П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2013 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду
України в складі:

головуючогоЯреми
А.Г.,суддів:Григор'євої Л.І.,Онопенка
В.В.,Романюка Я.М.,Гуменюка В.І.,Охрімчук
Л.І.,Сеніна Ю.Л.,Патрюка М.В.,Сімоненко
В.М., -

за участі: представника позивача -
ОСОБА_2,

представника С?Ф?Г? "П?а?в?е?л?" -
Безпеки М.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
селянського (фермерського)
господарства "Павел" та відділу
Держкомзему України у Долинському
районі Кіровоградської області про
визнання договору оренди землі
недійсним за заявою ОСОБА_1 про
перегляд ухвали колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що між ним і відповідачем з
2001 року тривали договірні відносини
щодо оренди належної йому земельної
ділянки, що розташована на території
Пишненської сільської ради
Долинського району Кіровоградської
області. Після їх закінчення, у 2011 році,
він вирішив самостійно обробляти
земельну ділянку, у серпні звернувся до
районного відділу Держкомзему із
заявою не реєструвати ніяких
договорів. Після отримання з відділу
довідки про те, що станом на 27 вересня
2011 року відповідно до книги записів
державної реєстрації договорів оренди
землі договір оренди належної йому
земельної ділянки не зареєстровано,
здійснив виділення її меж у натурі (на
місцевості), обробив земельну ділянку й
почав користуватися нею як
одноосібник. Проте на початку 2012 року
дізнався, що відповідачем у відділі
Держкомзему зареєстровано договір
оренди від 10 липня 2010 року.
Також позивач зазначив, що вказаний
договір був підписаний ним без його
волі та бажання укладати цей правочин,
оскільки представник селянського
фермерського господарства "Павел" (далі
- СФГ "Павел") надав йому для підпису
чисті бланки договору, пояснивши, що це
потрібно для отримання орендної плати.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 уточнив
позовні вимоги та, посилаючись на
статті 203, 215 Цивільного кодексу України
(далі - ЦК України), просив суд визнати
договір оренди недійсним і скасувати
державну реєстрацію.

Рішенням Долинського районного суду
Кіровоградської області від 24
грудня 2012 року в задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 3 квітня
2013 року рішення Долинського
районного суду Кіровоградської
області від 24 грудня 2012 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково: визнано недійсним договір
оренди землі, укладений 10 липня 2010 року
між ОСОБА_1 і СФГ "Павел"; у задоволенні
решти позовних вимог відмовлено;
вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 липня 2013 року
касаційну скаргу СФГ "Павел"
задоволено, рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 3 квітня 2013
року скасовано й залишено в силі
рішення Долинського районного суду
Кіровоградської області від 24 грудня
2012 року.

У серпні 2013 року до Верховного Суду
України звернувся ОСОБА_1 із
заявою про перегляд ухвали колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 липня 2013 року,
посилаючись на неоднакове
застосування судами касаційної
інстанції статей 203, 215 ЦК України,
унаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення в подібних
правовідносинах.

У зв'язку із цим ОСОБА_1 просить
скасувати ухвалу колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 липня 2013 року та ухвалити
нове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи заявника, Судова
палата у цивільних справах Верховного
Суду України вважає, що заява
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 355 Цивільного процесуального
кодексу України (далі - ЦПК України)
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана з
підстави неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

За змістом статті 360-5 ЦПК України
Верховний Суд України відмовляє в
задоволенні заяви, якщо обставини, які
стали підставою перегляду справи, не
підтвердилися.

Установлено, що ОСОБА_1 є власником
земельної ділянки площею 9,13751 га з
цільовим призначенням - ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, що розташована на
території Пишненської сільської ради
Долинського району Кіровоградської
області.

20 липня 2010 року між ОСОБА_1 і СФГ "Павел"
підписано договір оренди землі строком
на 3 роки. За умовами договору
орендодавець ОСОБА_1 надає, а орендар
СФГ "Павел" приймає в строкове платне
користування зазначену земельну
ділянку для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.
Договір набирає чинності після
підписання і його державної реєстрації
(пункт 43 договору).

17 серпня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до
відділу Держкомзему України у
Долинському районі Кіровоградської
області з письмовою заявою, в якій
просив не проводити державну
реєстрацію договору оренди земельної
ділянки, укладеного між ним і СФГ
"Павел" (т. 1 а.с. 63).

29 лютого 2012 року спірний договір від 20
липня 2010 року був зареєстрований у
відділі Держкомзему України у
Долинському районі Кіровоградської
області, про що в державному реєстрі
земель вчинено відповідний запис за №
00020 (т. 1 а.с. 6-8)

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
касаційної інстанції, виходив із того,
що спірний договір діє з липня 2010 року й
протягом двох років сторони виконували
істотні умови договору, отже, укладення
договору оренди відповідало
внутрішній волі позивача, тому
підстави для визнання його недійсним
відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову й визнання
договору оренди землі недійсним на
підставі статей 203, 215 ЦК України,
апеляційний суд виходив із того, що в
ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення на
реєстрацію договору оренди, тому
відділ Держкомзему України у
Долинському районі Кіровоградської
області не мав правових підстав для
його реєстрації.

