У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2013 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенецевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Ступак О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Підлипненської сільської ради м.
Конотоп Сумської області, ОСОБА_5, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6,
реєстраційна служба Конотопського
міськрайонного управління юстиції
Сумської області, про визнання
частково недійсними рішення
виконавчого комітету сільської ради та
державного акта на право приватної
власності на землю за касаційною
скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення
Конотопського міськрайонного суду
Сумської області від 15 березня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Сумської
області від 21 травня 2013 року,

в с т а н о в и
л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, у якому
просив визнати недійсним рішення
виконавчого комітету Підлипненської
сільської ради народних депутатів м.
Конотоп Сумської області від 27 серпня
1993 року № 23 «Про приватизацію земель» в
частині передачі у приватну власність
ОСОБА_5 земельної ділянки, розташованої
на території с. Підлипне
Підлипненської сільської ради м.
Конотоп Сумської області, площею 0,297 га
для будівництва та обслуговування
жилого будинку; визнати недійсним
державний акт на право приватної
власності на землю серії СМ № 11175 від
24 грудня 1993 року, виданий ОСОБА_5 на
зазначену земельну ділянку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
рішенням виконкому Підлипненської
сільської Ради народних депутатів
Конотопського району Сумської області
від 24 листопада 1989 року № 61 ОСОБА_7
виділена земельна ділянка в розмірі 0,15
га по АДРЕСА_1 із земельного
(присадибного) фонду радгоспу
«Червоний Жовтень» під забудову
нового жилого будинку. На підставі
договору купівлі-продажу від 27 травня
1997 року, укладеного з ОСОБА_7, він набув
право власності на незакінчений
будівництвом жилий будинок по АДРЕСА_1
та у погосподарській книзі його
записано користувачем земельної
ділянки за зазначеною адресою. ОСОБА_5 є
суміжним користувачем, отримав у
приватну власність земельну ділянку
площею 0,297 га по АДРЕСА_2 на підставі
рішення виконавчого комітету
Підлипненської сільської Ради
народних депутатів м. Конотоп Сумської
області від 27 серпня 1993 року № 23 «Про
приватизацію земель», про що було
видано державний акт на право
приватної власності на землю від 24
грудня 1993 року. Узгодити межі
земельних ділянок вони не можуть,
оскільки межі земельної ділянки
відповідача накладаються на земельну
ділянку, яка перебуває у його
користуванні.

Рішенням Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 15
березня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Сумської
області від 21 травня 2013 року, позов
задоволено.

Визнано недійсним
рішення виконавчого комітету
Підлипненської сільської Ради
народних депутатів м. Конотоп Сумської
області від 27 серпня 1993 року № 23 «Про
приватизацію земель» в частині
передачі у приватну власність ОСОБА_5
земельної ділянки, розташованої на
території с. Підлипне
Підлипненської сільської ради м.
Конотоп Сумської області площею 0,297 га,
для будівництва та обслуговування
жилого будинку.

Визнано недійсним
державний акт серії СМ № 11175 від 24
грудня 1993 року на право приватної
власності на землю, виданий ОСОБА_5 на
зазначену земельну ділянку.

У касаційній скарзі заявники просять
скасувати рішення Конотопського
міськрайонного суду Сумської області
від 15 березня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від
21 травня 2013 року, ухвалити нове рішення
про відмову у задоволенні позову,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що рішенням
виконкому Підлипненської сільської
Ради народних депутатів Конотопського
району Сумської області від 24
листопада 1989 року № 61 ОСОБА_7 надана
земельна ділянка в розмірі 0,15 га по
АДРЕСА_1 з земельного (присадибного)
фонду радгоспу «Червоний Жовтень» під
забудову нового жилого будинку.

27 травня 1997 року ОСОБА_3 придбав у
ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу
незакінчений будівництвом жилий
будинок по АДРЕСА_2, дозвіл на
будівництво якого надано рішенням
Конотопського райвиконкому № 8 від
23 січня 1990 року. На даній ділянці
знаходилися: жилий будинок, готовність
якого складає 49 %, гараж літ. «Б» , сарай
літ. «В», літня кухня літ. «Г», веранда
літ. «Д», огорожа.

Із погосподарської книги № 24, в яку
внесені записи з 1991 року по 1995 рік, суди
встановили, що ОСОБА_7 зазначений за
особовим рахунком № НОМЕР_1 і під
кадастровим номером № 1863 знаходиться
земельна ділянка площею 0,17 га (0,15 га
закреслено) в тому числі під забудовою
0,01 га ( зазначено, що при контрольному
обмірі 10 травня 1990 року виявлено 0,17 га).

У погосподарській книзі № 25 під
особовим рахунком № НОМЕР_3 номером
погосподарського обліку за адресою
АДРЕСА_1 з площею земельної ділянки 0,17
га зазначений ОСОБА_3

У земельній шнуровій книзі закреслений
ОСОБА_7 і записаний ОСОБА_3 із земельною
ділянкою площею 0,17 га.

Рішенням виконкому Підлипненської
сільської Ради народних депутатів
Конотопського району Сумської області
від 29 травня 1987 року ОСОБА_5 надана
земельна ділянка площею 0,15 га по
АДРЕСА_1 із земельного
(присадибного) фонду радгоспу
«Червоний Жовтень» під забудову
жилого будинку.

Актом винесення в натурі меж земельної
ділянки та розбивки осей будов від 19
листопада 1987 року встановлені в натурі
межі зазначеної земельної ділянки, що
виділена ОСОБА_5, площа якої склала 0,15
га.

На підставі заяви ОСОБА_5 від 27 липня 1993
року та заяв інших громадян рішенням
виконавчого комітету Підлипненської
сільської Ради народних депутатів м.
Конотоп Сумської області від 27 серпня
1993 року № 23 «Про приватизацію
земель» передано у приватну власність
громадян Підлипненської сільської
Ради народних депутатів земельні
ділянки, які надані їм для будівництва
та обслуговування жилих будинків і
господарських будівель загальною
площею 43,52 га, у тому числі ОСОБА_5

Із погосподарської книги № 24, у яку
внесені записи з 1991 року по 1995 рік,
ОСОБА_5 зазначений за особовим
рахунком № НОМЕР_2 і за кожний рік
окремо вказано, що спірна земельна
ділянка в 1990-1994 роках складала 0,15 га, а
в 1995 році - 0,29 га.

У земельній шнуровій книзі за ОСОБА_5
записана земельна ділянка площею 0,29 га.

Згідно державного акта на право
приватної власності на землю серії CM №
11175, виданого Підлипненською сільською
Радою народних депутатів 24 грудня 1993
року на підставі рішення виконкому
Підлипненської сільської Ради
народних депутатів від 27 серпня 1993 року
№ 24, ОСОБА_5 передано у приватну
власність земельну ділянку площею 0,297
га, в межах згідно з планом,
розташовану на території с. Підлипне
Підлипненської сільської Ради м.
Конотоп, для будівництва та
обслуговування жилого будинку .

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив із доведеності позовних вимог
щодо порушення оспорюваними рішенням
виконавчого комітету сільської ради та
державним актом на право приватної
власності на землю права позивача як
землекористувача.

З такими висновками повністю
погодитись не можна.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 20 ЗК
Української РСР 1970 року право
довгострокового тимчасового
користування землею засвідчується
актами, форма яких встановлюється
Радою Міністрів Української РСР.
Зазначені документи видаються після
відводу земельних ділянок в натурі.
Право землекористування громадян, які
проживають в сільській місцевості,
засвідчується записами в
земельно-шнурових книгах
сільськогосподарських підприємств і
організацій та погосподарських книгах
сільських Рад, а в містах і селищах
міського типу - в реєстрових книгах
виконавчих комітетів міських,
селищних Рад народних депутатів.

Статтею 21 ЗК Української РСР 1970 року
передбачено, що видача державних актів
на право користування землею, а також
актів на право довгострокового
тимчасового користування землею
провадиться виконавчими комітетами
районних (міських) Рад народних
депутатів.

Згідно зі ст. 22 ЗК Української РСР 1970
року приступати до користування
наданою земельною ділянкою до
встановлення відповідними
землевпорядними органами меж цієї
ділянки в натурі (на місцевості) і
видачі документа, який засвідчує
право користування землею,
забороняється.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 30 ЗК України 1990
року, при переході права власності на
будівлю і споруду разом з цими
об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу, і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення і, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди. У разі зміни
цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення. Право власності або право
користування земельною ділянкою у
перелічених випадках посвідчується
Радами народних депутатів відповідно
до вимог статті 23 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 23 ЗК України
1990 року право власності або право
постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

В обґрунтування заперечень на позов,
ОСОБА_5 вказував, що позивачем не
надано жодного доказу на підтвердження
порушення його права як
землекористувача саме відповідачами. У
апеляційній скарзі зазначив, що суд
першої інстанції не з'ясував початок
перебігу строку позовної давності і
його висновки в силу наведених вимог
закону є необґрунтованими та
незаконними.

Згідно зі ст. 55 Конституції України
права та свободи людини і громадянина
захищаються судом. Кожна особа має
право в порядку, встановленому законом,
звернутися за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК
України).

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України правила
цього Кодексу про позовну давність
застосовуються до позовів, строк
пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР,
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Відповідно до ст. 75 ЦК Української РСР
позовна давність застосовується судом
незалежно від заяви сторін.

Згідно зі ст. 76 ЦК Української РСР
перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК Української РСР
передбачено, закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові.

З'ясовуючи обставини справи, суд
повинен встановити не тільки факт
порушення суб'єктивного права, але й
те, коли про таке порушення дізналася
або могла дізнатися особа, право якої
порушено. Для визначення цього моменту
суд повинен мати докази, які б
об'єктивно свідчили про те, що особа,
право якої порушено, дійсно не могла
знати про порушення його права.

Встановивши, що позивач на підставі
договору купівлі-продажу від 27
травня 1997 року набув у власність
незакінчений будівництвом жилий
будинок по АДРЕСА_2, суд апеляційної
інстанції не перевірив, які права на
земельну ділянку мав колишній власник
зазначеного будинку, і тому, які,
відповідно, права набув позивач; які
саме права ОСОБА_3 порушені видачею
ОСОБА_5 державного акта на право
приватної власності на землю та,
відповідно, чи підлягають вони захисту
шляхом визнання недійсними рішення
виконавчого комітету Підлипненської
сільської ради народних депутатів м.
Конотоп Сумської області від 27 серпня
1993 року № 23 і державного акта серії
СМ № 11175 від 24 грудня 1993 року; не
встановивши власника спірної
земельної ділянки площею 0,297 га на
момент розгляду справи, суд не
врахував, що матеріально-правова
вимога стосується прав та обов'язків
останнього.

Крім того, відповідно до ст. 64 ЦПК
України письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Згідно зі ст. 138
ЦПК України оригінали письмових
доказів до набрання судовим рішенням
законної сили повертаються судом за
клопотанням осіб, які їх подала, якщо це
можливо без шкоди для розгляду справи.
У справі залишається засвідчена суддею
копія письмового доказу.

Згідно зі «Стандартом
організаційно-розпорядчої
документації» (вимоги до оформлення
документів) ГОСТ 6.38-90 ксерокопія має
бути належної якості, щоб на ній можна
було прочитати весь текст, щоб чітко
було видно всі реквізити, а поля
документа не порушено.

Наявні у матеріалах справи ксерокопії
земельних шнурових книг зазначеним
вимогам не відповідають, непридатні
для прочитання всього тексту та їх
копії суддею не засвідчені, що
позбавляє можливості достовірно
встановити їх зміст.

З огляду на викладене, ухвалу суду
апеляційної інстанції не можна визнати
законною та обґрунтованою, оскільки
порушення допущені судами першої
інстанції ним не усуненні, тому така
підлягає скасуванню, а справа -
направленню на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Сумської
області від 21 травня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.Олійник

Судді:
В.І.Амелін

Т.П.Дербенцева

С.О. Карпенко

О.В.Ступак