Справа № 2-1287/12 Головуючий у І
інстанції Заріцький С.М. Провадження №
22-ц/780/2657/13 Доповідач у 2 інстанції
МатвієнкоКатегорія 4
РІШЕННЯ

Іменем України

26 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 03 липня 2012 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Старопетрівської
сільської ради Вишгородського району
Київської області про встановлення
факту прийняття спадщини, визнання
права власності на частину будинку в
порядку спадкування, розподіл будинку
в натурі, визнання недійсними
свідоцтва про право власності на
будинок, рішення сільської ради про
визнання права власності та договору
дарування будинку,

ВСТАНОВИЛА:

У 2009 році ОСОБА_1 звернувся до
Вишгородського районного суду
Київської області з вищевказаним
позовом та просив суд ухвалити рішення
про його задоволення, посилаючись на
те, що з моменту свого народження він
проживає в АДРЕСА_1, який був
побудований його дідом ОСОБА_4 та бабою
ОСОБА_5 під час їхнього шлюбу, тобто був
їхньою спільною сумісною власністю. В
1969 році ОСОБА_4 пішов до іншої жінки, а у
вищевказаному будинку залишились
проживати бабуся позивача ОСОБА_5, мати
позивача ОСОБА_6 та сам позивач.
Приблизно в той же час шлюб між ОСОБА_4
та ОСОБА_5 було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_4
року ОСОБА_5 померла і спадщину після її
смерті у вигляді ? частини будинку
АДРЕСА_1 прийняла її дочка ОСОБА_6, мати
позивача, шляхом фактичного вступу в
управління та володіння спадковим
майном, оскільки постійно проживала в
спадковому будинку. ІНФОРМАЦІЯ_5 року
померла ОСОБА_6, спадщину після смерті
якої прийняв позивач ОСОБА_1, як
спадкоємець за законом першої черги,
шляхом фактичного вступу в управління
та володіння будинком, в якому проживає
з народження.

Відповідач ОСОБА_4 будинком не
цікавився на протязі більше ніж 35
років, натомість утриманням будинку та
земельної ділянки займався виключно
позивач ОСОБА_1 Нещодавно позивач
дізнався, що відповідач у 1999 році
оформив нову будинкову книгу, в яку
його не вписав, та звернувся до
Вишгородського БТІ щодо оформлення
права власності на будинок виключно на
себе, а в подальшому, оформивши право
власності, у 2007 році подарував будинок
ОСОБА_3 на підставі договору дарування.
На підставі викладеного позивач і
звернувся до суду з позовом, в якому
після неодноразових уточнень просив
визнати житловий будинок АДРЕСА_1, 1959
року побудови, спільним сумісним
майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5;
визнати свідоцтво про право власності
від 21.10.1999 року, видане
Старопетрівською сільською радою
Вишгородського району на ім'я ОСОБА_4,
недійсним, а рішення виконкому
Старопетрівської сільської ради від
21.09.1999 року - незаконним та скасувати
його; визнати договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений
02.04.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
частково недійсним; встановити факт
прийняття ним спадщини після смерті
ОСОБА_6; визнати за ним право власності
на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 у порядку
спадкування, а також на 1/6 частину
будинку, як за співвласником, який за
свої кошти добудував та реконструював
будинок, а всього на 2/3 частини
вказаного будинку; зобов'язати ОСОБА_1
для забезпечення ізольованого
користування приміщеннями житлового
будинку провести в ньому
ремонтно-будівельні роботи, а також
стягнути з ОСОБА_1 на користь
відповідачів 648,50 грн. за перевищення
вартості виділених приміщень над
ідеальною часткою.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 03 липня 2012
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним
судовим рішенням, ОСОБА_1 подав на нього
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
суду скасувати та ухвалити по справі
нове рішення про задоволення його
позову в повному обсязі.

Після призначення справи до розгляду
в апеляційному суді відповідач ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_6 року помер, в зв»язку з чим
в якості його правонаступника до
участі в справі було залучено його
дочку ОСОБА_2, яка подала до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді
доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду - скасуванню, виходячи з
наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що матеріали
справи не містять доказів того, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули право
власності на частину спірного будинку
з підстав, визначених законом, однак з
такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували
у зареєстрованому шлюбі з 25 лютого 1955
року (том 1, а.с.57) по 25 лютого 1992 року (том
1, а.с.49), під час якого ними за спільні
кошти було побудовано будинок за
АДРЕСА_1, право власності на який було
зареєстроване за ОСОБА_4

Відповідно до ст. 22 КпШС Української
РСР в редакції 1969 року, який
врегульовує спірні правовідносини,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Враховуючи вищевикладене, будинок
АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, частки яких в праві
власності є рівними та дорівнюють ?. При
цьому виникнення права спільної
сумісної власності подружжя на майно
жодною мірою не пов»язується та не
залежить від того, чи зверталося
подружжя до суду з позовом про визнання
права власності на це майно, а
презюмується самим фактом набуття
цього майна подружжям в період шлюбу за
спільні кошти.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 померла
(том 1, а.с.8) і після її смерті відкрилася
спадщина у вигляді ? частини житлового
будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 549 ЦК України в
редакції 1963 року, який поширюється на
спірні правовідносини, визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в
управління та володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні
бути вчинені протягом шести місяців з
дня відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що
заяву про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори
за місцем відкриття спадщини ніхто не
подавав, оскільки спадкова справа по
факту її смерті не заводилася, однак у
встановлений ст. 549 ЦК України
шестимісячний строк дочка померлої
ОСОБА_6, як спадкоємець першої черги за
законом, прийняла спадщину шляхом
фактичного вступу в управління та
володіння спадковим майном, оскільки
постійно проживала в спадковому
будинку та була зареєстрована в ньому,
що підтверджується даними
погосподарської книги, копія якої є в
матеріалах справи, та іншими
письмовими доказами.

Відповідач ОСОБА_4 на час відкриття
спадщини після смерті ОСОБА_5, тобто
станом на ІНФОРМАЦІЯ_4 року, в
зареєстрованому шлюбі з нею не
перебував, тому до кола спадкоємців
першої черги за законом не входить і
його доводи про прийняття спадщини
після смерті бувшої дружини є
незаконними та необґрунтованими.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року померла ОСОБА_6 (том
1, а.с.8), спадщину після смерті якої у
вигляді ? частини будинку АДРЕСА_1,
отриманої нею у власність після смерті
матері ОСОБА_5 в порядку спадкування,
прийняв її син ОСОБА_1, позивач по
справі, шляхом фактичного вступу в
управління та володіння спадковим
майном. Факт прийняття спадщини шляхом
фактичного вступу в управління та
володіння спадковим майном
підтверджується наявними в справі
письмовими доказами (том 1, а.с.160-161, 181),
які підтверджують те, що ОСОБА_1
проживає та зареєстрований у
вищевказаному будинку з моменту свого
народження.

При цьому відповідач ОСОБА_4, хоча і
був зареєстрований в будинку на момент
смерті своєї дочки ОСОБА_6, в ньому не
проживав та ніяких дій, які б свідчили
про прийняття ним спадщини в один із
способів, встановлених ст. 549 ЦК України
в редакції 1963 року, не вчинив, що
підтверджується актом обстеження
житлових умов ОСОБА_1 від 12.05.2006 року,
згідно з яким ОСОБА_4 не проживає в
АДРЕСА_1 вже 30 років, що не
заперечувалося і самим відповідачем.
Згідно акту обстеження житлових умов
ОСОБА_4 від 21.01.2012 року, останній
проживає в АДРЕСА_2 з 1972 року (том 1,
а.с.193).

Враховуючи викладене, колегія
суддів дійшла висновку, що позивач
ОСОБА_1 спадщину після смерті своєї
матері ОСОБА_6 прийняв шляхом
фактичного вступу у володіння та
управління спадковим майном, що
підтверджується наявними в справі
письмовими доказами: випискою з
погосподарської книги (том 1, а.с.160-161),
актом обстеження житлових умов
позивача (том 1, а.с.181), договором на
користування електричною енергією від
02.06.2000 року (том 1, а.с.11).

Таким чином, вимога ОСОБА_1 про
визнання будинку АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю його діда ОСОБА_4 та
баби ОСОБА_5, вимога про встановлення
факту прийняття ним спадщини після
смерті матері ОСОБА_6 та вимога про
визнання за ним права власності на ?
частину будинку в порядку спадкування
за законом є такими, що підтверджуються
матеріалами справи, відповідають
вимогам діючого сімейного та
цивільного законодавства, а тому
підлягають задоволенню.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 мав
право власності лише на ? частину
будинку АДРЕСА_1, то і розпорядитися він
міг лише цією частиною будинку. При
цьому з матеріалів справи вбачається,
що 02.04.2007 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3
на підставі договору дарування весь
житловий будинок, який належав йому на
підставі свідоцтва про право власності
від 22.10.1999 року, виданого на підставі
рішення виконкому Старопетрівської
сільської ради від 21.09.1999 року за № 90.

Враховуючи те, що рішення виконкому
Старопетрівської сільської ради
Вишгородського району Київської
області про передачу у власність
будинку від 21.09.1999 року за № 90, видане на
його підставі на ім»я ОСОБА_4 свідоцтво
про право власності на житло від 22.10.1999
року, та договір дарування, укладений
02.04.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
порушують право власності позивача
ОСОБА_1 на ? частину будинку, яка
належить йому в порядку спадкування за
законом після його матері ОСОБА_6 з часу
відкриття спадщини, колегія суддів
вважає, що рішення виконкому від 21.09.1999
року за № 90 підлягає скасуванню, а
свідоцтво про право власності на житло,
видане на ім»я ОСОБА_4 22.10.1999 року, та
договір дарування від 02.04.2007 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
підлягають визнанню недійсними в
частині ? частки житлового будинку
АДРЕСА_1, яка належить позивачу ОСОБА_1
на законних підставах.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що вимоги
позивача в частині визнання спірного
будинку об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
будинок, встановлення факту прийняття
спадщини після смерті матері ОСОБА_6,
визнання права власності на ? частину
будинку в порядку спадкування та
визнання недійсним договору дарування
житлового будинку ґрунтуються на
вимогах закону, на що суд першої
інстанції уваги не звернув та дійшов
помилкового висновку про відмову в
задоволенні позову.

Ухвалюючи по справі нове рішення,
колегія суддів вважає, що встановлений
ст.71 ЦК України в редакції 1963 року строк
позовної давності позивачем ОСОБА_1
щодо оформлення права власності на
спадкове майно не пропущений, оскільки
спадщину після смерті матері ОСОБА_6
він прийняв, що беззаперечно
підтверджується матеріалами справи, а
відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України в
редакції 1963 року прийнята спадщина
визнається належною спадкоємцеві з
моменту відкриття спадщини, тобто у
ОСОБА_1 право на спадкове майно виникло
ІНФОРМАЦІЯ_5 року, при цьому оформлення
цього права не є обов»язком особи, а є
її правом.

Разом з тим колегія суддів не вбачає
правових підстав для задоволення
позовних вимог позивача в частині
визнання за ним права власності на 1/6
частину будинку, зобов'язання його
вчинити дії, а саме демонтаж дверного
блоку, розбирання перегородки між
приміщеннями, перенесення перегородки
та встановлення дверного блоку,
розбирання стіни з подальшим
встановленням віконного прорізу,
стягнення на користь відповідачів 648,5
грн. за перевищення вартості виділених
приміщень над ідеальною долею,
виходячи з наступного.

Вищевказані позовні вимоги
мотивовані позивачем тим, що він за
свій рахунок провів капітальний ремонт
будинку, в результаті чого будинок
значно зріс у своїй вартості.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 357 ЦК
України співвласник має право на
відповідне збільшення своєї частки у
праві спільної часткової власності,
якщо поліпшення спільного майна, які не
можна відокремити, зроблені ним своїм
коштом за згодою всіх співвласників, з
додержанням встановленого порядку
використання спільного майна.
Співвласник житлового будинку, іншої
будівлі, споруди може зробити у
встановленому законом порядку за свій
рахунок добудову (прибудову) без згоди
інших співвласників, якщо це не порушує
їхніх прав. Така добудова (прибудова) є
власністю співвласника, який її зробив,
і не змінює розміру часток
співвласників у праві спільної
часткової власності.

В матеріалах справи відсутні докази
здійснення позивачем покращення
спільного майна, а також відсутні
докази надання йому згоди іншим
співвласником на таке покращення чи
здійснення прибудов у встановленому
законом порядку.

Крім того, згідно з вимогами ст. 152 ЖК
України переобладнання і
перепланування жилого будинку
(квартири), що належить громадянинові
на праві приватної власності,
провадяться з дозволу виконавчого
комітету місцевої Ради народних
депутатів, при цьому на момент розгляду
справи в суді такий дозвіл відсутній, а
отже вимоги ОСОБА_1 про поділ будинку в
натурі з проведенням переобладнання не
ґрунтуються на вимогах закону та
задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, в зв»язку з
невідповідністю висновків суду першої
інстанції обставинам справи та
порушенням судом норм матеріального та
процесуального права, рішення суду
першої інстанції про відмову в
задоволенні позову підлягає
скасуванню з ухваленням по справі
нового рішення про часткове
задоволення позову відповідно до п.п. 3,
4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного
суду Київської області від 03 липня 2012
року скасувати та ухвалити по справі
нове рішення, яким позов ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1,
1959 року побудови, спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Встановити факт прийняття ОСОБА_1
спадщини після смерті матері ОСОБА_6,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Визнати свідоцтво про право
власності від 22.10.1999 року, видане
Старопетрівською сільською радою
Вишгородського району Київської
області на ім'я ОСОБА_4, недійсним в
частині ? частини будинку АДРЕСА_1.

Визнати недійсним та скасувати
рішення виконкому Старопетрівської
сільської ради від 21.09.1999 року № 90 в
частині права власності ОСОБА_4 на ?
частину будинку АДРЕСА_1.

Визнати договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_1, укладений 02.04.2007 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, недійсним в
частині дарування ? частини будинку.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на ? частину будинку АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після ОСОБА_6,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: