СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Кулікової С.В., Желепи О.В.

при секретарі
Іванові Ф.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 26 липня 2013р. по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус
ОСОБА_4

про встановлення нікчемності заповіту

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3

про визнання права власності у порядку
спадкування,

встановила:

у жовтні 2011р. позивач звернулася до
суду з позовом про встановлення
нікчемності заповіту ОСОБА_5, який був
ним складений 25 листопада 2008р.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що її батько ОСОБА_5
склав заповіт, яким розпорядився
частиною свого права власності на
квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5
помер, його спадкоємцями є сторони у
спорі та третя особа ОСОБА_3

Позивач вважала, що оскільки
заповіт ОСОБА_5 містить виправлення,
які не оформлені відповідно до
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
а назва дня складання заповіту не
відповідає тому дню, який зазначений у
заповіті, так як 25 листопада 2008р. був
вівторок, а не п'ятниця, як зазначено у
заповіті, а також зазначений різний час
складання заповіту, то він є нікчемним
відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Також позивач посилалася на те,
що при посвідченні заповіту 25
листопада 2008р. не було належним чином
оформлено скасування попереднього
заповіту.

Відповідач звернулася із
зустрічною позовної заявою про
визнання за нею права власності на 7/9
частин квартири АДРЕСА_1 у порядку
спадкування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
відповідач зазначала, що спірна
квартира була отримана ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на підставі договору міни від 20
лютого 1996р. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла
і її спадщина у вигляді Ѕ частини
квартири була прийнята ОСОБА_5, який на
час відкриття спадщини проживав разом
із спадкодавцем. ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як
діти спадкодавця, спадщину у
визначеному законом порядку не
прийняли, тому фактично відмовилися
від неї, а

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/14933/2013Головуючий у суді першої
інстанції: Гуменюк А.І.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.ОСОБА_5 став власником всієї
квартири.

Відповідач стверджувала, що 2
листопада 2007р. уклала шлюб із ОСОБА_5, а
25

- 2 -

листопада 2008р. останній склав заповіт,
згідно якого заповідав їй 2/3 частини
спірної квартири, тому частина, яка не
була охоплена заповітом, підлягає
поділу між спадкоємцями за законом,
якими є сторони за її позовом.

Рішенням суду від 26 липня 2013р.
первісний позов задоволено,
встановлено нікчемність заповіту
ОСОБА_5, складеного 25 листопада 2008р. та
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_4 Зустрічний позов задоволено
частково, визнано за ОСОБА_1 право
власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1 у порядку спадкування.
Проведено розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні первісного позову та
задоволення зустрічної позовної заяви.

Апелянт посилається на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, оскільки заповіт
ОСОБА_5 складено відповідно до вимог
чинного законодавства у письмовій
формі, підписаний заповідачем та
посвідчений нотаріусом.

Також апелянт стверджує, що
виправлення у заповіті застережені
нотаріусом відповідно до Інструкції
про вчинення нотаріальних дій, яка
діяла на момент посвідчення заповіту, і
яка не вимагала підтвердження внесених
виправлень самим заповідачем та
посвідчення цих виправлень підписом
заповідача, хоча спірний заповіт такий
підпис містить.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, пояснення позивача та
представника ОСОБА_3, які просили
залишити рішення суду без змін,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона підлягає задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено, що 25
листопада 2008р. ОСОБА_5 склав заповіт,
відповідно до якого належні йому 2/3
частини квартири АДРЕСА_1 заповів
ОСОБА_1

Заповіт посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований в Спадковому реєстрі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із
того, що заповіт містить неточності в
частині дати та часу складання,
справжність підпису заповідача під
застереженнями про виправлення у
заповіті достовірно не встановлена, а
посвідчення заповіту відбулося з
порушенням порядку, встановленого на
час його посвідчення, тому заповіт є
нікчемним.

Проте, погодитися з такими
висновками суду першої інстанції не
можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 1257 ЦК України
передбачено, що заповіт, складений
особою, яка не мала на це права, а також
заповіт, складений з порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, є
нікчемним.

Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Заповіт має
бути посвідчений нотаріусом або іншими
посадовими, службовими особами,
визначеними у статтях 1251-1252 цього
Кодексу.

Як вбачається з копії наданого суду
спірного заповіту, він складений у
письмовій формі, в ньому зазначено
місце, дату та час складання, він
підписаний заповідачем та посвідчений
приватним нотаріусом Київського
нотаріального округу, на території
якого проживав заповідач.

Частиною 2 ст. 1248 ЦК України
передбачено, що нотаріус може на
прохання особи записати заповіт з її
слів власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним.

З наданої суду копії спірного заповіту
вбачається, що текст заповіту
записаний нотаріусом за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів, а
заповідач підтвердив, що заповіт
записаний з його слів і ним вголос
прочитаний, про що свідчить
власноручний напис

- 3 -

заповідача у заповіті, який позивач не
оспорювала.

Таким чином, заповіт посвідчений
відповідно до вимог діючого
законодавства.

Доводи ОСОБА_9 про те, що у заповіті
невірно зазначений день, коли був
посвідчений заповіт, так як 25 листопада
2008р. був вівторок, а не п'ятниця, а час
посвідчення заповіту 16год. 35хв. не є
опівдні, не можуть бути підставою для
визнання заповіту нікчемним, оскільки
зазначене є технічними помилками, які
не впливають на суть заповіту та
порядок його посвідчення.

З наданого суду першої інстанції
реєстру для реєстрації нотаріальних
дій за 2008р. приватним нотаріусом
ОСОБА_4, копія виписки з якого міститься
в матеріалах справи, вбачається, що
заповіт ОСОБА_5 був посвідчений
нотаріусом 25 листопада 2008р. і внесений
до Спадкового реєстру.

При цьому, позивач не оспорювала, що
заповіт був посвідчений 25 листопада
2008р., що вона підтвердила в
апеляційному суді.

Пунктом 23 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 3
березня 2004р. № 20/5, зареєстрованим в
Міністерстві юстиції України 3 березня
2004р. № 283/8882, яка діяла на момент
посвідчення спірного заповіту,
визначено, що дописки і виправлення у
текстах нотаріально посвідчуваних
правочинах повинні бути застережені
нотаріусом перед підписом відповідних
осіб (сторін правочинів та інших осіб,
які підписали правочин, заяву та ін.) і
повторені в кінці посвідчувального
напису. При цьому виправлення мають
бути зроблені так, щоб усе помилково
написане, а потім закреслене можна було
прочитати.

Спірний заповіт містить
виправлення в частині розміру частини
квартири, яка належить заповідачу, і
яка заповідається ОСОБА_1, а саме: з Ѕ
частини виправлено на 2/3 (дві третіх).

Дане виправлення містить
застереження нотаріуса, як перед
підписом заповідача, так і повторені в
кінці посвідчувального напису, і
підписані нотаріусом, а також
заповідачем, хоча дана дія не
вимагалася Інструкцією про вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України.

Посилання позивача на те, що
підпис під застереженням не належить
заповідачу, не може свідчити про
нікчемність заповіту, оскільки це не
передбачено нормами діючого
законодавства.

При цьому, позивачем не
заявлялося про недійсність заповіту у
зв'язку із тим, що він підписаний не
заповідачем і не відповідає його волі.
Також позивачем не оскаржувалися дії
нотаріуса.

Висновок почеркознавчої
експертизи від 19 вересня 2012р. про
неможливість встановити відповідність
підпису від іменні ОСОБА_5 під
застереженням у спірному заповіті, не є
належним та достатнім доказом
нікчемності заповіту, оскільки даний
висновок не містить беззаперечного
твердження про те, що підпис вчинив не
ОСОБА_5

Крім того, сам заповіт
підписаний ОСОБА_5, що беззаперечно
підтверджено висновком зазначеної
експертизи, а підтвердження підписом
заповідача застереження про
виправлення у заповіті, не вимагалося
ні нормами матеріального права, ні
Інструкцією про вчинення нотаріальних
дій нотаріусами України.

Висновок суду першої інстанції
про те, що невиконання приватним
нотаріусом ОСОБА_4 вимог п. 168
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
не вчинення на заповіті ОСОБА_5 від 14
листопада 2008р. відмітки про вчинення
нового заповіту 25 листопада 2008р., є
порушенням порядку, встановленого для
посвідчення заповіту, і є підставою для
встановлення нікчемності останнього
заповіту, на думку колегії суддів, є
помилковим та не ґрунтується на нормах
матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 1254 ЦК
України заповідач має право у будь-який
час скласти новий заповіт. Заповіт,
який було складено пізніше, скасовує
попередній заповіт повністю або у тій
частині, в якій він йому суперечить.

Таким чином, не вчинення
приватним нотаріусом дій, передбачених
п. 168 Інструкції,

не свідчить про чинність двох
заповітів ОСОБА_5 на момент відкриття
спадщини, і не

-
4 -

може бути підставою для визнання
нікчемним заповіту, який складено
пізніше.

Суд першої інстанції неповно
встановив обставини складання та
посвідчення спірного заповіту,
неправильно застосував норми
матеріального права і прийняв
помилкове рішення про встановлення
нікчемності заповіту, тому рішення
суду підлягає скасуванню.

Колегія суддів вважає, що
заповіт ОСОБА_5, який складено 25
листопада 2008р. та посвідчено приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4
відповідно до вимог діючого
законодавства та Інструкції про
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, яка діяла на момент його
посвідчення, тому підстав для
встановлення його нікчемності не має і
дані позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

9 липня 2009р. ОСОБА_1 звернулася до
приватного нотаріуса із заявою про
прийняття спадщини відповідно до
заповіту ОСОБА_5

Постановою приватного нотаріуса
ОСОБА_4 від 28 лютого 2013р. ОСОБА_1
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину у зв'язку із
наявністю судового спору.

Відповідно до договору міни
квартир від 20 лютого 1996р. квартира
АДРЕСА_1 зареєстрована на праві
власності за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (с.с.34, 91).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2
(с.с.30).

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, яка
діяла на момент відкриття спадщини
ОСОБА_6, визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину, якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном.

З наданих суду документів
вбачається, що ОСОБА_5 після смерті
ОСОБА_6 продовжував проживати у їх
квартирі АДРЕСА_1, що не заперечували
сторони та підтверджено довідкою ЖЕК
«Шулявка» від 3 жовтня 2009р. (с.с.35).

Отже, ОСОБА_5 фактично вступив в
управління та володіння спадковим
майном і прийняв спадщину ОСОБА_6

З наданих суду першої інстанції
документів вбачається, що право
власності на спадщину ОСОБА_6 у
встановленому законом порядку не
оформлено.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 травня
2011р. ОСОБА_2 визначений додатковий
строк для прийняття спадщини ОСОБА_6
(с.с.181).

Дане рішення суду набрало
законної сили і на час розгляду даного
спору ОСОБА_1 не оскаржено.

10 червня 2011р. ОСОБА_2 звернулася
до Першої київської нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини ОСОБА_6 та заявою про згоду на
подання заяви про прийняття спадщини
ОСОБА_3 (с.с.180, 182)

10 червня 2011р. ОСОБА_3 подала до
Першої київської державної
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини ОСОБА_6 (с.с.183)

За вказаними заявами Першою
київською державною нотаріальною
конторою заведена спадкова справа щодо
майна ОСОБА_6.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 26 березня
2012р. визначено за померлою ОСОБА_6
частку у набутому під час шлюбу
спільному нерухомому майні подружжя -
квартири АДРЕСА_1 у розмірі Ѕ частини
(с.с.203-205).

Частиною 1 статті 524 ЦК УРСР
передбачено, що спадкоємство за
законом має місце, коли і оскільки воно
не змінено заповітом.

Відповідно до витягу зі
Спадкового реєстру ОСОБА_6 заповіту не
залишила, тому відповідно до ст. 524 ЦК
УРСР її спадщина спадкується за
законом.

Частиною 1 статті 529 ЦК УРСР
визначено, що при спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є, в
рівних частках, діти, дружина і батьки
померлого.

Оскільки відповідно до рішення
суду спадщину ОСОБА_6 прийняли її дочки
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та відповідно до
ст.ст. 548 та 549 ЦК УРСР спадщину також
прийняв її чоловік ОСОБА_5, то
відповідно до положень ст. 529 ЦК УРСР
кожному

- 5
-

спадкоємцю належить 1/3 частина
спадщини.

Таким чином, спадкодавцю ОСОБА_5
належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 на
підставі договору міни від 20 лютого
1996р. та 1/6 частина, як спадщина ОСОБА_6, а
всього 2/3 частини квартири.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_5
один прийняв спадщину ОСОБА_6, а ОСОБА_2
та ОСОБА_3 фактично відмовилися від
прийняття спадщини, так як не
звернулися у встановлений законом
строк до нотаріальної контори із
відповідними заявами, не можуть бути
підставою для задоволення її позовних
вимог у повному обсязі, так як на день
розгляду даного спору наявне рішення
суду, яке набрало законної сили, яким
ОСОБА_2 надано додатковий строк для
прийняття спадщини ОСОБА_6, вона
звернулася до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини і за
даною заявою заведена спадкова справа.

Також із заявою про прийняття
спадщини ОСОБА_6 звернулася ОСОБА_3, за
згодою ОСОБА_2, і дана заява також
прийнята нотаріусом.

Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право
на спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

Заповіт ОСОБА_5 від 25 листопада
2008р. є дійсним, тому спадкування його
майна відбувається за заповітом і його
спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_1

З матеріалів спадкової справи
вбачається, що спадкоємці, які мають
право на обов'язкову частку у спадщині
ОСОБА_5 відсутні, тому за ОСОБА_1
необхідно визнати право власності на 2/3
частину квартири, яку їй заповів
спадкодавець.

Суд першої інстанції, вирішуючи
зустрічні позовні вимоги, неправильно
застосував норми матеріального права,
тому рішення суду підлягає скасуванню,
а колегія суддів ухвалює нове рішення
про часткове задоволення зустрічних
позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідачів за зустрічною позовною
заявою на користь ОСОБА_1 підлягають
стягненню понесені нею судові витрати
у вигляді сплати судового збору за
подачу зустрічного позову та
апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити,
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 26 липня 2013р. скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи:
ОСОБА_3, приватний нотаріус ОСОБА_4 про
встановлення нікчемності заповіту
відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1 у порядку спадкування за
заповітом.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 судові витрати у рівних
частинах у сумі 3012грн. та 1720грн. 50коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: