Справа №489/9353/13-ц 07.08.2014 07.08.2014 07.08.0201
Провадження №22-ц/784/2279/14
інстанції-Рум'янцева Н.О.
Доповідач апеляційної
інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 серпня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.

суддів - Шолох З.Л.,
Коломієць В.В.,

при секретарі - Горенко Ю.В.

за участю представника позивача -
Шевченко А.О.

відповідача - ОСОБА_2

представника третьої особи -
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Інгосстрах»»

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 24 березня 2014 року у
цивільній справі за позовом

приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Інгосстрах»

(далі -СК «Інгосстрах»)

до ОСОБА_2

про стягнення безпідставно отриманого
страхового відшкодування

У С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року СК «Інгосстрах»
звернулась з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення безпідставно отриманого
страхового відшкодування.

Позивач зазначав, що за договором
страхування, укладеним 5 вересня 2008
року з ОСОБА_2, страхова компанія є
страховиком заставного майна -
транспортного засобу автомобіля
ВАЗ-21112, що належить страхувальнику.
Внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, що сталась 30 жовтня 2009 року з
вини водія іншого транспортного засобу
-ОСОБА_4, автомобіль ОСОБА_2 зазнав
пошкоджень. У листопаді 2009 року
страхове відшкодування в розмірі 13 180,83
грн. було перераховано страховою
компанією заставодержателю - ПАТ
«Приватбанк» в рахунок погашення
кредиту ОСОБА_2 Проте 17 лютого 2010 року
ОСОБА_2 повторно отримав страхове
відшкодування в сумі 11 275,98 грн. від СК
«Саламандра Україна», яка є
страхувальником цивільної
відповідальності ОСОБА_4 Про цей факт
позивач дізнався лише при розгляді в
суді цивільної справи за суброгаційним
позовом до СК «Саламандра Україна» у 2011
році.

Уточнивши позовні вимоги та
посилаючись на те, що страхове
відшкодування від особи,
відповідальної за винуватця пригоди,
ОСОБА_2 отримав безпідставно, позивач
просив стягнути з відповідача 11 275,98
грн. страхового відшкодування.

До участі у справі як третіх осіб
залученого ОСОБА_4, як винну особу, та
ПАТ КБ «Приватбанк», як
заставодержателя.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав,
посилаючись на принцип повного
відшкодування заподіяних збитків, які
фактично перевищують розмір кожного
отриманого відшкодування, в також
сплив строку позовної давності до
вимог про повернення зайво отриманих
коштів.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 24 березня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено
внаслідок спливу позовної давності.

В апеляційній скарзі СК «Інгосстрах»
просить рішення скасувати та
задовольнити позов, не погодившись з
висновком суду про сплив позовної
давності, яка, на думку апелянта,
починає перебіг з часу, коли страхова
компанія довідалась про отримання
відшкодування від відповідальної
особи при розгляді судового спору, а
саме у 2011 році.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що вона підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки повторна виплата страхового
відшкодування ОСОБА_2 була здійснена 18
лютого 2010 року в установі КБ
«ПриватБанк», який є гарантом
зобов'язань СК «Інгосстрах», а останній
з інших джерел знав про здійснення цих
виплат, то і строк позовної давності
про захист прав страхової компанії
починає перебіг з лютого 2010 року.
Звернення до суду з цим позовом у
квітні 2014 року здійснено СК
«Інгосстрах» поза межами трирічного
строку позовної давності.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
5 вересня 2009 року СК «Інгосстрах», як
страховик, та ОСОБА_2, як страхувальник,
уклали договір страхування наземного
транспортного засобу № NKH3AU00070007 ( далі -
Договір Страхування) на виконання
договору застави, укладеного того ж
числа між КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 на
забезпечення кредитних зобов'язань
(а.с.5).

Пунктом 12 Договору страхування
передбачено, що невід'ємною частиною
договору є Умови страхування ( далі -
Умови), з якими ОСОБА_2 ознайомлений під
особистий підпис ( а.с.141).

Відповідно до пункту 13.2.10 Умов
страхувальник зобов'язаний
інформувати страховика в особі
страхового агента про одержання від
третіх осіб будь-яких відшкодувань
збитків, що підлягають відшкодуванню
за цим договором, у триденний строк з
моменту одержання та одночасно
повернути ці суми страховикові, якщо
вони одержані після виплати страхового
відшкодування.

Аналогічні положення закріплені і у
пунктах 13.3.8 та 15.25 Умов.

30 жовтня 2009 року з вини водія іншого
транспортного засобу -ОСОБА_4, сталась
дорожньо-транспортна пригода,
внаслідок якої автомобіль ОСОБА_2
зазнав пошкоджень (а.с.6-14)

Платіжним дорученням № 16722 від 23
листопада 2009 року СК «Інгосстрах»
перерахувало вигодонабувачу - КБ
«Приватбанк» страхове відшкодування
ОСОБА_2 за договором від 5 вересня 2009
року в розмірі 13 180, 83 грн. (а.с.15).

17 лютого 2010 року ОСОБА_2 повторно
отримав страхове відшкодування в сумі
11 275,98 грн. від СК «Саламандра Україна»,
яка є страхувальником цивільної
відповідальності володільця
транспортного засобу - ОСОБА_4 (а.с.97, 98).

Про факт отримання страхового
відшкодування від третьої особи (СК
«Саламандра») ОСОБА_2. не повідомив СК
«Інгосстрах» в особі страхового агента
та не повернув ці суми позивачу.

Отже, ОСОБА_2 не виконав обов'язку,
передбаченого умовами Договору, а саме
пунктами 13.2.10 Умов.

Таким чином, колегія суддів вважає
доведеним факт порушення права СК
«Інгосстрах», передбаченого пунктом
13.3.8 Умов, статтею 27 Закону «Про
страхування», статтею 993 ЦК, на
повернення суми страхового
відшкодування в розмірі 11275,98 грн.,
одержаних відповідачем від третьої
особи - СК «Саламандра» після виплати
страхового відшкодування позивачем.

При вирішенні питання дотримання
строку позовної давності, колегія
суддів вважає недоведеним той факт, що
СК «Інгосстрах» довідався про
порушення свого права з моменту
отримання ОСОБА_2 повторного
страхового відшкодування 17 лютого 2010
року.

Колегія суддів не може прийняти до
уваги посилання ОСОБА_2 на те, що
оскільки повторне страхове
відшкодування він отримував в установі
КБ «ПриватБанк», який є представником
СК «Інгосстрах», то страхова компанія є
належно повідомленою про здійснення
повторної виплати відшкодування з
моменту такої виплати.

Відповідно до пункту 12 Договору КБ
«ПриватБанк» є лише гарантом виконання
зобов'язань СК «Інгосстрах» за
договором страхування, обсяг
обов'язків якого (статті 564 ЦК України)
суттєво відрізняється від обов'язків
представника. За своїм змістом
гарантія (стаття 560 ЦК України) не
передбачає обов'язку гаранта
повідомляти боржника про вчинення
дій, які впливають на права боржника (СК
«Інгосстрах»), та не замінює страхову
компанію гарантом - банком.

За змістом Договору та статті 15 Закону
«Про страхування» банк не є страховим
агентом СК «Інгосстрах», який діє від
імені і в інтересах страховика за його
дорученням та виконують частину його
страхової діяльності.

Не має правового значення і посилання
відповідача на те, що позивач з 2009 року
мав відомості про відповідальну особу
(СК «Саламандра»), про що зазначено у
страховому акті (а.с.14). Початок
перебігу позовної за статтею 261 ЦК
пов'язаний не з фактом наявності
відповідальної особи, а з фактом
виплати страхового відшкодування
такою особою, про що позивач мав
достовірно знати.

Про факт повторної виплати ОСОБА_2
страхового відшкодування СК
«Інгосстрах» дізнався при розгляді
цивільної справи за його позовом,
заявленим у травні 2011 року до ОСОБА_4
про стягнення страхового
відшкодування, до участі в якому була
залучена і СК «Саламандра».

Таким чином, дізнавшись про порушення
свого права на повернення страхового
відшкодування відповідачем після
травня 2011 року та заявивши цей позов у
квітні 2013 року, СК «Інгосстрах» діяв в
межах строку загальної позовної
давності, передбаченого статтею 257 ЦК
України.

Оскільки суд першої інстанції
помилково визначив початок перебігу
позовної давності та відмовив в позові
з цих підстав, рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що позов СК «Інгосстрах»
про стягнення з ОСОБА_2, який порушив
договірні зобов'язання та не повернув
отримане відшкодування від третьої
особи, безпідставно збережених
грошових коштів в розмірі 11375,98 грн.
підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 88 ЦПК з ОСОБА_2
підлягають стягненню судові витрати в
розмірі 351,20 грн.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Інгосстрах» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду
м.Миколаєва від 24 березня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Інгосстрах» задовольнити. Стягнути з
ОСОБА_2 на користь приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Інгосстрах» 11 275,98 грн.
страхового відшкодування та 351,2 грн.
судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді