Справа 206/1760/13-ц
Провадження 2/206/476/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" грудня 2013 р. Самарський районний суд
м.Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя
Сухоруков А.О.,

при секретарі
Віткалов А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради, треті
особи: Управління Держземагенства у
Дніпропетровському районі
Дніпропетровської області, Восьма
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_4, Реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції, про визнання
незаконним рішення Виконавчого
комітету Дніпропетровської міської
ради, визнання державних актів
недійсними, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом в частині спадкування
земельної ділянки,

встановив:

18 березня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися с позовом до ОСОБА_3,
Виконавчого комітету Дніпропетовської
міської ради про визнання незаконним
рішення про надання земельної ділянки
у приватну власність, визнання
недійсними державних актів та
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом в частині права власності на
земельну ділянку.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим,
що 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1
належить ОСОБА_1, 1/6 - належить ОСОБА_2, та
ще 1/6 частка повинна належати ОСОБА_4,
проте він не одержував свідоцтва про
право власності на спадщину за законом.

Вівдповідачу ОСОБА_3, яка доводиться
рідною тіткою ОСОБА_2 та ОСОБА_4,
належить ? частина домоволодіння
АДРЕСА_2, яку ОСОБА_3 успадкувала після
своєї матері ОСОБА_5, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1. Син ОСОБА_5 - ОСОБА_6, був
чоловіком ОСОБА_1 та батьком ОСОБА_2,
помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

За життя колишніх власників
домоволодінь проживали майже однією
сім'єю, жодних суперечок з приводу
земельної ділянки не виникало і
паркану між домоволодіннями не було.

Позивачі вважають, що узгодження межі
земельних ділянок між колишніми
співвласниками не було, і приватизація
земельної ділянки АДРЕСА_2 була
проведена ОСОБА_5 з порушеннями,
оскільки на відстані приблизно 1 м від
житлового будинку позивачів №54
проведено їх водопровід зі згоди
ОСОБА_5, тому позивачі вважаюють, що
межа земельних ділянок повинна
проходити за водопроводом на відстані
понад 1 метр від їх будинку.

Про те, що на земельну ділянку площею 310
кв. м по АДРЕСА_2, яка у теперішній час
належить на праві власності ОСОБА_3
згідно державного акту серії ЯД №901439,
зареєстрований в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за №68 та
виданий 27 лютого 2008 року (кадастровий №
:09:268:0005), було видано рішенням
органу місцевого самоврядування від
22.01.1998 р. №144 державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку ОСОБА_5, позивачі дізналися
лише у 2012 році, коли ОСОБА_3 вирішила
встановити паркан між домоволодіннями
і звернулася з цього питання до суду.

Позивачі вважають, що рішенням міської
ради порушено їх права, оскільки ОСОБА_6
Олеговучу була виділена земельна
ділянка площею 600 кв. м рішенням
виконкому Ігренської райради
депутатів трудящих від 11.06.1974 року № 10,
і згідно плану землекористування
ширина земельної ділянки становила 10
метрів. Будинок був зведений на
відстані 1 метра від межі.

Оскільки при наданні земельної ділянки
у власність ці обставини не були
враховані, також межу не було
встановлено на місцевості та не
узгоджено її з суміжним
землекористувачем, позивачі просять
визнати незаконним рішення органу
місцевого самоврядування від 22.01.1998 р.
№144 в частині передачі у приватну
власність земельної ділянки ОСОБА_5,
визнати недійсним державний акт на ім'я
останньої на право приватної власності
на земельну ділянку площею 0,031 га по
АДРЕСА_2 серії ДП Д* №1023,
зареєстрований в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 008768, визнати
частково недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 10 лютого
2007 року на ім'я ОСОБА_3 в частині
земельної ділянки площею 310 кв. м по
АДРЕСА_2 (кадастровий № :09:261:0005
(84721023), визнати недійсним державний акт
на земельну ділянку площею 310 кв. м по
АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_3 серії ЯД №901439,
зареєстрований в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за №68 та
виданий 27 лютого 2008 року (кадастровий №
:09:268:0005) (а.с. 2-3).

20.05.2013 року позивачі уточнили позов у
частині того, що залучено третьою
особою Реєстраційну службу
Дніпропетровського міського
управління юстиції (а.с.61-62).

Позивач ОСОБА_2 та представник позивача
адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримали у повному
обсязі, обґрунтувавши їх з тих же
підстав, що викладені в позовній заяві,
просили суд задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_8 заперечувала проти позову,
вважаючи його безпідставним та
стверджуючи, що земельна ділянка була
приватизована у встановленому законом
порядку, відтак і належним чином
успадкована відповідачем. Крім того,
право власності відповідача само по
собі не перешкоджає позивачам у
реалізації їх прав на догляд та
обслуговування житлового будинку, адже
вони не ставлять питання про право
сервітуту.

Представники Дніпропетовської міської
ради Абрамов Д.В та Касьянова Н.В. також
заперечували поти позовних вимог щодо
визнання недійсним рішення міської
ради. Зауважили, що приватизація
земельної ділянки не могла відбутися
без акту про погодження меж з суміжними
землекористувачами, а його відсутність
внаслідок пожежі у приміщенні
колишнього Управління земельних
ресурсів не є доказом відсутності цого
документа на час прийняття
оскаржуваного рішення. Також звернули
увагу, що відстань 1 метр від будинку до
межі була встановлена будівельними
нормами і правилами менше двадцяти
років тому, а будинок існує з 1976 року,
тому межі земельних ділянок можуть
розташовуватися і на меншій відстані
внаслідок забудови, що склалася.

Третя особа ОСОБА_4 підтримав позовні
вимоги, надалі просив розглядати
справу без його участі.

Інші треті особи також подали заяви з
проханням розглядати справу без участі
їх представників.

Вислухавши доводи та пояснення
учасників судового процесу, дослідивши
матеріали справи в їх сукупності, суд
приходить до висновку про необхідність
в задоволенні позову відмовити в
повному обсязі з наступних підстав, що
встановлені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно свідоцтв
про право на спадщину за законом та
витягів про державну реєстрацію прав
власності на нерухоме майно позивачі є
власниками домоволодіння по АДРЕСА_1:
ОСОБА_1 - на ? та на 1/6 частки, ОСОБА_2 - на
1/6 частку, після ОСОБА_6, 1951 року
народження, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.
а.с.4-9).

Відповідно довідки про
землекористування без дати і номера,
видану сектором земельних відводів УГА
м.Дніпропетровська в тому, що площа
земельної ділянки в АДРЕСА_4 в
користуванні ОСОБА_6 становить 600 кв.м
(а.с. 14); є акт відводу земельної ділянки
такою ж площею на ту ж адресу також на
ім'я ОСОБА_6 (а.с. 15), проте в плані
земельної ділянки тієї ж площі
зазначено ту ж АДРЕСА_4, проте не в
м.Ігрень, а в пос. Таромське
м.Дніпропетровська, без зазначення
даних землекористувача (а.с. 16). Слід
зазначити, що даний план - єдиний
документ, у якому відображено довжину
та ширину земельної ділянки (60 на 10
метрів), проте як вбачається з його
змісту, немає жодних підстав
стверджувати, що він виданий саме на
земельну ділянку, на якій знаходиться
будинок позивачів.

Рішенням Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради від
22.01.98 р. №144 вирішено передати у
приватну власність земельні ділянки
згідно з додатком, зокрема ОСОБА_5 - по
АДРЕСА_2 площею 0,0411 га, з них 0,031 га - у
власність, 0,0101 га- у постійне
користування (а.с. 49-53).

З державних актів на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,031 га по АДРЕСА_2 серії ДП Д* №1023,
зареєстрований в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 008768 на ім'я
ОСОБА_5 (а.с. 17), на ім'я ОСОБА_3 серії ЯД
№901439, зареєстрований в книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю за №68 та
виданий 27 лютого 2008 року (кадастровий №
:09:268:0005) (а.с. 18) підтверджено право
власності відповідача, яке остання
набула згідно свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 10 лютого 2007
року Восьмої ДДНК, № спадкової справи
413/06 (а.с. 19).

Як судом, так і сторонами по справі
запитувався акт узгодження межі, проте
за відповідями Управління
Держземагенства у Дніпропетровському
районі Дніпропетровської області
надати його неможливо внаслідок
знищення при пожежі 04.08.08 р. в
приміщенні №904-в по АДРЕСА_3 (а.с. а.с. 57,
85, 107).

15.11.2013 року Дніпропетровським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз було складено висновок
судової земельно-технічної експертизи
№1750-13, відповідно до якого відстань від
стіни житлового будинку літ А-1
домоволодіння АДРЕСА_1 згідно наданої
на дослідження геодезичної,
кадастрової зйомки, до межі сусідньої
ділянки беде становити від 0,16 до 0,27 м,
що буде недостатнім для обслуговування
будинку і здійснення його поточного
ремонту і є порушенням п. 3.25 ДБН 360-92**,
оскільки таку відстань слід приймати
не менше 1,0 м (а.с.97-102).

Аналізуючи спірні правовідносини,
співвідношуючи їх із встановленими в
судовому засіданні доказами, суд
доходить до наступного.

Статтею 10 Земельного кодексу України
(1990 року) визначено повноваження
міських рад у галузі земельних
відносин.

До відання міських Рад народних
депутатів у галузі регулювання
земельних відносин на їх території
належить:

1) передача земельних ділянок у
власність, надання їх у користування, в
тому числі на умовах оренди, у порядку,
встановленому статтями 17 і 19 цього
Кодексу;

2) реєстрація права власності, права
користування землею і договорів на
оренду землі;

3) вилучення (викуп) земель відповідно
до статті 31 цього Кодексу;

4) справляння плати за землю;

5) ведення земельно-кадастрової
документації;

6) здійснення державного контролю за
використанням і охороною земель,
додержанням земельного законодавства;

7) сприяння створенню екологічно
чистого середовища і поліпшенню
природних ландшафтів;

8) припинення права власності або
користування земельною ділянкою чи її
частиною;

9) погодження будівництва жилих,
виробничих, культурно-побутових та
інших будівель і споруд на земельних
ділянках, що перебувають у власності
або користуванні;

10) організація землеустрою;

11) затвердження проектів
внутрігосподарського землеустрою та
контроль за їх здійсненням;

12) видача висновків про надання або
вилучення земельних ділянок, яке
провадиться вищестоящою Радою
народних депутатів;

13) вирішення земельних спорів у межах
своєї компетенції;

14) вирішення інших питань у галузі
земельних відносин у межах своєї
компетенції.

Відповідно до роз'яснення Управління
держземагенства на ім'я ОСОБА_3 від
20.08.2013 року № 18/18-284, на час складання та
виготовлення спірного державного акту
у 1998 році, не передбачено без
матеріалів погодження меж земельної
ділянки з суміжними власниками і
землекористувачами (а.с. 118).

Тому на думку суду при прийнятті
решення виконкомом міської ради були
додержані ці вимоги, зазначений орган
діяв у межах наданої законом
компетенції та повноважень.

Згідно ст. 39 Земельного кодексу України
(2001 року) використання земель житлової
та громадської забудови здійснюється
відповідно до генерального плану
населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану
земельно-господарського устрою з
дотриманням будівельних норм,
державних стандартів і норм.

Дійсно відповідно до п. 3.25 ДБН 360-92
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень» для
догляду за будівлями і здійснення їх
поточного ремонту відстань до межі
сусідньої ділянки від найбільш
виступаючої конструкції стіни слід
приймати не менше 1,0 м. Зазначена
нормативна відстань застосовується
при проектуванні та будівництві нових
садибних будинків та господарських
будівель і споруд. Оскільки житловий
будинок 1976 року побудови, тобто до
введення в дію чинних ДБН, то під час
встановлення межових знаків на
території забудови, що вже склалася,
можливе виникнення ситуації, коли
зазначена нормативна відстань не
витримується.

Хоча у технічному паспорті станом на
03.08.2012 року на домоволодіння позивачів
зазначена ширина земельної ділянки в 10
метрів (а.с. 10-13), проте цей документ не є
правовстановлюючим, крім того межа в
ньому вказана умовно, оскільки за
твердженнями самих позивачів та
висновку судової експертизи паркану чи
інших межових знаків між земельними
ділянками не встановлено.

Так само щодо проведення водопроводу
та знаходження його у межах
землекористування позивачів взагалі
не надано жодного документа чи плану,
наявність водопроводу умовно показана
у фотозображенні поверхні земельної
ділянки поряд із будинком позивачів, що
є додатком до судової експертизи (а.с.
102), але походження і достовірність
відображення розташування
водопровідної мережі не підтверджено,
тому до цієї обставини суд ставиться
критично і не бере її до уваги.

В силу ч. 1 ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Змістом ст. 57 Цивільного
процесуального кодексу України
визначено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Як зазначено вище, позивачем не надано
належних доказів щодо надання у
користування земельної ділянки по вул.
Томській у м.Дніпропетровську
розмірами 10 на 60 метрів.

Право власності чи користування на
земельну ділянку по АДРЕСА_1 згідно
відповіді Управління Держземагенства
від 20.08.2013 року №18/8-285 не посвідчено
правовстановлюючими документами, в
Національній кадастровій системі
земельна ділянка не зареєстрована (а.с.
120).

Отже з позицій порушення права
власності чи права користування саме
земельною ділянкою захист інтересів
позивачів не має передбачених законом
підстав.

Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного
процесуального кодексу України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Позивачі дійсно є співвласниками
житлового будинку та інших споруд по
АДРЕСА_1, і встановлення фактичної межі
(паркану) згідно кадастрових розмірів
земельної ділянки відповідача
очевидно унеможливить або ж суттєво
утруднить догляд за будинком та
поточний ремонт однієї стіни будинку.

Проте рішенням Самарського районного
суду м.Дніпропетровська від 12
листопада 2012 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у будівництві паркану та
визнання права на його будівництво
було відмовлено (а.с. 20-21). Паркану не
існує і на час розгляду даної справи.
Отже у позивачів немає підстав
стверджувати, що право власності
відповідача на земельну ділянку
перешкоджає у реалізації їх прав
власності на будинок. Крім того
позивачі на думку суду обрали такий
спосіб захисту своїх прав, що не є
співмірним їх законним інтересам, і
позбавлення відповідача ОСОБА_3 права
власності на земельну ділянку не є
належним способом захисту прав ОСОБА_1
та ОСОБА_2

У зв'язку з викладеними обставинами та
вимогами закону, суд не знаходить
підстав для задоволення заявлених
позовних вимог.

Оскльки ухвалою Самарського районного
суду м.Дніпропетровська від 26 березня
2013 року заборонено відчуження
земельної ділянки площею 0,0310 га по
АДРЕСА_2, яка належить на праві
власності ОСОБА_3 згідно державного
акту серії ЯД №901439, зареєстрований в
книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю за
№68 та виданий 27 лютого 2008 року
(кадастровий № :09:268:0005), внаслідок
відмови в позові ці заходи
забезпечення позову відповідно до ст.
154 ЦПК України підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-61, 88, 130, 154,
208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою Самарського районного
суду м.Дніпропетровська від 26 березня
2013 року, справа № 206/1760/13-ц, провадження
№ 2/206/476/13.

Скасувати заборону відчуження
земельної ділянки площею 0,0310 га по
АДРЕСА_2, яка належить на праві
власності ОСОБА_3 згідно державного
акту серії ЯД №901439, зареєстрований в
книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю за
№68 та виданий 27 лютого 2008 року
(кадастровий № :09:268:0005).

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд
м.Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
оголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А.О. Сухоруков