.

Згодом ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу квартири в м. Вінниці,
що також свідчить про прийняття
виконання правочину та використання
вказаних коштів за цілями визначеному
умовами договору позики. Однак, в
березні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до
позивача із проханням відстрочити
сплату суми боргу, оскільки сестра не
повернулася із за кордону, а тому у
нього відсутні кошти для їх повернення.
При обговоренні умов погашення
заборгованості, позивач із
відповідачем дійшли згоди про те, що
кошти слід повернути в національній
валюті (гривні), а тому сума боргу, із
розрахунку курсу вартості долара США
на час укладення договору, становить
40000 гривень та 26000 гривень, що разом
складає 66000 гривень. Крім того, оскільки
сума боргу доволі значна, сторони
дійшли згоди про те, що кошти слід
повертати частками протягом двох
років, а остаточний строк розрахунку
було визначено до 31 березня 2010 року.
Зміни до договору позики, що до умов, а
саме валюти та строку повернення боргу,
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в письмовому вигляді
також не оформлявся. Однак ОСОБА_3 почав
ухилятися від виконання свого
обов'язку щодо погашення боргу та не
повернув жодної частини. Всі спроби
позивача щодо вирішення питання
погашення заборгованості позитивного
результату не мали. Із січня 2008 року
відповідач та донька позивача,
внаслідок погіршення сімейних
відносин, стали проживати окремо, і
згодом їх шлюб було розірвано.
Відповідач певний час проживав у
придбаній квартирі в АДРЕСА_1, однак
ухиляючись від сплати боргу, однак
згодом змінив своє місце проживання та
на даний час місце проживання,
перебування, реєстрації не відомі і
засоби зв'язку також відсутні.
Оскільки відповідач відмовляється
повернути борг добровільно і
ухиляється від виконання своїх
зобов'язань та оскільки відсутні
будь-які інші передбачені
законодавством України шляхи
вирішення вказаного питання, з метою
захисту свого порушеного права ОСОБА_4
змушена звернутися із даним позовом до
суду, в якому просить суд встановити
факт укладення договору між
позикодавцем ОСОБА_4 та
позикоотримувачем ОСОБА_3 від 03 грудня
2007 року про надання позики в розмірі 5000
доларів США та 26000 гривень на купівлю
ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1, до березня 2007
року та із продовженим строком
повернення боргу до 31 березня 2010 року;
стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
грошові кошти за договором позики між
позикодавцем ОСОБА_4 та
позикоотримувачем ОСОБА_3 від 03 грудня
2007 року, в розмірі 66000 гривень із
розрахунку курсу вартості долара США
станом на 3 грудня 2007 року; стягнути із
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові
витрати понесені при зверненні до суду.

Рішенням Іллінецького районного суду
від 17 квітня 2012р. ухвалено: позов
задоволено.

Встановлено факт укладення договору
між позикодавцем ОСОБА_4 та
позикоотримувачем ОСОБА_3 від 3 грудня
2007 року про надання позики в розмірі 5000
доларів США та 26000 гривень на купівлю
ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1, до березня 2008
року та із продовженим строком
повернення боргу до 31 березня 2010 року.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
грошові кошти за договором позики між
позикодавцем ОСОБА_4 та
позикоотримувачем ОСОБА_3 від 03 грудня
2007 року, розмірі 66000 гривень із
розрахунку курсу вартості долара США
на 03 грудня 2007 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 660
гривень сплачений нею судовий збір при
подачі позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 120
гривень судових витрат, за друк
оголошення про виклик відповідача в
судове засідання в засобах масової
інформації.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення скасувати як незаконне і
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права.

Обґрунтованим визнається рішення, коли
висновки суд про встановлені обставини
і правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

У рішенні суду обов'язково повинні бути
зазначені судом факти і відповідні їм
правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд
вказав у рішенні, що між сторонами була
укладена угода, хоча і в усній формі і
відповідач зобов'язаний повернути
кошти, які він отримав від позивачки.

З таким висновком суду погодитись не
можна з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 1047 ЦК
України договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподаткованого мінімуму доходів
громадян.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчую
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Відповідач не визнає позовні вимоги і
заперечує, що отримував від позивачки
гроші.

ОСОБА_4 визнає, що розписок у ОСОБА_3 не
брала.

За таких обставин суд повинен був дати
належну оцінку доказам позивачки, як
цього вимагає чинне законодавство.

З огляду на викладене, укладене судом
рішення не можна визнати законним і
обґрунтованим, а тому апеляційна
скарга підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів:

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Іллінецького районного суду
від 17.04.2012р. скасувати і ухвалити нове,
яким в позові ОСОБА_4 про встановлення
факту укладення договору позики та
стягнення боргу - відмовити.

Рішення набуває законної сили з
моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
В.В. Жданкін

Судді:
Л.В.Пащенко

В.М. Медяний

З оригіналом вірно: