СУД МІСТА КИЄВА
__________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Білич І.М., Желепи О.В.

при секретарі
Іванові Ф.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
16 жовтня 2013р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2

про визнання права власності,

встановила:

у квітні 2013р. позивач звернулася до
суду з позовом про визнання квартири
АДРЕСА_1, гаражного боксу НОМЕР_1, площею
20 кв.м. по АДРЕСА_2 спільним майном її та
ОСОБА_5, виключити Ѕ частину даного
майна із спадкової маси, визнати за нею
право власності на Ѕ частину майна та 1/6
частину майна у порядку спадкування,
визнати за відповідачами право
власності за кожним на 1/6 частину
зазначеного майна у порядку
спадкування.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що з 1997р. проживала
однією сім'єю з ОСОБА_5, а 19 січня 2007р.
вони зареєстрували шлюб.

26 березня 2001р. на підставі
договору купівлі-продажу за спільні
кошти була придбана квартира, а в 2003р.
ОСОБА_5 за спільні кошти внесено
пайовий внесок за гаражний бокс.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер і
сторони по справі є його спадкоємцями
першої черги за законом, однак за нею не
визнається право власності на Ѕ
частину майна і нотаріусом їй
відмовлено у видачі свідоцтва про
право власності на дану частину майна.

Рішенням суду від 16 жовтня 2013р.
позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі
представник відповідачів просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог.

Апелянт посилається на
незаконність рішення суду, так як
позивачем під час розгляду справи не
було надано доказів у підтвердження
спільного проживання однією сім'єю з
ОСОБА_5 з 1997р.

Також апелянт вважає, що судом
неправильно застосовані норми
матеріального права, а саме
безпідставно не застосовані норми ЦК
УРСР та КпШС України, які не
передбачали можливості набуття у
спільну сумісну власність майна
особами, які не перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта та
відповідача ОСОБА_2, які підтримали
апеляційну скаргу, пояснення
представника позивача, який просив
залишити рішення суду без змін,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/15600/13
Головуючий у суді першої інстанції:
Дубас В.А.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.апеляційної
скарги, вважає, що вона не підлягає
задоволенню з таких підстав.

-
2 -

Судом встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, який з 19
січня 2007р. перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4, позивачем по справі.

Відповідно до договору
купівлі-продажу від 26 березня 2001р.
ОСОБА_5 належить квартира АДРЕСА_1.

Довідкою гаражно-будівельного
кооперативу «Енергетик-2» від 1 березня
2005р. підтверджено, що ОСОБА_5 є членом
даного кооперативу з 10 березня 2003р. та
власником гаражного боксу НОМЕР_1.

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем були надані докази у
підтвердження своїх посилань про те, що
вона разом із спадкодавцем проживала
однією сім'єю з 1997р., а вищезазначене
майно було ними придбано за спільні
кошти, тому відповідно до положень
Закону України «Про власність» є їх
спільним сумісним майном.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає наявним у
матеріалах справи доказам та
ґрунтується на нормах матеріального
права.

У п. 12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 16 від 12
червня 1998р. «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України» було роз'яснено, що спори про
поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону
України «Про власність», відповідних
норм Цивільного Кодексу України і з
урахуванням роз'яснень, даних Пленумом
Верховного Суду України в п. 5 постанови
від 22 грудня 1995р. № 20 «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності».

У п. 5 зазначеної постанови
Пленуму Верховного Суду України
роз'яснено, що розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є: майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16
Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про
власність"); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передані при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї наймача у
їх спільну сумісну власність (ст. 8
Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду").

Частка учасника спільної сумісної
власності визначається при поділі
майна, виділі частки з спільного майна,
зверненні стягнення на майно учасника
спільної власності за його боргами,
відкритті після нього спадщини.
Оскільки праця є основою створення і
примноження власності громадян, розмір
частки учасника спільної сумісної
власності визначається ступенем його
трудової участі, якщо інше не випливає
із законодавства України.

При відсутності доказів про те, що
участь когось з учасників спільної
сумісної власності (крім сумісної
власності подружжя) у надбанні майна
була більшою або меншою - частки
визначаються рівними.

Частиною 1 статті 17 Закону
України «Про власність» передбачалося,
що майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 даного
закону член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж,
іншу будівлю або приміщення, надані
йому в користування, набуває права
власності на це майно.

Таким чином, суд першої
інстанції правильно застосував норми
матеріального права,

- 3 -

які діяли на момент придбання спірного
майна.

Доводи апелянта про те, що суд,
вирішуючи даний спір, повинен був
керуватися нормами ЦК УРСР та КпШС
України, колегія суддів вважає
безпідставним, оскільки спірне майно
було придбане у той час, коли ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 не перебували у зареєстрованому
шлюбі, тому дані правовідносини не
можуть регулюватися нормами КпШС
України, а у зв'язку із прийняттям
Закону України «Про власність» з
Цивільного Кодексу УРСР Законом
України від 16 грудня 1993р. були
виключені норми, які визначали
підстави набуття права власності.

Посилання апелянта на те, що
норми матеріального права, які діяли на
момент придбання спірного майна, не
передбачали можливості набуття у
спільну сумісну власність майна
особами, які не перебували у
зареєстрованому шлюбі, є помилковими,
оскільки таке право було передбачене
Законом України «Про власність», і
зокрема, нормами, які зазначені вище.

Отже, звертаючись до суду з
даним позовом, позивач повинна була
довести, що на момент придбання
спірного майна, вона проживала разом із
ОСОБА_5 однією сім'єю.

Опитані судом першої інстанції
свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10
підтвердили пояснення позивача про те,
що з 1998р. вона проживала разом із ОСОБА_5
однією сім'єю, придбали разом квартиру,
у якій проживали разом з 2001р.

Судом першої інстанції покази
даних свідків оцінені відповідно до
вимог ст. 212 ЦПК України і прийняті, які
належні докази.

Також суд правомірно взяв до
уваги, що позивачкою надано докази у
підтвердження того, що вона постійно
працювала та мала стабільний дохід.

У той же час, суд першої
інстанції критично оцінив покази
свідків ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_11 та
ОСОБА_12, враховуючи їх родинні стосунки
з відповідачами та зацікавленість
самих відповідачів, які були допитані,
як свідки, у вирішенні даного спору на
свою користь.

Колегія суддів погоджується з
такою оцінкою показів зазначених
свідків.

Крім того, свідки ОСОБА_11 та
ОСОБА_12 ніколи не були у спірній
квартирі, про обставини справи знають
зі слів інших осіб, тому покази даних
свідків не можуть бути належними та
достатніми доказами, які б
спростовували покази свідків, які
постійно спілкувалися з ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, та свідка ОСОБА_10, яка була їх
сусідкою з 2001р.

Доводи апелянта про те, що
ОСОБА_5 добре заробляв і придбав спірні
квартиру та гараж за власні кошти, не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи судом першої
інстанції, так як відповідачами не було
надано доказів у підтвердження того, що
ОСОБА_5 працював, мав стабільний дохід,
а його особисті статки надавали йому
можливість самостійно придбати спірні
квартиру та гараж.

Посилання в апеляційній скарзі
на те, що дана обставина
підтверджується значним спадковим
майном, який залишив ОСОБА_5, у тому
числі і значними грошовими вкладами на
рахунках у банківських установах,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки суду не надано докази у
підтвердження того, що зазначені
рахунки у банківських установах були
відкриті до реєстрації шлюбу з
позивачем і на них зберігалися
особисті грошові кошти спадкодавця.

Та обставина, що позивач не
була зареєстрована у спірній квартирі
не може бути підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог, оскільки
предметом доказування були обставини
спільного проживання позивача та
спадкодавця.

Таким чином, відповідачами
суду не було надано належних та
достатніх доказів у підтвердження
своїх посилань, не було надано таких
доказів і суду апеляційної інстанції,
тому відповідно до положень ст. 303 ЦПК
України колегія суддів не має законних
підстав для переоцінки наданих суду
першої інстанції доказів.

Постановою приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_13 7 лютого
2013р. позивачу було відмовлено у видачі
свідоцтва про право власності на
спірне майно.

Враховуючи вказані вище
обставини, той факт, що Ѕ частина
спірного майна є особистою власністю
позивача, а інші частина даного майна є
спадковим майном, яке підлягає поділу
між спадкоємцями ОСОБА_5 у рівних
частинах, суд першої інстанції
правильно задовольнив позовні вимоги.

Судом повно встановлені
обставини справи, оцінені надані
сторонами докази, правильно
застосовані норми матеріального права,
не допущено порушень норм
процесуального права, тому колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 3130-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1,
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
16 жовтня 2013р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: