Справа № 188/1515/13-ц
Провадження № 2/188/645/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року Петропавлівський
районний суд Дніпропетровської
області
у складі головуючого - судді
Бурди П.О.,

при секретарі - Хандрига Л.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою,

встановив:

Позивач 02.08.2013 року звернувся до
суду з позовом до відповідачів, який
змінив 09.09.2013 року, про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою та відшкодування моральної
шкоди.

В обґрунтування змінених позовних
вимог позивач зазначав, що на підставі
свідоцтва про право власності на
житловий будинок від 28.04.1999 року,
виданого на підставі рішення виконкому
Петрівської сільської ради від 23.04.1999
року йому на праві приватної власності
належить цілий житловий будинок,
розташований по вулиці АДРЕСА_1. Цей
будинок зареєстровано в
Павлоградському міжміському бюро
технічної інвентаризації за позивачем
за реєстровим № 198 у реєстровій книзі
№ 2.

Для забудови йому відповідно до
рішення виконкому Петропавлівської
районної ради від 13.10.1982 року № 391 було
виділено земельну ділянку площею 0,10
га,що підтверджується будівельним
паспортом на забудову земельної
ділянки, виділеної індивідуальному
забудовнику, актом виносу в натурі
земельної ділянки індивідуального
забудовника.

Будинок відповідача ОСОБА_4, яким
фактично користується відповідач
ОСОБА_5, розташований на сусідній
земельній ділянці. Протягом тривалого
часу відповідачі порушують права
позивача:

самовільно з порушенням будівельних
норм і стандартів збудували поза
законною межею між садибами сторін
господарські споруди;

не обладнали їх належними
водовідводами, що призвело до того, що
вода з дахів господарських споруд
відповідачів стікала під фундамент
будинку позивача, у зв'язку з чим
почалося руйнування стіни будинку;

обладнали купу перегною на
присадибній ділянці позивача.

Позивач з цього приводу неодноразово
звертався до Петрівської сільської
ради Петропавлівський району
Дніпропетровської області, земельні
ділянки сторін неодноразово
обстежували представники органів
місцевого самоврядування, складалися
відповідні акти, у яких від
відповідачів вимагалося :

- прибрати перегній з присадибної
ділянки позивача;

- облаштувати водовідведення на
подвір'ї;

- не допускати в подальшому стік води
під будинок позивача.

Відповідно до останнього акту від
14.06.2013 року комісія встановила, що
відповідачі не виконали вимоги актів
депутатських обстежень від 27.05.2013 року
та 31.05.2013 року і запропонувала
відповідачам терміново демонтувати
прибудову до їхнього гаража, яка стоїть
на межі і на своїй території
облаштувати водостік, оскільки будівлі
позивача вже завдано шкоди (тріщини на
несучій стіні); терміново демонтувати
вуглярку, прибудовану до кухні, яка
стикована з межею позивача;
упорядкувати купу гною на 2 м.п. від межі
позивача на власному городі. На
виконання вказаних пропозицій було
надано термін до 20.06.2013 року.

Відповідачі запропоновані комісією
заходи не виконали.

Посилаючись на викладені обставини
та норми ч.2 ст.90, ст.96, ч.2 ст.152
Земельного кодексу (далі - ЗК) України,
ст.ст.15, 16, 22, 23, 376, 391, 1167 ЦК України
Цивільного кодексу (далі - ЦК) України,
п.3.25 ДБН-360-92 «Планування і забудова
міських і сільських поселень» позивач
просить суд:

- усунути перешкоди позивачу в
користуванні земельною ділянкою,
розташованою за адресою: вулиця
АДРЕСА_1

- зобов'язати відповідачів знести
побудовані господарські будівлі:
прибудову до гаража та вуглярку,
прибудовану до кухні, розташовані на
межі суміжних земельних ділянок за
адресою: вулиця АДРЕСА_1

- зобов'язати відповідачів
упорядкувати купу гною, перемістивши
її на власну земельну ділянку;

- стягнути з відповідачів солідарно
на користь позивача судові витрати у
справі в сумі 1142 гривні, витрати на
правову допомогу у сумі 1800 гривень,
судові збори у справі;

- стягнути з відповідачів солідарно на
користь позивача відшкодування
моральної шкоди в розмірі 5000 гривень.

В судовому засіданні позивач і його
представник позов підтримали.

