СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Кулікової С.В., Желепи О.В.

при секретарі
Іванові Ф.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
11 жовтня 2013р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль», треті особи: Приватне
акціонерне товариства «Уніка життя»,
ОСОБА_3

про визнання недійсним кредитного
договору,

встановила:

у серпні 2013р. позивач звернувся до суду
з позовом про визнання недійсним
кредитного договору, який був
укладений 5 жовтня 2011р. між його
дружиною ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль».

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що кредит надавався
для споживчих цілей і отримані
кредитні кошти були витрачені в
інтересах сім'ї, тому відповідач
повинен був отримати згоду другого
подружжя на укладення договору
відповідно до ст. 65 СК України. Однак,
він такої згоди не надавав.

Заочним рішенням суду від 11
жовтня 2013р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
позивач просить рішення суду скасувати
та задовольнити позовні вимоги.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом
частини 2 ст. 65 СК України, оскільки
укладення кредитного договору та
використання отриманих коштів в
інтересах сім'ї, породжує для нього, як
чоловіка боржника, обов'язки по
поверненню кредитних коштів.

Апелянт, будучи належним чином
повідомленим про день та час розгляду
апеляційної скарги (с.с.75, 88), двічі у
судове засідання не з'явився, причини
неявки не повідомив, тому відповідно до
ст. 305 ЦПК України колегія суддів
провела судовий розгляд у його
відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
відповідача, який просив залишити
рішення суду без змін, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Судом встановлено, що 5 жовтня
2011р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_3 за участю страховика ТОВ «Уніка
життя» укладено кредитний договір,
відповідно до якого позичальник
отримала 34 887,54грн. на споживчі цілі
строком до 5 жовтня 2017р. зі сплатою 28,9%
річних.

Позивач перебуває у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 8
жовтня 1991р.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з

№ апеляційного провадження:№
22-ц/796/15336/2013
Головуючий у суді першої інстанції:
Пилаєва М.К.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.безпідставності заявлених позовних
вимог.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він

-
2 -

ґрунтується на нормах матеріального
права.

Відповідно до частин 1 та 2 статті
65 СК України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Аналіз зазначених норм свідчить
про те, що вони регулюють
правовідносини щодо розпорядження
подружжя майном, що є об'єктом права
спільної сумісної власності.

Таке ж роз'яснення міститься у п. 25
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012р. «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», відповідно
до яких положення статті 65 Сімейного
кодексу України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
і не стосуються права одного із
подружжя на отримання кредиту,
оскільки кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів.

Доводи апелянта про те, що отримані
кошти були витрачені в інтересах сім'ї,
що створює для нього обов'язок по
поверненню отриманих коштів, тому
відповідач повинен був отримати його
згоду на укладення кредитного
договору, колегія суддів вважає
безпідставним.

З тексту кредитного договору не
вбачається, що кошти отримувалися з
метою використати їх в інтересах сім'ї,
позичальник зазначила, що кошти
отримуються на споживчі цілі та
погашення заборгованості перед
кредитором, тому відповідач не мав
правових підстав вимагати надання
згоди другого подружжя для укладення
договору.

Крім того, у разі незгоди з діями своєї
дружини ОСОБА_3 по укладенню кредитного
договору, позивач повинен був
заперечувати проти використання
отриманих коштів в інтересах сім'ї.

Судом першої інстанції повно
встановлені обставини справи,
правильно застосовані норми
матеріального права, не допущено
порушень норм процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, тому колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
заочне рішення Печерського районного
суду м. Києва від 11 жовтня 2013р. залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: