Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/320/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Кореняк В.К.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

іменем України

04.02.1014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів -
Голованя А.М., Фомічова С.Є.,

за
участю секретаря - Дімановій Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу

за позовом ОСОБА_2 до Кіровоградської
міської ради, управління власності та
приватизації комунального майна
Кіровоградської міської ради про
визнання в порядку спадкування права
забудовника, права власності на
будівлю гаражу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 2
грудня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

5 липня 2013 року ОСОБА_2
пред'явила позов до Кіровоградської
міської ради про передачу їй в порядку
спадкування після смерті її чоловіка
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року
всіх прав забудовника споруди гаража
площею 22,1 кв.м., розташованого на
земельній ділянці пл.. 22,1 кв.м. за
адресою АДРЕСА_1 вказаного будинку, в
тому числі з правом здачі та введення
об'єкта нерухомого майна в
експлуатацію, реєстрації права
власності на нерухоме майно, отримання
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно; визнання за нею права
власності на цю споруду капітального
гаража в порядку спадкування після
смерті ОСОБА_4; визнання за нею в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_4 права забудовника щодо споруди
гаража за адресою АДРЕСА_1, з правом
здачі та введення його до експлуатації
та отримання на її ім'я документів, що
посвідчують право власності на
зазначену споруду.

Ухвалою Ленінського районного
суду м. Кіровограда від 15 жовтня 2013 року
(а.с. 91) до участі у справі в якості
співвідповідача залучено Управління
власності та приватизації
комунального майна Кіровоградської
міської ради.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Кіровограда від 2 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подала апеляційну скаргу в
якій просить скасувати рішення і
ухвалити нове рішення по суті її
позовних вимог. Апеляційну скаргу
обґрунтовано тим, що неповно з'ясував
обставини справи. Суд не врахував, що
ОСОБА_4 був належним землекористувачем
так, збудував гараж на земельній
ділянці на якій раніше знаходився
належний йому сарай з погребом. Суд не
застосував положення п. 6 постанови
Верховної Ради УРСР від 18 грудня 1990
року «Про земельну реформу». Крім того
ОСОБА_4 фактично не будував нову
будівлю, а перебудував існуючу.
Рішення суду суперечить нормам ч. 1, 3 ст.
376 ЦК України та ст. 95 ЗК України.

Позивач, повідомлена належним
чином про час та місце розгляду справи,
в судове засідання особисто не
з'явилася.

Представник позивача, ОСОБА_5, в
судовому засіданні підтримала
апеляційну скаргу повністю та
підтвердила, що рішенням Ленінського
районного суду м. Кіровограда від 16
вересня 2013 року, яке набрало законної
сили, ОСОБА_2 зобов'язано звільнити
земельну ділянку на якій знаходиться
спірний гараж.

Відповідачі, повідомлені належним
чином про час та місце розгляду справи,
в судове засідання своїх представників
не направили. Кіровоградська міська
рада надіслала клопотання про розгляд
справи за відсутності її представника.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції встановив і
матеріалами справи підтверджується, що
позивач перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4.

З 12 жовтня 1993 року ОСОБА_4 на праві
власності належала квартира АДРЕСА_1

Рішенням виконавчого комітету
Ленінської районної ради народних
депутатів м. Кіровограда № 279 від 21
жовтня 1993 року узаконено тимчасову
дерев'яну господарську споруду
(альтанку) збудовану у 1990 році на
подвір'ї будинку АДРЕСА_1 і закріплено
її за квартиронаймачем ОСОБА_4, що
мешкає за адресою: АДРЕСА_1

Як вбачається з технічного
паспорту (а.с. 24 - 28) та висновку ОКП
«Кіровоградське ОБТІ» від 27 жовтня 2011
року № 1-1501 (а.с. 30), у 2008 році на місці
тимчасової дерев'яної господарської
споруди (альтанки) за вищевказаною
адресою самовільно побудовано гараж
загальною площею 22,1 кв.м. з самовільним
зайняттям землі площею 27,1 кв.м.

Згідно звіту про незалежну оцінку
майна (а.с. 52 - 57), гараж являє собою:
бетонний фундамент, стіни із
шлакоблоку, дерев'яне перекриття,
покрівля шиферна, підлога бетонна,
ворота металеві.

Таким чином споруда гаражу
підпадає під визначення нерухомої речі
(ч. 1 ст. 181 ЦК України).

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_4 помер.

