інстанції: Ковтуненко В.В. Провадження
№ 22-ц/773/1947/13 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2013 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

при секретарі - Перебойчуку Р.В.,

з участю :

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк», товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна», третя особа на
стороні відповідача ОСОБА_3, про
визнання договору іпотеки недійсним,
за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1
та її представника ОСОБА_2 на рішення
Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 14 листопада 2013
року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 14 листопада 2013
року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

На вищезазначене рішення суду позивач
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 подали
апеляційну скаргу, в якій просили
скасувати вказане рішення і ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши обставини
справи і перевіривши їх доказами, в
межах доводів апеляційної скарги та
позовних вимог, пред'явлених до суду
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як передбачено положеннями ст. 214 ЦПК
України, під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено і
це відповідає обставинам справи, що 24
червня 2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП
Банк», правонаступником якого є ПАТ
«ОТП Банк», було укладено договір про
надання кредитної лінії № CrL-SME A02/078/2008.
З метою забезпечення виконання
боржником ОСОБА_3 кредитного
зобов'язання, між ЗАТ «ОТП Банк» та
ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №
PM-SME A02/078/2008. Вказаний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького районного нотаріального
округу ОСОБА_4 і зареєстрований в
реєстрі за № 5849/296; 297 (а.с.5-19).

Позивач просила визнати договір
іпотеки недійсним, оскільки він був
укладений під впливом помилки, обману
та на вкрай невигідних умовах, а також
без зазначення у договорі всіх його
істотних умов.

Відповідно до ст.16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
недійсним договору іпотеки, позивач в
силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язана
на засадах змагальності
переконливими, належними та
допустимими доказами довести правову
та фактичну підставу заявлених нею
вимог.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент його
вчинення стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 цього
Кодексу. Серед вимог, додержання яких
необхідне для чинності правочину, є те,
що правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, а волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

На підставі Закону України «Про
іпотеку» від 05.06.2003 року іпотекою

визначається вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в
разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання недійсним договору іпотеки,
ОСОБА_1 зазначає, що вона уклала
оспорюваний договір внаслідок
шахрайських дій ОСОБА_3, який навмисно
ввів її в оману відносно природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
створив такі обставини, що
перешкоджали вільному формуванню її
волі, не маючи намірів виконувати
зобов'язання за кредитним договором,
користуючись тим, що вони мали спільний
бізнес та її довірою, переконував
укласти кредитний договір та договір
іпотеки, внаслідок яких отриманий
кредит буде використано для спільної
підприємницької діяльності. Однак,
укладаючи дані договори, він
переслідував виключно одну мету -
кредитні кошти використати для
власних потреб, а не для розвитку
спільного бізнесу.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Як роз'яснено в Постанові Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні ,що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення, такий
правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

У пункті 20 зазначеної вище Постанови
Пленуму Верховного Суду № 9 вказано, що
на відміну від помилки, ознакою обману
є умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
позові про визнання недійсним договору
іпотеки, правильно виходив із того, що
посилання позивача на шахрайські дії
ОСОБА_3 та працівників банку ніякими
доказами не підтверджені та не знайшли
свого матеріального відображення.

Доказів, які б свідчили, що договір
іпотеки укладений позивачем під
впливом помилки, не подано, а наведені
обставини не свідчать, що вона
помилялася щодо природи правочину,
прав та обов'язків сторін договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України,
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 23 постанови № 9, правочин
може бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа має вчиняти такий правочин
добровільно, без наявності насильства,
обману чи помилки. Особа, яка оскаржує
правочин, має довести, що за
відсутності тяжкої обставини правочин
не було б вчинено взагалі або вчинено
не на таких умовах.

Відповідно до ст. 233 ЦК України під
впливом тяжкої обставини вважається
вчиненим правочин, який особа вчинила
вимушено під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних для
себе умовах, чим інша сторона
скористалася. Такий правочин має ваду
волі і вчиняється за таких обставин,
коли особа змушена вчинити правочин на
невигідних для себе умовах.

Правочин, вчинений під впливом тяжкої
обставини, характеризується тим, що
особа вчиняє такий правочин під
впливом тяжкої для неї обставини. Під
такою обставиною слід розуміти
будь-які поважні надзвичайні обставини
(крайня нужденність, важка хвороба,
загроза втрати єдиного житла через
неповернення боргу банку тощо), які
змусили особу вчинити правочин на
вкрай невигідних умовах. Тяжка
обставина може стосуватися як самої
цієї особи (купівля ліків, виплата
боргів тощо), так і її близьких (витрати
на лікування, поховання тощо). При цьому
в особи, яка вимушено вчинила
невигідний для себе правочин, зовсім не
обов'язково повинні бути відсутніми
засоби до існування. Слід брати до
уваги соціальний статус, майновий стан
такої особи, обстановку його вчинення
тощо. Тяжка обставина може взагалі не
бути пов'язаною з майновим становищем
або станом здоров'я потерпілого.

Наведенні посилання позивача та її
представника про те, що договір
іпотеки було укладено на вкрай
невигідних умовах, не є підставою для
застосування положень ст. 233 ЦК України.

Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 3 березня 2004 року
N 20/5, визначено, що основою іпотеки є
іпотечний договір, який складається у
письмовій формі й підлягає
нотаріальному посвідченню.
Нотаріальне посвідчення іпотечного
договору проводиться за
місцезнаходженням нерухомості, яка є
предметом іпотеки, або за
місцезнаходженням іпотекодержателя чи
іпотекодавця.

Такий договір повинен містити істотні
умови, зазначені у статті 18 Закону
України "Про іпотеку", без яких він
вважається неукладеним.

Договір іпотеки був укладений на
забезпечення виконання вимог
кредитного договору, про що позивачці
було відомо та даний факт нею не
спростовувався.

Крім того, в договорі іпотеки
зазначено, що договір підписаний
іпотекодавцем добровільно, не під
впливом тяжких обставин, загрози,
примусу чи насильства.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1, суд першої
інстанції належно оцінив надані
сторонами докази, виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом, правильно
застосував норми матеріального і
процесуального права, правильно
визначив, що заявлені позивачем
позовні вимоги з підстав недійсності
правочину за ст. 229-233 ЦК України
підтвердження не знайшли. Позивачем не
доведено і не надано доказів, на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним і що при укладенні
договору іпотеки дійсно мала місце
помилка чи факт обману зі сторони банку
.

Разом з тим, зі змісту оскаржуваного
рішення вбачається, що суд покликався
також на обставини, що пов'язані з
недійсністю договору дарування, що є
зайвим та не відноситься до предмета
даного спору, і тому не повинно бути
включеним до мотивувальної частини
рішення, однак це не впливає на
правильність даного судового рішення
в цілому.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Доводи позивачки про ігнорування судом
пояснень щодо обставин укладання
договору іпотеки не заслуговують на
увагу, оскільки даний договір іпотеки
був укладений на забезпечення
виконання вимог кредитного договору,
про що їй було відомо та даний факт нею
не спростовувався.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують його висновків

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315,317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 14 листопада 2013
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді