Провадження по справі № 2/260/1760/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року Ленінський
районний суд м. Донецька у складі:

головуючого судді:
Шестопалової Я. В.

при секретарі:
Колесник А. О.

за участю

позивача:
ОСОБА_1

представника позивача:
ОСОБА_2

відповідача:
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Донецька
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, відшкодування
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики. В обґрунтування
своїх вимог вказав, що 30 грудня 2011 року
за усною угодою позичив ОСОБА_3 65000,00
грн., про що позичальником була надана
розписка від 30 грудня 2011 року. Ці кошти
він обіцяв повернути до 30 грудня 2012
року. Коли настав термін повернення
боргу, ОСОБА_3, посилаючись на сімейні
труднощі, попросив трохи почекати. 10
квітня 2013 року він попросив ще 65000,00 грн.
та пообіцяв, що поверне всю суму боргу
до 30 червня 2013 року. Позивач надав йому
вказану суму, а позичальником була
надана ще одна розписка від 10 квітня 2013
року. Починаючи з липня 2013 року він в
усній формі в телефонному режимі
вимагав повернення боргу, але
відповідач не виконував взяті на себе
зобов'язання. До теперішнього часу борг
не повернуто та ОСОБА_3 взагалі не
відповідає на телефонні дзвінки і
уникає зустрічі. Позивач мешкає у
гуртожитку і ці кошти збирав на покупку
квартири. У зв'язку з цими
протиправними діями відповідача він
тривалий час не міг вночі спокійно
спати, йому довелося додатково
працювати, плани, пов'язані з покупкою
квартири, відклалися на необмежений
термін, у зв`язку з чим він розірвав
відносини з дівчиною. Оскільки ОСОБА_3
не виконує своїх обіцянок повернути
гроші, позивач звернувся до суду та
просив стягнути з відповідача на його
користь суму боргу за договором позики
у розмірі 130 000,00 грн. з урахуванням 3%
річних від суми боргу у розмірі 3856,18
грн., моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.
та витрати на оплату судового збору у
розмірі 1538,56 грн.

В процесі розгляду справи позивач
уточнив позовні вимоги та просив
стягнути з ОСОБА_3 3% річних від суми
боргу у розмірі 2 868,85 гривен, зменшивши
в цій частині свої позовні вимоги. В
іншій частині позовні вимоги залишив
без змін.

Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав у повному обсязі з
викладених у позовній заяві обставин
та просив їх задовольнити. Зазначив, що
відповідача знає близько десяти років,
вони мають спільних знайомих. ОСОБА_3
звернувся до нього з проханням
позичити гроші, оскільки банк у нього
забирав будинок, тому він вирішив йому
допомогти та позичив свої особисті
гроші. При цьому відповідач приїжджав
до нього у гуртожиток на білому
мікроавтобусі «Фіат» і гроші він
віддав йому у присутності ОСОБА_4.
Другий раз він позичав відповідачу
гроші, з його слів, для розвинення
бізнесу - кафе. 10.04.2013 р. він знаходився
на роботі у ОСОБА_4, це база в районі
будівельного магазина «Олді».
Відповідач під`їхав туди на
мікроавтобусі «Мерседес»
біло-блакитного кольору, разом із
якимось чоловіком і вони разом поїхали
до нього у гуртожиток по АДРЕСА_1. Він
взяв із собою сусіда ОСОБА_5 і вони
винесли гроші відповідачу у сумі 65
тисяч гривень. Гроші він передав у
присутності свого сусіда, після чого
ОСОБА_3 поїхав. 30.12.2012 року він гроші не
повернув та пояснив, що в нього
фінансові труднощі, тому він пішов на
зустріч відповідачу і не наполягав на
поверненні коштів. Вдруге він позичив
ОСОБА_3 65 тисяч гривень, з яких 35 тисяч
були його особистими коштами, 20 тисяч
він сам позичив у ОСОБА_4 і 10 тисяч у
ОСОБА_6. 01.06.2013 року він поїхав працювати
до піонерського табору. 30.06.2013 року
відповідач гроші не повернув та
взагалі перестав відповідати на
телефонні дзвінки. Просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_2, у
судовому засіданні уточнені позовні
вимоги ОСОБА_1 підтримав у повному
обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач у судові засідання
позовні вимоги визнав частково та
пояснив, що знайомий з позивачем
близько 10 років - з часу, коли він
займався перевезенням. В них є спільний
знайомий - ОСОБА_4, який сказав йому, що
ОСОБА_1 може позичити йому певну суму
під проценти. Позивач сказав, що може
позичити йому 15 тисяч гривень під 5
процентів річних, і він взяв у нього цю
суму без розписки навесні 2010 року та
щомісячно сплачував йому проценти, але
в якому розмірі - не пам`ятає. Потім,
ближче до літа він позичив ще 12 тисяч
гривень та щомісячні проценти за
користування грошима склали 2300
гривень, які він сплачував, однак
документального підтвердження цього
не має. Перестав сплачувати проценти,
оскільки не було грошей. Восени 2010 року
він позичив у позивача ще 8 тисяч
гривень. ОСОБА_4 сказав йому, що ОСОБА_1
бажає мати розписку на 65 тисяч гривень,
які він йому винен та він надав таку
розписку позивачу. Сума яка була
зазначена у неї включала як позичені
позивачем гроші так і проценти за
користування грошима, та він з нею
погоджується. Однак він не сплатив
вказану суму позивачу, бо не мав грошей.
Потім ОСОБА_4 сказав йому, що позивач
втратив розписку і щоб він написав ще
одну, на що він погодився та приїхав до
ОСОБА_4 на роботу зі своїм братом. Вони
зустрілися з ОСОБА_1 біля гуртожитку, де
він написав йому ще одну розписку на 65000
гривен на два місяці, хоча він
повідомив його, що ці гроші повернути
не зможе. Позивач йому сказав, що строк
дії першої розписки вже закінчився,
тому другу розписку він сприйняв, як
дублікат першої.

Свідок ОСОБА_5 у судовому
засіданні пояснив, що позивача знає з
1990 року та підтримує дружні стосунки.
Відповідача бачив лише один раз 10
квітня 2013 року, коли ОСОБА_1 повідомив
йому, що хоче позичити 65 тисяч гривень
та попросив його піти з ним. Вони
прийшли на перехрестя пр. Б.
Хмельницького та вул. Челюскінців, де
він присів на парапет, а ОСОБА_1 пішов до
автомобілю. Якийсь чоловік вийшов із
автомобілю, а ОСОБА_1 у нього сів, в
машині також був відповідач, який сидів
за кермом. Йому крізь вікно було видно,
що вони рахували гроші. Після чого
ОСОБА_1 показав йому розписку про
отримання грошей, яку дав відповідач, і
вони пішли в бік клубу «Ліверпуль».

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні
пояснив, що знає позивача близько
десяти років, підтримують ділові
партнерські відносини. На початку
квітня 2013 року позивач до нього
звернувся з проханням позичити гроші в
сумі 10 тисяч гривень для свого
знайомого. Вони домовились, що позивач
поверне ці гроші до кінця літа, однак,
кошти він не повернув, оскільки йому ці
гроші також не повернули. В якому
розмірі він надавав позику
відповідачу, йому не відомо.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні
пояснив, що знає позивача з часів, коли
вони навчались разом в інституті,
тобто, з 1991 року. підтримують дружні
стосунки. З відповідачем він знайомий
близько п`ятнадцяти років, вони
знаходяться у нормальних ділових
відносинах. Близько півтора чи двох
років тому назад ОСОБА_3 займався
підприємницькою діяльність, будував
кафе і йому були потрібні гроші. Він
звертався до нього з проханням
позичити їх, однак він не міг йому
допомогти та запропонував звернутися з
цим питанням до ОСОБА_1. Відповідач
приїхав в район студентського містечка
та позивач позичив ОСОБА_3 грошові
кошти у сумі 65 тисяч гривень наприкінці
2011 року, а він розписався у документі як
свідок. Потім у відповідача виникли
фінансові труднощі і він шукав, де ще
можливо позичити гроші. Йому відомо, що
відповідач знов звертався до ОСОБА_1 з
проханням позичити гроші, оскільки
позивач займав у нього 20 тисяч гривень
для ОСОБА_3 у березні-квітні 2013 року,
однак термін повернення цих коштів
вони не обговорювали та до наступного
часу ці гроші йому не повернуті. Чи
віддав відповідач грошові кошти
відповідно до першої розписки, йому не
відомо, ОСОБА_1 йому казав, що не
віддавав. Що стосується грошових
коштів згідно другої розписки, зі слів
позивача йому відомо, що це грошова
сума у розмірі 65 тисяч гривень та до
наступного часу вона також не
повернена, оскільки у ОСОБА_3 фінансові
труднощі. До відповідача з проханням
написати другу розписку, оскільки
перша була втрачена позивачем, він не
звертався. Сам він не бачив, як
передавалися гроші за другою
розпискою, однак зі слів як позивача,
так і відповідача йому відомо, що
передавались гроші у сумі 65 тисяч
гривень.

Суд, вислухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (ст. 1049 ЦК
України).

Так, у судовому засіданні встановлено,
що 30 грудня 2011 року ОСОБА_3 позичив у
ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 65 000,00 грн.,
на підтвердження чого надав розписку
від 30.12.2011 р. Вказану грошову суму він
зобов'язався повернути до 30.12.2012 року.

Крім того, 10.04.2013 року ОСОБА_3 знов
позичив у ОСОБА_1 суму коштів у розмірі
65 000,00 грн., на підтвердження чого надав
розписку від 10.04.2013 р. Вказану грошову
суму він зобов'язався повернути до
30.06.2013 року.

З урахуванням викладеного суд вважає,
що між сторонами було укладено договір
позики.

У відповідності до ст. 526 ЦК України,
зобов`язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог ЦК України.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у
зобов`язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (
термін).

Порушенням зобов'язання, згідно із
статтею 610 ЦК є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3
зобов`язався повернути суму боргу
відповідно до договорів позики від
30.12.2011 р. та від 10.04.2013 у загальному
розмірі 130 000,00 грн., але до теперішнього
часу у добровільному порядку не
виконав зобов`язання, що також
підтверджено поясненнями свідка
ОСОБА_4, наданими у судовому засідання,
де він підтвердив факт того, що саме ця
сума була передана відповідачеві. Крім
того, свідок підтвердив той факт, що у
його присутності ОСОБА_3 отримав від
ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 65 тисяч,
про що він позначив у розписці від
30.12.2011 року.

Посилання відповідача на те, що
розписка від 10.04.2013 року була написана
ним на прохання позивача та гроші за
даним договором він не отримував, суд
не бере до уваги, оскільки вони не були
доведені у судовому засіданні та
спростовуються показами свідків
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які повністю
узгоджуються з поясненнями позивача,
наданими у судовому засіданні.

Крім того, належних доказів,
підтверджуючих посилання відповідача
на те, що ним в рахунок боргу було
сплачено деякі грошові кошти, суду
також не було надано.

Таким чином, після всебічного, повного
дослідження й оцінки всіх наявних
матеріалів та обставин справи суд
дійшов висновку щодо необхідності
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо
стягнення з ОСОБА_3 на його користь суми
боргу відповідно до договорів позики
від 30.12.2011 р. та від 10.04.2013 у загальному
розмірі 130 000,00 грн., вважає їх
обгрунтованими і доведеними позивачем
та такими, що знайшли своє
підтвердження у судовому засіданні. У
зв`язку з чим суд вважає за необхідне
стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача
загальну суму заборгованості у розмірі
130 000,00 грн.

Крім того, відповідно до ст. 1050 ЦК
України якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, він зобов'язаний
сплатити грошову суму відповідно до
статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу
України встановлено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Таким чином, окрім виконання основного
зобов'язання по поверненню позичених
сум грошей, відповідач також має
сплатити 3 % річних від простроченої
суми за весь період прострочення.
Тобто, за користування наданими йому
грошовими коштами ОСОБА_3 має сплатити
на користь позивача за період з 31.12.2012 р.
по 24.12.2013 р. у розмірі 1923,23 грн. за
договором позики від 30.12.2011 року, та за
період з 01.07.2013 року по 24.12.2013 року у
розмірі 945,62 грн. за договором позики
від 10.04.2013 року, а всього у сумі 2868,85 грн.,
відповідно до розрахунку, наданого
представником позивача.

Суд погоджується з даним розрахунком, у
зв`язку з чим з відповідача ОСОБА_3
підлягає стягненню на користь ОСОБА_1
загальна сума заборгованості: 130 000,00
грн. + 2868,85 грн. = 132 868,85 грн.

У позовній заяві позивач вказує, що
неповерненням відповідачем суми боргу
йому завдана моральна шкода, яку він
оцінює у 20 000 гривен. При цьому
підставою відшкодування моральної
шкоди позивачка вказує ст. 23 ЦК України.
Втім, суд вважає, зазначену вимогу
позивача такою, що не ґрунтується на
законі через наступне.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України в п. 2, 5
постанови від 31 березня 1995 року № 4 (зі
змінами) «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», спори про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди розглядаються, зокрема, коли
право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами
Конституції або іншим законодавством.
Суду необхідно в кожній справі
з'ясувати характер правовідносин
сторін і встановити: якими правовими
нормами вони регулюються; чи допускає
відповідне законодавство
відшкодування моральної шкоди при
такому виді правовідносин; коли набрав
чинності законодавчий акт, що визначає
умови і порядок відшкодування
моральної шкоди в цих випадках; коли
були вчинені дії, якими заподіяно цю
шкоду; чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних
страждань або втрат немайнового
характеру; з яких міркувань виходив
позивач, оцінюючи заподіяну шкоду.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1
була надана відповідачу позика на
загальну суму у розмірі 130 000 гривен із
визначенням строків повернення даних
коштів, тобто між сторонами виникли
забов,язальні відносини з приводу
виконання договору позики.

Оскільки, діючим законодавством
безпосередньо не передбачено право
особи на відшкодування моральної шкоди
у разі невиконання договору позики та
не повернення запозиченої суми у
передбачений договором строк, у суду
немає законних підстав для задоволення
позову в частині стягнення на користь
позивача з відповідача моральної
шкоди.

Згідно ст. 88 ЦПК України, пропорційно до
задоволених позовних вимог суд вважає
за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 витрати по оплаті
судового збору в сумі 1328,68 гривен,
оскільки з причини невиконання
відповідачем взятих на себе обов`язків,
позивач змушений був звернутися до
суду з позовом.

На підставі ст. ст. 23, 526, 527, 530, 533, 560,
610, 625, 1046, 1047, 1049, 1167 ЦК України, Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», керуючись ст. ст. 10,
11, 60, 61, 80, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики, відшкодування моральної шкоди,
- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Степанаван
Вірменія) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3) суму боргу за договором
позики від 30.12.2011 року у сумі 65 000
(шістдесят п`ять тисяч) 00 гривень та за
договором позики від 10.04.2013 р. у сумі 65 000
(шістдесят п`ять тисяч) 00 гривень, а
всього у сумі 130 000 (сто тридцять тисяч) 00
гривень, а також 3% річних від
простроченої суми боргу у розмірі 2 868
(дві тисячі вісімсот шістдесят вісім)
гривень 85 (вісімдесят п`ять) копійок, а
також судовий збір у розмірі 1328 (одна
тисяча триста двадцять вісім) гривень 68
(шістдесят вісім) копійок.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1
до ОСОБА_3, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10- денний строк з
дня проголошення рішення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Ленінського районного

суду м. Донецька
Шестопалова Я. В.