ОСОБА_1 зазначає, що суд касаційної
інстанції під час розгляду більш ніж
двох справ за подібних предмета спору,
підстав позову, змісту позовних вимог
та встановлених судом фактичних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов
неоднакових правових висновків,
покладених в основу цих судових рішень.

Для прикладу надав ухвалу колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2013 року
та рішення Верховного Суду України від
14 вересня 2011 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 червня 2013 року залишено без
змін рішення апеляційного суду у
справі за позовом фізичної особи до СФГ
"Павел" про визнання договору оренди
землі недійсним. Касаційний суд
погодився з висновками суду
апеляційної інстанції, що звернення
позивача до відділу Держкомзему з
проханням не реєструвати договір
оренди землі та оформлення ним
документів для здійснення
сільськогосподарського виробництва як
одноосібника свідчать про відсутність
у позивача волі на укладення спірного
договору з відповідачем. За таких умов
апеляційний суд, посилаючись на статті
203, 215 ЦК України, скасував рішення
місцевого суду та ухвалив нове рішення,
яким визнав договір оренди землі
недійсним.

Таким чином, існує неоднакове
застосування касаційним судом одних і
тих самих норм матеріального права, а
саме статей 203 та 215 ЦК України, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини третьої
статті 203 ЦК України
<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2011_05_12/pra
vo1/T030435.html?pravo=1> волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 638 ЦК
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов.

Частиною першою статті 20 Закону
України "Про оренду землі"
<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_778381/ed_2010_01_01/pra
vo1/T980161.html?pravo=1> (далі - Закон) у редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин, передбачено, що
укладений договір оренди землі
підлягає державній реєстрації.

Відповідно до статті 18 цього Закону
<http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_778375/ed_2010_01_01/pra
vo1/T980161.html?pravo=1> договір оренди землі
набирає чинності після його державної
реєстрації.

Отже, учасники правочину, дійшовши
згоди щодо всіх істотних умов договору
оренди землі, складають і підписують
відповідний письмовий документ,
надаючи згоді встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та
обов'язки, на досягнення яких було
спрямоване волевиявлення учасників
при укладенні спірного договору,
набуваються після відповідної
державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" у редакції, яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин, визначено, що державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Волевиявлення є важливими чинником,
без якого неможливо вчинення
правочину, що узгоджується зі свободою
договору, установленою статтею 627 ЦК
України.

Своє волевиявлення на укладення
договору учасник правочину виявляє в
момент досягнення згоди з усіх
істотних умов, складання та скріплення
підписом письмового документа, в якому
фіксуються правові наслідків.

Реєстрація договору є
адміністративним актом, тобто
елементом зовнішнім щодо договору.

Прохання учасника правочину не
здійснювати реєстрацію договору
оренди земельної ділянки,
волевиявлення на укладення якого він
виявляв у момент досягнення згоди з
усіх істотних умов, складання та
скріплення підписом письмового
документа, не є підставою для визнання
договору недійсним у порядку,
визначеному частиною третьою статті 203
та частиною першою статті 215 ЦК України.

У справі яка переглядається касаційним
судом правильно застосовано статті 203
та 215 ЦК України, рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального права.

У заяві ОСОБА_1 також посилається як на
приклад неоднакового застосування
норм матеріального права на рішення
Верховного Суду України від 14 вересня
2011 року, яким відмовлено в задоволенні
позовних вимог про визнання договору
оренди землі недійсним. Зазначеним
рішенням суд касаційної інстанції
висловив позицію про неможливість
визнання недійсним договору, який у
зв'язку з відсутністю державної
реєстрації не є укладеним.

Разом із тим у справі, яка є предметом
перегляду, ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом про визнання недійсним
договору, що зареєстрований у
встановленому порядку.

Таким чином, у рішенні Верховного Суду
України від 14 вересня 2011 року,
на яке посилається ОСОБА_1 як на приклад
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, та в
рішенні, яке переглядається,
установлені різні обставини справи, що
не свідчить про неоднакове
застосуванням судами касаційної
інстанції однієї й тієї самої норми
матеріального права.

Ураховуючи викладене, підстави для
задоволення заяви ОСОБА_1 та скасування
ухвали колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 липня 2013 року відсутні.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-5 ЦПК
України, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про
перегляд Верховним Судом України
ухвали колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 липня 2013 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК
України.

Головуючий А.Г. Ярема

Судді: Л.І. Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.В. Онопенко

Л.І. Охрімчук

М.В. Патрюк

Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

В.М. Сімоненко