У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2013 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Ступак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Луганської області від 16 квітня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» звернулось до суду із
зазначеним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що 21 квітня 2004 року між
закритим акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «ПриватБанк», та
ОСОБА_3 укладено договір, за умовами
якого банк надав позичальнику кредит
у сумі 6 000 грн зі сплатою 36 % річних на
суму залишку заборгованості строком до
21 квітня 2006 року. Відповідач
зобов'язання за договором належним
чином не виконував, у зв'язку з чим
станом на 27 січня 2012 року утворилась
заборгованість у сумі 25 554,30 грн, яку
банк просив стягнути.

Рішенням Слов'яносербського районного
суду Луганської області від 14 лютого 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 16 квітня 2013 року рішення
Слов'яносербського районного суду
Луганської області від 14 лютого 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
«ПриватБанк» заборгованість за
договором від 21 квітня 2004 року у сумі
25 554 грн.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду
Луганської області від 16 квітня 2013
року, рішення суду першої інстанції
залишити в силі, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що 21 квітня 2004 року
між закритим акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «ПриватБанк», та
ОСОБА_3 укладено договір, за умовами
якого банк надав позичальнику кредит у
сумі 6 000 грн зі сплатою 36 % річних на
суму залишку заборгованості строком до
21 квітня 2006 року.

ОСОБА_3 свої зобов'язання за зазначеним
договором належним чином не виконував,
у зв'язку з чим станом на 27 січня 2012
року утворилась заборгованість у сумі
25 554,30 грн, яку банк просив стягнути.

Судовим наказом Слов'яносербського
районного суду Луганської області від
17 квітня 2006 року стягнуто з ОСОБА_3 на
користь закритого акціонерного
товариства «ПриватБанк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «ПриватБанк»,
заборгованість за договором від 21
квітня 2004 року, яка станом на 12 квітня
2006 року становить 2 902,13 грн і
складається із: заборгованості по тілу
кредиту в сумі 2 472, 82 грн, процентів за
користування кредитом у сумі 409,68 грн,
пені за несвоєчасне виконання
зобов'язання в сумі 19,63 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із пропущення
позивачем позовної давності та
необґрунтованості позовних вимог у
зв'язку з їх недоведеністю.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що позовна давність
позивачем не пропущена, оскільки
договір діє до повного виконання
сторонами своїх зобов'язань.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодись не
можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.
Зміст рішення суду апеляційної
інстанції передбачений у ст. 316 ЦПК
України.

Рішення апеляційного суду указаним
вимогам закону не відповідає.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальнику в розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Зміст ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України вказує
на те, що стягнення неустойки
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

За положеннями ст. 252 ЦК України строк
визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або годинами.

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Термін визначається календарною датою
або вказівкою на подію, яка має
неминуче настати.

За системним аналізом зазначених норм
матеріального права строки та терміни
дії договору мають визначатись роками,
місяцями, тижнями, днями, годинами,
календарною датою або подією, яка має
неминуче настати.

У договорі від 21 квітня 2004 року сторони
узгодили графік платежів, починаючи з
травня 2004 року й до квітня 2006 року, та
розмір щомісячного платежу; до суду
позивач звернувся 28 лютого 2012 року.

Сторони у договорі встановили як строк
дії договору - до повного виконання
сторонами зобовґязань (п. 8.1), так і
строки виконання зобовґязань зі
щомісячним погашенням платежів,
останній з яких у визначеній сумі
підлягав сплаті у строк до 21 квітня 2006
року.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобовґязань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору. Строк виконання кожного
місячного зобов'язання сторони
визначили у п.1.1 договору.

Аналізуючи умови договору сторін та
зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежу.

У звґязку з наведеним висновок суду
апеляційної інстанції про те, що
позовна давність не підлягає
застосуванню, не відповідає
положенням матеріального права щодо
початку перебігу строку позовної
давності. Вказівка на строк дії
договору до його повного виконання не є
тією подією, яка має неминуче настати, а
тому строк або термін дії договору не
може визначатись у такий спосіб.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної
інстанції, у порушення вимог ст. ст.
213-214, 316 ЦПК України, на зазначене уваги
не звернув, не встановив моменту
настання строку вимоги про стягнення
кредитної заборгованості; не
перевіривши розрахунку заборгованості
за вказаним договором із врахуванням
судового наказу Слов'яносербського
районного суду Луганської області від
17 квітня 2006 року, періоду нарахування
та здійснення відповідачем останнього
платежу, апеляційний суд не спростував
доводи відповідача відносно спливу
позовної давності, і, не виконавши
вимог процесуального закону, дійшов
передчасного висновку, що позов про
стягнення заборгованості пред'явлений
у межах позовної давності.

З огляду на наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду
апеляційної інстанції ухвалено з
такими порушеннями норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи.

Ураховуючи викладене, рішення суду
апеляційної інстанції на підставі
ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню
з передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 16 квітня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В А.С.Олійник Судді:
В.І.Амелін
Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко
О.В.Ступак А