Відповідачі та представник
відповідача ОСОБА_4 позов не визнали,
останній надав суду свої письмові
заперечення, в яких:

- по-перше, просить застосувати
правила терміну позовної давності, так
як в 2004 році Петропавлівський районний
суд своєю ухвалою закрив провадження
по цивільній справі за первісним
позовом сина відповідача ОСОБА_4 та
зустрічним позовом теперішнього
позивача, підстави і предмет якого
повністю співпадають з тим, що
розглядається зараз в судовому
засіданні, до того ж по вказаній
цивільній справі суд своєю ухвалою на
два з половиною роки зупиняв
провадження для встановлення
сторонами меж суміжного
землекористування;

- по-друге, підставою позову є, на
думку позивача, порушення його права
землекористування і як похідне -
порушення права на користування
земельною ділянкою у відведених
розмірах (встановлених межах), але з
огляду на принципові засади цивільного
судочинства (належність і допустимість
доказів), це право:

- не доведено,

- виходячи з наявних
матеріалів справи відсутнє де-юре
взагалі.

Позивач посилається на рішення
Петропавлівського райвиконкому від
13.10.1982 року за № 391, яким начебто йому
передано у постійне користування для
будівництва житлового будинку 0,10 Га,
але це рішення тільки про надання
дозволу на будівництво і в ньому
сказано, що земля надається загальними
зборами членів колгоспу в
установленому законодавством порядку,
оскільки такий порядок передбачав
чинний тоді ЗК УРСР від 08.07.1970 року. В
даному випадку необхідно було рішення
загальних зборів колгоспу ім. Кірова
(ст.ст. 56,58,63,64 Земельного кодексу (далі -
ЗК) УРСР). У відповідача ОСОБА_4 таке
рішення є, про що свідчить архівна
довідка, яка знаходиться в матеріалах
справи, а право власності на колгоспний
двір він набув по ст. 120 Цивільного
кодексу (далі - ЦК) УРСР, про що свідчить
довідка сільської ради.

Постановою Верховної Ради УРСР від
18.12.1990 року «Про порядок введення в дію
нового Земельного Кодексу з 15.03.1991
року» передбачено, що громадяни, які
набули право на користування земельною
ділянкою по рішенню відповідних
уповноважених законодавством органів
раніше, зберігають це право, але
повинні оформити це право згідно
нового чинного ЗК, в ст.ст. 22, 23 якого
сказано, що право на земельну ділянку
виникає після встановлення меж в
натурі і отримання державного акту.
Позивач ці вимоги законодавства не
виконав навіть на момент отримання
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно в 1999 році.

Перехідні положення ЗК, який
вступив в дію з 01.01.2002 року, також
передбачали оформлення прав у
встановленому цим кодексом порядку: з
01.01.2002 року до 02.05.2009 року право виникало
з моменту отримання державного акту,
встановлення меж і державної
реєстрації, а з 02.05.2009 року - з моменту
державної реєстрації.

Таким чином, на думку відповідача
ОСОБА_4 у позивача відсутні будь-які
правовстановлюючі документи на
користування земельною ділянкою, між
сторонами не встановлені межі
суміжного землекористування, як це
передбачено інструкцією Держкомзему
від 18.05.2010 року №376, а раніше було
передбачено інструкцією Держкомзему
від 09.05.1999 року за №43;

- по-третє, керуючись принципами
належності і допустимості доказів,
такі юридичні факти як самовільний
захват землі та самочинне будівництво
повинні встановлюватися
уповноваженими законодавством
органами, а саме - інспекцією
державного архітектурного
будівельного контролю (самочинне
будівництво), інспекцією (інспекторами)
по використанню та охороні землі, такі
вимоги передбачені законами України
«Про державний контроль за
використанням та охороною землі» від
19.06.2003 року, «Про землеустрій», «Про
основи містобудування», «Про
архітектурну діяльність», «Про
регулювання містобудівної
діяльності»;

- по-четверте, на думку відповідача
позивач сам порушив законодавство,
коли збудував будинок в порушення
проекту - приблизив будівлю на 2 метри в
сторону відповідача ОСОБА_4, про що
свідчить акт обстеження архітектора
ОСОБА_6, який знаходиться в матеріалах
справи. Відповідач вважає, що саме з
огляду на це позивачем не надано
технічну документацію на введений в
експлуатацію житловий будинок, що
передбачено Інструкцією про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна по наказу
Держкомбуду, архітектури та житлової
політики від 24.05.2001 року за №127 з
наступними доповненнями і змінами;

- по-п'яте, рішення на користь
позивача, стверджує відповідач ОСОБА_4,
неможливо буде виконати, так як
позивач не уточнив і не конкретизував
свої вимоги по об'єктам нерухомого
майна згідно із технічним паспортом
відповідача ОСОБА_4 , який виготовлений
по названій інструкції і знаходиться в
матеріалах справи.

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, вивчивши матеріали
цивільної справи, оглянувши матеріали
цивільної справи № 2-6/2004 за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення
порушення права землекористування і
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 про усунення порушення права
землекористування, суд дійшов таких
висновків.

Згідно зі ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу (далі - ЦПК)
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 57 ЦПК України визначає, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

На підставі наданих сторонами
доказів суд встановив наступне.

Позивач є громадянином України,
постійно проживає і з 17.08.1984 року
зареєстрований в АДРЕСА_1, що
підтверджується копіями 1-7, 10-11
сторінок його паспорту серії НОМЕР_1,
виданого23.03.1998 року Петропавлівським
РВУМВС України в Дніпропетровській
області 23.03.1998 року (а.с.5-6).

Рішенням виконкому
Петропавлівської районної ради
народних депутатів № 391 від 13.10.1982 року
позивачу було дозволено будівництво
індивідуального житлового будинку і
видано паспорт на забудову садиби в
АДРЕСА_2 без номера на наданій
загальними зборами членів колгоспу або
наказом дирекції радгоспу (земельній
ділянці) (а.с.9). Розмір земельної
ділянки, дату і номер рішення загальних
зборів членів колгоспу імені Кірова, на
території якого на той час знаходилося
АДРЕСА_2, у цьому рішенні не зазначено.

У виданому позивачу 12.04.1983 року
виконкомом Петропавлівської районної
ради народних депутатів на підставі
цього рішення паспорті на забудову
садиби в АДРЕСА_2 без номера вказано, що
земельна ділянка виділена 0,10 га без
зазначення із якого земельного фонду -
колгоспу, радгоспу чи села виділена ця
земельна ділянка, яким рішенням і від
якої дати (а.с.8).

У акті виносу в натуру земельної
ділянки індивідуального забудовника,
виданого позивачу представником
районного архітектора ОСОБА_6 13.10.1982
року, вказано, що площа присадибної
земельної ділянки становить 1000 кв.м. і
знаходиться вона в селі АДРЕСА_2 без
номера, межує з садибами громадян
ОСОБА_1 і Садового без зазначення із
якого земельного фонду - колгоспу,
радгоспу чи села виділена ця земельна
ділянка, яким рішенням і від якої дати
(а.с.12). З цього акту вбачається, що межі
земельної ділянки, виділеної позивачу
під будівництво індивідуального
житлового будинку в АДРЕСА_2 без номера
встановив представник районного
архітектора ОСОБА_6 13.10.1982 року (а.с. 12).

Складовою частиною цього акту є
схема виносу земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового
будинку в натурі, на якій вказано
довжину і ширину земельної ділянки під
забудову, будівлі, які дозволено
побудувати, їх розташування, розміри та
відстані, як між цими будівлями, так і
до житлових будинків сусідів. Згідно з
цією схемою відстань від будинку
позивача до межі з відповідачем має
становити два метри (а.с.12, зворотній
бік).

09.04.1999 року тим же ОСОБА_6,
інженером-архітектором архітектурного
відділу Петропавлівської районної
державної адміністрації, проведено
обстеження будівництва
індивідуального житлового будинку
позивача в АДРЕСА_1 і при перевірці
схеми забудови земельної ділянки в
будівельному паспорті та забудови на
місці виявлено, що житловий будинок
зміщений на 2 м в бік відповідача
ОСОБА_4, а межа між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
зміщена біля вулиці в бік ОСОБА_4 на 1,5 м.
Про встановлене порушення було
складено відповідний акт, копію якого
надано суду відповідачем ОСОБА_4, а
оригінал цього акту знаходиться на а.с.8
у матеріалах цивільної справи № 2-6/2004
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
усунення порушення права
землекористування і зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про
усунення порушення права
землекористування, і оглянутий в
судовому засіданні.

Отже, з акту від 09.04.1999 року
вбачається, що позивач побудував свій
будинок на межі із земельною ділянкою
відповідача.

Відповідно до ст.56 ЗК УРСР 1970 року, що
діяв на час виникнення правовідносин,
землі, надані колгоспові за
державним актом на право

користування землею, складалися із
земель громадського користування і
присадибних земель.

Присадибні землі відмежовувалися
в натурі від земель громадського
користування.

Згідно з ч.1 ст.58 ЗК УРСР 1970 року
присадибні землі використовувалися
для надання присадибних земельних
ділянок колгоспним дворам, а також
сім'ям робітників і службовців та
інших громадян, які проживали на
території колгоспу.

Стаття 63 ЗК УРСР 1970 року передбачала
наступне:

«Кожний колгоспний двір має право
на присадибну земельну ділянку, яка
надається в порядку і в межах норм,
передбачених статутом колгоспу.

Присадибна земельна ділянка
надається для будівництва житлового
будинку, господарських будівель, під
город, сад та на інші потреби. До
присадибної ділянки входить вся площа,
в тому числі і зайнята будівлями.

Присадибна ділянка не може
передаватися в користування іншим
особам або оброблятися з застосуванням
найманої праці.

Право колгоспного двору на
присадибну ділянку засвідчується
записом в земельній шнуровій книзі
колгоспу.

У відповідності до ч.1 ст.64 ЗК УРСР
1970 року присадибна земельна ділянка
надавася колгоспному двору за
рішенням загальних зборів членів
колгоспу (зборів уповноважених); її
розміри встановлювалися з урахуванням
кількості членів двору та їх трудової
участі в громадському господарстві
колгоспу.

Згідно з частинами 3,4 ст.77 ЗК УРСР 1970
року робітникам, службовцям,
пенсіонерам та інвалідам, які
проживали у сільській місцевості,
при наявності вільних присадибних
земель у колгоспах, радгоспах, інших
державних сільськогосподарських
підприємствах, організаціях і
установах,

присадибні ділянки могли надаватися
відповідно за рішенням загальних
зборів членів колгоспу (зборів
уповноважених) або адміністрації
радгоспу, підприємства, організації
чи установи, затверджуваним
виконавчим комітетом сільської Ради
народних депутатів.

Робітники, службовці та інші
громадяни, які проживали у сільській
місцевості, використовували надані їм
присадибні земельні ділянки для
будівництва жилих будинків та
господарських будівель, а також
ведення особистого підсобного
господарства.

Відповідно до абзацу 2 статті 5
постанови Верховної Ради України від
18.12.1990 року «Про порядок введення в дію
Земельного кодексу Української РСР»,
який вводився в дію з 15.03.1991 року,
громадяни, підприємства, установи,
організації, які мали у користуванні
земельні ділянки, надані їм до
введення в дію Кодексу, зберігали свої
права на користування до оформлення
ними у встановленому порядку прав
землеволодіння ( в редакції від 04.06.1993
року - прав власності на землю)
або землекористування.

Позивач не надав суду жодного
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку по вулиці АДРЕСА_1, про
усунення перешкод в користуванні якою
він просить суд, - рішення колгоспу
імені Кірова, із земель якого в 1982 році
могла бути виділена йому земельна
ділянка під забудову в АДРЕСА_2,
державного акту про право власності
(користування), витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
тощо відповідно до положень ст.3 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», згідно з ч.4 якої права на
нерухоме майно та їх обтяження, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за

таких умов:

якщо реєстрація прав та їх обтяжень
була проведена відповідно до
законодавства, що діяло на момент їх
виникнення, або

якщо на момент виникнення прав
та їх обтяжень діяло законодавство,
що не передбачало обов'язкової
реєстрації таких прав та їх обтяжень.

У копіях паспорту на забудову садиби
в АДРЕСА_2 без номера (а.с.8) та акту
виносу в натуру земельної ділянки
індивідуального забудовника (а.с.12),
наданих позивачем, вказано розмір
земельної ділянки 0,10 га, а у копії акту
погоджувальної комісії при
Петрівській сільській раді від 03.06.1998
року та копії довідки Петрівської
сільської ради Петропавлівського
району Дніпропетровської області без
дати та номеру, що містяться на
сторінках 17-18 цивільної справи № 2-6/2004
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
усунення порушення права
землекористування і зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про
усунення порушення права
землекористування, зазначається, що
згідно з земельно-кадастровою
(погосподарською) книгою розмір
земельної ділянки позивача становить
0,30 га, але не зазначено на якій підставі
зроблено такий запис.

Незважаючи на те, що спір
стосується межі землекористування
земельними ділянками позивача і
відповідача, позивачем також не надано
доказів визначення меж земельної
ділянки по АДРЕСА_1 відповідно до
ст.ст.1,2, 20,22 Закону України «Про
землеустрій», пунктів 1.1, 1.12 Інструкції
про порядок складання, видачі,
реєстрації і зберігання державних
актів на право власності на земельну
ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою та
договорів оренди землі, затвердженої
наказом Держкомзему України від 04.05.1999
року № 43, зареєстрованої в Міністерсті
юстиції України 04.06.1999 року за № 354/3647,
пунктами 1.3, 2.1, 3.6 Інструкції про
встановлення (поновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) і їх закріплення межовими
знаками, затвердженої наказом
Держкомзему України від 18.05.2010 року №
376, зареєстрованої в Міністерсті
юстиції України 16.06.2010 року за № 391/17686.

В наданій позивачем копії свідоцтва
про право власності від 28.04.1999 року на
житловий будинок, розташований в
АДРЕСА_2, виданого виконкомом
Петрівської сільської ради 23.04.1999 року
за № 22, в якому зазначено, що цей
будинок дійсно належить позивачу,
відсутні підпис, прізвище, ініціали
посадової особи та печатка органу, який
видав це свідоцтво (а.с. 15), тому
відповідно до ч.1 ст.59 ЦПК України суд не
бере до уваги цей доказ, який одержаний
з порушенням порядку, встановленого
законом.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Позивач звернувся до суду з позовом
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, посилаючись на
норми вищевказаних статей, статті 391 та
ч.4 ст. 376 ЦК України, ч.2 ст. 90, ст.96, ч.2
ст.152 ЗК України.

Відповідно до ст.391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Згідно з ч.4 ст.376 ЦК України якщо
власник (користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

У відповідності до ч.2 ст. 90 ЗК
України порушені права власників
земельних ділянок підлягають
відновленню в порядку, встановленому
законом.

Пунктами г) та е) ч. 1 ст.96 ЗК України
передбачено, що землекористувачі
зобов'язані не порушувати прав
власників суміжних земельних ділянок
та землекористувачів; дотримуватися
правил добросусідства, тощо.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Оскільки позивач не надав суду
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку по вулиці АДРЕСА_1, за
встановлених судом обставин суд вважає
безпідставними посилання позивача на
вищезазначені норми законодавства.

Крім того, з позовної заяви ОСОБА_1 на
сторінках 15-16 в матеріалах цивільної
справи № 2-6/2004 за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про усунення порушення права
землекористування і зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про
усунення порушення права
землекористування,та акту обстеження,
складеного комісією Петрівської
сільської ради Петропавлівського
району Дніпропетровської області
14.06.2013 року (а.с.19) вбачається, що
відповідач збудував господарські
будівлі та споруди, які прохає знести
як самочинне будівництво позивач,
існували ще до 1998 року, про що зазначав
сам позивач ОСОБА_1 в позові від 28.09.2001
року, і що підтверджується наданою
відповідачем ОСОБА_4 копією технічного
паспорту на житловий будинок по вулиці
АДРЕСА_3, зокрема характеристикою
будинку, господарських будівель та
споруд (а.с. 82).

Відповідно до ст.257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами 3 і 4 ст.267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення (ч.3).

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч.4).

Відповідач ОСОБА_4 у своїх
запереченнях на позов заявляє про
сплив позовної давності за вимогами
позивача і просить на цих підставах
відмовити у позові, посилаючись на те,
що в 2004 році Петропавлівський районний
суд своєю ухвалою закрив провадження
по цивільній справі за первісним
позовом сина відповідача ОСОБА_4 та
зустрічним позовом теперішнього
позивача, підстави і предмет якого
повністю співпадають з тим, що
розглядається зараз в судовому
засіданні, до того ж по вказаній
цивільній справі суд своєю ухвалою на
два з половиною роки зупиняв
провадження для встановлення
сторонами меж суміжного
землекористування. Ці обставини
підтверджуються матеріалами цивільної
справи № 2-6/2004 за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про усунення порушення права
землекористування і зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про
усунення порушення права
землекористування, позови по якій
залишено без розгляду, тому суд дійшов
висновку, що позивач пред'явив позов по
даній справі після спливу позовної
давності.

Суд не вбачає підстав для
задоволення вимоги позивача про
відшкодування моральної шкоди,
оскільки відповідно до норми ч.1 ст.1167
ЦК України, на яку послався позивач,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті, але вина відповідача не
доказана.

На підставі викладеного, статей 15, 16,
257, 267, 374, 391 ЦК України, 56,58, 63, 64, 77 ЗК
Української РСР 1970 року, статтями 90,96,152
ЗК України, статтями 1,2,20,22 Закону
України «Про землеустрій», керуючись
статтями 3, 11, 57, 59, 60, 208, 209,212-215,218, 294 ЦПК
України, суд

вирішив:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, стягнення
моральної шкоди та судових витрат -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Петропавлівський районний суд
Дніпропетровської області. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя П. О. Бурда