Справа № 1323/268/12
Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/783/3318/13
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Бойко С.М., Гірник Т.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю:
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ПАТ КБ «ПриватБанк»
Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 24 січня 2013
року у справі за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку (далі ПАТ) «ПриватБанк» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості шляхом
звернення на предмет застави, -

встановила:

заочним рішенням Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 13 березня 2012 року
вищевказаний позов задоволено.

Ухвалою Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 5 жовтня 2012
року заяву ОСОБА_2 задоволено та
скасовано вищезазначене заочне
рішення суду.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 24 січня 2013
року вказаний вище позов задоволено.
Постановлено вилучити у ОСОБА_2
належний йому на праві власності
автомобіль марки Renault, модель Kangoo, тип
ТЗ - фургон малотоннажний -В, 2000 р.
випуску, номер кузова НОМЕР_1,
реєстраційний номер НОМЕР_2, та
передати його на збереження ПАТ КБ
"ПриватБанк».

В рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі
5 327 доларів США 49 центів звернути
стягнення на предмет застави, а саме -
вищевказаний автомобіль, шляхом
продажу цього автомобіля ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладенням від імені
ОСОБА_2 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з особою покупця, зі
зняттям автомобіля в органах ДАІ та
надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
повноважень, необхідних для продажу
автомобіля.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач,
просить його скасувати й ухвалити нове
рішення, яким у задоволені вимог
відмовити, посилаючись на те, що
рішення міськрайонного суду є
незаконним, прийнятим в порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Так, апелянт зазначає, що суд в
порушення ст. 20 Закону України «Про
заставу» надав право позивачу продати
автомобіль відповідача від імені
останнього, тим самим фактично надав
доручення банку від імені відповідача
на реалізацію майна, що не входить до
компетенції суду. Крім того, апелянт
посилається на те, що суд виносячи
рішення про звернення стягнення на
предмет застави не дав оцінки
співрозмірності суми заборгованості
та вартості предмета застави та не
зазначив складові загальної суми
заборгованості та суму заборгованості,
вираженої в національній валюті.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу - представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на підтримання апеляційної скарги,
представника ПАТ КБ «ПриватБанк»
Гнатишака О.В. на заперечення
апеляційної скарги, вивчивши обставини
та матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду колегія суддів приходить до
наступного висновку.

В січня 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2
про звернення стягнення на предмет
застави посилаючись на те, що
відповідач внаслідок неналежного
виконання умов кредитного договору
допусти заборгованість по ньому на
суму 5 327,49 доларів США, що за курсом НБУ
становить 42 460,10 грн. В забезпечення
виконання зобов'язань по кредитному
договору між сторонами був укладений
договір застави рухомого майна -
вищевказаного автомобіля. Посилаючись
на викладене та передбачене право на
задоволення своїх вимог шляхом
звернення стягнення на заставлене
майно, просив в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
звернути стягнення на предмет застави
шляхом продажу автомобіля надавши
право позивачу укласти від імені
відповідача договір купівлі-продажу
автомобіля будь-яким способом з іншою
особою.

Встановлено, що між позивачем та
відповідачем 10 листопада 2006 року
укладено кредитний договір № LVH2AE00000129,
відповідно до якого позивач-Банк надав
відповідачу кредит у формі не
поновлювальної кредитної лінії в сумі 6
000 доларів США на купівлю автомобіля
та 1 912,50 доларів США на сплату
страхових платежів зі сплатою 0,84
відсотків на місяць на суму залишку
заборгованості по кредиту з терміном
погашення кредиту по 09.11.2011 року
(а.с.14-15). Вищевказаним договором
передбачені умови відповідальності
сторін, в тому числі відповідач
зобов'язався сплатити Банку пеню в
розмірі 0,15% від суми простроченого
платежу, але не менше 1 грн. за кожен
день прострочки та комісію за
користування кредитом.

10 листопада 2006 року між позивачем та
відповідачем на забезпечення
виконання всіх вимог по вище
укладеному кредитному договору
укладено договір застави автомобіля,
відповідно до якого відповідач, як
заставодавець, передав в заставу Банку
автомобіль марки Renault, модель Kangoo, тип
ТЗ - фургон малотоннажний-В, 2000 р.
випуску, номер кузова НОМЕР_1,
реєстраційний номер НОМЕР_2. Предмет
застави сторонами оцінено в сумі 37 875
грн. (а.с.16-18).

Договором застави передбачено право
заставодержателя на задоволення своїх
вимог шляхом звернення стягнення на
предмети застави у випадку невиконання
відповідачем зобов'язань за кредитним
договором щонайменше на один
календарний місяць (п.23).

Пунктом 24 зазначеного Договору застави
передбачено звернення стягнення на
предмет застави шляхом продажу
Заставодержателем предмета застави з
укладенням договору купівлі-продажу з
третьою особою-покупцем шляхом
безпосереднього продажу конкретному
покупцю від імені Заставодавця та
іншим незабороненим способом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст.525 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
відшкодування збитків та моральної
шкоди.

Встановлено, що внаслідок неналежного
виконання позивальником своїх
договірних зобов'язань по кредитному
зобов'язанню позивач направляв 20
серпня 2011 року відповідачу
рекомендованим листом повідомлення
щодо погашення заборгованості та
попереджав, що в протилежному випадку
розпочне процедуру примусового
стягнення всієї суми заборгованості, в
тому числі і за рахунок звернення
стягнення на предмет застави, що
передбачено умовами договорів. Однак
цей лист відповідачем залишено без
реагування (а.с.11, 12).

Відповідно до розрахунку
заборгованості станом на 13 вересня 2011
року заборгованість відповідача перед
банком становила 5 327,49 доларів США, із
них: заборгованість по кредиту - 3 752,87
доларів США, заборгованість по
відсотках за користування кредитом - 1
078,53 доларів США, 126 доларів США
заборгованість по комісії за
користування кредитом та 370 доларів США
пеня (а.с.9), що становить в еквіваленті 42
460 грн. 10 коп.

Відтак, враховуючи суму заборгованості
та вартість майна, що передано в
заставу, колегія суддів приходить до
висновку, що не порушується принцип
співмірності суми заборгованості за
кредитом та вартості заставленого
майна.

За таких обставин районний суд вірно
задовольнив вимоги позивача щодо
звернення стягнення на предмет застави
для погашення заборгованості боржника
за кредитним договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

В силу застави, згідно зі статтею 572 ЦК
України, кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом.

Частинами першою та сьомою статті 20
Закону України «Про заставу»
передбачено, що заставодержатель
набуває право звернення стягнення на
предмет застави в разі, якщо в момент
настання терміну виконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
воно не буде виконано, якщо інше не
передбачено законом чи договором.
Реалізація заставленого майна, на яке
звернено стягнення, провадиться
державним виконавцем на підставі
виконавчого листа суду або наказу
господарського суду, або виконавчого
напису нотаріусів у встановленому
порядку, якщо інше не передбачено цим
Законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави
відповідно до статті 590 ЦК України
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження в рішенні
суду зазначається спосіб реалізації
предмета забезпечувального обтяження
шляхом проведення публічних торгів або
із застосуванням однієї з процедур,
передбачених статтею 26 цього Закону,
положеннями якої передбачено такий
спосіб звернення стягнення на предмет
застави як продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем.

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Нормами чинного законодавства
позивачу надається право на власний
розсуд обрати спосіб звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, у тому
числі і продаж обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем або на публічних
торгах.

Оскільки позивачем обрано спосіб
звернення стягнення на предмет застави
шляхом продажу ним предмета
забезпечувального обтяження шляхом
укладення договору купівлі-продажу з
іншою особою-покупцем, відтак
посилання апелянта на те, що суд в
порушення ст. 20 Закону України «Про
заставу» надав право позивачу продати
автомобіль відповідача від імені
останнього, тим самим фактично надав
доручення банку від імені відповідача
на реалізацію майна, що не входить до
компетенції суду, є безпідставним.

Зазначена правова позиція викладена і
в постанові Верховного суду України
від 6 березня 2013 року у справі № 6-10цс-13.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх судів України.

В той же час, задовольняючи вимоги
позивача та ухвалюючи рішення про
звернення на предмети застави,
районний суд не врахував роз'яснення
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ даних ним в пунктах
38, 39 своєї Постанови від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин».

Зокрема, Пленум роз'яснив, що у випадку
якщо іпотекодержатель не реалізував
способів позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки, зокрема, шляхом укладення
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя, який передбачав би
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки у рахунок
виконання основного зобов'язання
(стаття 37 Закону України «Про іпотеку»),
він має право звернутися до суду з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до статті 39
цього Закону, а не з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно.

Наявність договору про позасудове
врегулювання звернення стягнення на
предмет іпотеки не позбавляє
іпотекодержателя права звернення
стягнення на предмет іпотеки в
судовому порядку.

Резолютивна частини рішення суду в
разі задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як статті 39 Закону
України «Про іпотеку», так і положенням
пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК.
Зокрема, у ньому в обов'язковому
порядку має зазначатись: загальний
розмір вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті іпотекодержателю з
вартості предмета іпотеки; спосіб
реалізації предмета іпотеки - шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу шляхом
надання права іпотекодержателю на
продаж предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації (при цьому суд
може зазначити, що початкова ціна
встановлюється на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно
звернути стягнення на предмет іпотеки
та стягнути суму заборгованості за
кредитним договором. У такому випадку
суд має зазначити в резолютивній
частині рішення лише про звернення
стягнення на предмет іпотеки із
зазначенням суми заборгованості за
кредитним договором, а сам розрахунок
суми заборгованості має наводитись у
мотивувальній частині рішення.
Винятком є ситуація коли особа
позичальника є відмінною від особи
іпотекодавця з урахуванням положення
статті 11 Закону України «Про іпотеку»
(або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

За таких обставин резолютивну частину
рішення суду слід привести до
роз'яснення вищевказаного Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Станом на день винесення рішення
міськрайонний судом (24 січня 2013 року)
Національний банк України встановив
офіційний курс долара до гривні в
такому співвідношенні - 100 доларів США =
799, 3000 грн.

За таких обставин сума боргу в
національній валюті на день ухвалення
рішення становить 42 582 грн. 63 коп.

Тому частину 3 резолютивної частини
рішення міськрайонного суду після слів
і цифр « 5 327 (п'ять тисяч триста
двадцять сім) доларів США 49 центів»
слід доповнити словами та цифрами «(що
в еквіваленті становить 42 582 грн. 63 коп.
на час винесення рішення), а після слів
«всіх повноважень, необхідних для
продажу автомобіля» доповнити словами
«з початковою ціною не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом».

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст.309,
ч.2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 24 січня 2013
року змінити.

Доповнити частину 3 резолютивної
частини рішення міськрайонного суду
після слів і цифр « 5 327 (п'ять тисяч
триста двадцять сім) доларів США 49
центів» словами та цифрами «(що в
еквіваленті на час винесення рішення
становить 42 582 грн. 63 коп.), а після слів
«всіх повноважень, необхідних для
продажу автомобіля» доповнити словами
«з початковою ціною не нижчу за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом».

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Бойко С.М.

Гірник Т.А.