Справа № 522/1133/13-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2013 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бондаря В.Я.

при секретарі Іщик О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про нарахування процентів (компенсацію) на внески за роками та поновити їх

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», та, змінивши предмет позовних вимог письмовою заявою від 14.02.2013р. в порядку ст.31 ЦПК України, просив суд нарахувати на його внески компенсацію та поновити їх. При цьому посилався на те, що в 1991-1994рр. він зробив внески в ощадні каси на рахунки №29862 на суму 20 000 рублів, №9760/НОМЕР_1 на суму 5404,50 рублів, № на суму 6011 рублів. За цими внесками грошей йому не виплачують.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд його задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 у задоволенні позову просив відмовити, надавав в ході розгляду справи письмові заперечення на позов, які долучені до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, заслухавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачем відкритий рахунок № 29862 в філіалі №08 ОСОБА_3 СРСР, станом на 17.04.1992р. на рахунок внесені грошові кошти у розмірі 20000 рублів, що підтверджується копією ощадної книжки.

Також, відповідачем позивачу відкритий компенсаційний рахунок № (9760/НОМЕР_1 на суму 5404 грн., 50 коп., що підтверджується довідкою від 10.04.2013р. Станом на 09.04.2013р. залишок по рахунку становить 3 989,18 гривень.

Також, позивачем відкритий рахунок №, станом на 09.04.2013р. залишок по рахунку становить 4966,57 гривень , що підтверджується довідкою від 10.04.2013р

Виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються ОСОБА_4 України „Про банки і банківську діяльність (в редакції 1991 року), ОСОБА_4 України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України".

Відкрите акціонерне товариство „Державний ощадний банк України" (далі-Банк) є державним банком, утвореним до розпорядження Президента України від 20 травня 1999 р. №106, постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 1999р. №876 шляхом перетворення Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України у Державний ощадний банк України з організаційно-правовою формою - відкрите акціонерне товариство, яке зареєстровано Національним банком України 26 травня 1999 р. за № 4 і назву якого змінено на Відкрите акціонерне товариство „Державний ощадний банк України", що зареєстровано Національним банком України 28 грудня 1999р. На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.11р. № 502, були внесені зміни до статуту Банку, згідно яких тип Банку змінено з відкритого акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство „Державний ощадний банк України".

Відповідно до п. 2 Статуту, Банк є правонаступником Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України, зареєстрованого Національним банком України 31 грудня 1991р. за № 4.

Відповідно до ст. 5 ОСОБА_4 України „Про банки і банківську діяльність" та ст. 9 Статуту ПАТ „Ощадбанк", ОСОБА_3 не відповідає за зобов'язаннями держави, а держава не відповідає за зобов'язаннями Банку, крім випадків, передбачених законом або договором.

В судовому засіданні було встановлено, що до 1991 року Державного ощадного банку України взагалі не існувало, а існував ОСОБА_3 банк колишнього СРСР.

Відповідно до ст. 39 ОСОБА_4 України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції 1991 року), Україна гарантувала збереження вкладів і цінних паперів громадян в ОСОБА_3 банку України та їх видачу вкладникам на першу вимогу.

Статтею 1 ОСОБА_4 України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", передбачений обовязок держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи ОСОБА_3 банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери: облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов'язання СРСР, сертифікати ОСОБА_3 банку СРСР.

ОСОБА_4 визначено, що компенсації також підлягають грошові заощадження громадян України, поміщені в установи ОСОБА_3 банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992-1994 років і які знаходились на рахунках ОСОБА_3 банку України не менше одного повного календарного року в період 1992-1995 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 вказаного ОСОБА_4, грошові заощадження, поміщені в період до 02.01.1992р., відновлюються у співвідношенні 1 рубль до 1,05 гривні. До інших заощаджень вказаний коефіцієнт не застосовується.

Відповідно до ст. 7 ОСОБА_4 України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", заощадження повертаються поетапно у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.

Рішенням Конституційного суду України від 10.10.2001 року №13-рп/2001 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ст. 7 ОСОБА_4 України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" в частині щодо повернення заощаджень громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства, відновлених та проіндексованих згідно з цим ОСОБА_4 в установах ОСОБА_3 банку України, тільки залежно „від віку вкладника" та „інших обставин", а інші положення цієї статті ОСОБА_4 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), а саме в частини того, що «заощадження повертаються поетапно, у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік», «перелік груп вкладників і черговість виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього ОСОБА_4 у межах коштів передбачених державним бюджетом України, встановлюється Кабінетом Міністрів України».

З аналізу вище приведених норм права, суд приходить до висновку, що саме держава взяла на себе зобовязання щодо компенсації втрачених внаслідок знецінення грошових заощаджень.

У своєму листі - роз'ясненні від 15.03.1999 р. за № 1-5/117 Верховний Суд України зазначив, що вирішуючи ці спори, суди мають виходити з того, що мова йде не про відповідальність за невиконання чи неналежне виконання укладеного між вкладником та ощадним банком договору, а про повернення відновлених у встановленому порядку заощаджень.

Відповідно до ОСОБА_4 України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» та «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», 09 січня 2008 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 1 «Про виплату в 2008 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 02.01.1992 р. в установах ОСОБА_3 банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, та облігації Державної безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов"язання СРСР і сертифікати ОСОБА_3 банку СРСР, придбані на території Української РСР».

У відповідності до п.2 вказаної Постанови заощадження, зазначені в п.п.1 п.1 Постанови, підлягають компенсації громадянам України, які є їх власниками на 01.01.2008 року.

Таким чином, виплати вкладникам коштів з компенсаційних рахунків проводяться згідно порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на кожний рік. Відповідно до статей 6 і 7 ОСОБА_4 України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», Кабінет Міністрів України щороку визначає порядок здійснення компенсаційних виплат за знеціненими грошовими заощадженнями, договорами довгострокового страхування та погашення цінних паперів у межах асигнувань, передбачених Державним бюджетом України на відповідний рік.

Оскільки постанова щодо виплати компенсації в 2013 році Кабінетом Міністрів України не приймалася, виплати позивачу, як вкладнику коштів з компенсаційних рахунків не проводились, а сам відповідач - не мав права в розумінні приведених вище нормативно правових актів самостійно приймати рішення з цього питання та здійснювати виплати вкладникам.

Враховуючи те, що рахунки позивача є компенсаційними, виплата коштів за ними може здійснюватися лише після прийняття відповідної Постанови Кабінету Міністрів України та коли суми компенсації зарахуються в установах ОСОБА_3 банку на позабалансові спеціальні компенсаційні рахунки.

Між тим, ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналізуючи приведені вище норми права, приймаючи до уваги, що ОСОБА_3 не відповідає за зобов'язаннями держави, а держава не відповідає за зобов'язаннями Банку, суд приходить до висновку, що ПАТ «Державний ощадний банк України» є неналежним позивачем по справі. Крім того, позивачем не доведено порушення його прав саме з боку ПАТ «Державний ощадний банк України». Також, відсутність на час розгляду справи ОСОБА_4, за якими ОСОБА_3 повинен компенсувати позивачу знецінені грошові заощадження, а також невизначеність цього питання Законами України Про Державний бюджет на 2013 рік», суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 81, 88, ч. 3 ст. 209, 213-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарг на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Я. Бондар