Позивачка прийняла спадщину після
смерті свого чоловіка і оформила право
власності на квартиру АДРЕСА_1

Оскільки земельна ділянка для
будівництва гаражу ОСОБА_4 не
виділялася, дозвільні документи на
проведення будівництва не видавалися,
проектна документація не складалася,
тому позивач обґрунтовано визначила
цей об'єкт, як самочинно збудований (ч. 1
ст. 376 ЦК України). До такого ж висновку
дійшов і суд першої інстанції.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 2 ст. 376 ЦК України
передбачено особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК
України).

Відповідно до роз'яснень, які надав
Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п. 6 постанови від
30 березня 2012 року № 6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», право власності на
самочинно збудовані житлові будинки,
будівлі, споруди, інше нерухоме майно
не набувають як особи, які здійснили це
будівництво, так і їхні спадкоємці.
Права спадкоємців щодо самочинно
збудованого майна визначаються судом
відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з
урахуванням роз'яснень, наданих у п. 7
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року № 7 «Про
судову практику у справах про
спадкування». Це майно не є об'єктом
права власності

Пленуму Верховного Суду України
надав роз'яснення у п. 7 постанови від 30
травня 2008 року № 7 «Про судову практику
у справах про спадкування» згідно яких,
якщо спадкодавцем було здійснене
самочинне будівництво (ч. 1 ст. 376 ЦК
України), до спадкоємців переходить
право на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

Крім того, в п. 8 цієї ж постанови
Пленуму якщо будівництво
здійснювалося згідно із законом, то у
разі смерті забудовника до завершення
будівництва його права та обов'язки як
забудовника входять до складу
спадщини.

Відмовляючи в задоволення позову,
суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з того, що будівництво гаражу
здійснене з порушенням законного
порядку (без надання земельної ділянки
для цієї мети та без надання дозволу на
будівництво), тобто є самочинним
будівництвом, та дійшов правильного
висновку, що ОСОБА_4, як спадкодавцю
позивача, не належало ні право
власності на це майно, ні права
забудовника, а тому такі права не
перейшли до позивача в порядку
спадкування.

Право власності на об'єкти
самочинного будівництва може бути
визнано за спадкоємцем, що має право
вимагати визнання такого права,
виключно за умови наявності документів
про право власності на землю або про
право користування земельною ділянкою,
що видані на ім'я спадкодавця або
спадкоємця, та актів введення будівлі в
експлуатацію, якщо їх наявність
необхідна відповідно до вимог
законодавства, чинного на час
завершення будівництва.

Проте обставини справи свідчать про
відсутність вказаних підстав для
задоволення позовних вимог так, як її
заяви про надання їй земельної ділянки
під існуючим гаражем Кіровоградською
міською радою дажоволені не були.

До того ж згідно рішення Лелінського
районного суду м. Кіровограда від 16
вересня 2013 року у справі за позовом
прокурора м. Кіровограда в інтересах
держави в особі Кіровоградської
міської ради до ОСОБА_2 її зобов'язано
звільнити самовільно зайняту земельну
ділянку площею 22,2 кв. м. по АДРЕСА_1
шляхом знесення за свій рахунок
індивідуального гаража. Це рішення
набуло законної сили 12 листопада 2013
року, але позивач, всупереч ч. 3 ст. 131 ЦПК
України, не повідомила про нього суд
першої інстанції під час розгляду
справи в суді.

Отже відсутність права спадкодавця
та позивачки на земельну ділянку, на
якій розміщено гараж, встановлено
судовим рішенням.

Таким чином посилання позивачки у
апеляційній скарзі на п. 6 постанови
Верховної Ради Української РСР від 18
грудня 1990 року «Про земельну реформу»,
ст.ст. 95, 119 ЗК України та ст. 344 ЦК
України в обґрунтування належності
спадкодавцю ОСОБА_4 права на земельну
ділянку на якій зведено гараж є
безпідставним.

Крім того, із змісту позовної заяви,
апеляційної скарги і матеріалів справи
вбачається, що будівництво гаражу
здійснювалося в період шлюбу ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 Позивач звернулася в порядку,
передбаченому п. 9 Прикінцевих положень
Закону України № 3038-VІ, до Державної
архітектурно-будівельної інспекції
України щодо прийняття до експлуатації
у спрощеному порядку збудованого до 31
грудня 2009 року, але заява по суті не
розглянута і їй не було відмовлено у
задоволенні заяви. У зв'язку з цим
підстави для судового захисту прав
позивача (ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України) відсутні.

З урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
на підставі наданих сторонами доказів
повно і правильно встановив обставини
справи, вірно визначив характер
спірних правовідносин та вирішив
справу згідно із законом. Доводи
апеляційної скарги не спростовують
законність та обґрунтованість рішення
суду.

Так, як суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 2 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: