провадження 2/201/3243/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 і Моторного (транспортного)
страхового бюро України про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди та витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23 вересня 2013 року
звернувся до суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_2 і Моторного
(транспортного) страхового бюро
України про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди та
витрат, позовні вимоги уточнювалися.
Позивач в своєму позові та зі своїм
представником в ході судового
засідання посилаються на те, що 22 липня
2013 року близько 15.00 годин відповідач
ОСОБА_2 керував автомобілем «ЗАЗ»
Славута і порушив правила дорожнього
руху, не врахував дорожню обстановку
під час керуванням автомобіля і
здійснив ДТП, в результаті якого він
(позивач) постраждав, йому завдана
значна матеріальна шкода, пошкоджені
автомобілі, за що стосовно цього
відповідача складено адміністративний
протокол і він був визнаний винним в
ДТП, притягнутий до адміністративної
відповідальності постановою суду.
Вказаними діями, пов'язаними з
порушеннями правил дорожнього руху,
позивачу завдано значну матеріальну
шкоду, він поніс витрати та інш..
Відповідальність відповідача повинна
була бути, але полісу в нього не було,
страховий поліс є в позивача і він
звернувся до відповідача МтСБУ з
питанням виплати відшкодування, але
фактично отримав відмову. Позивачу
завдана і моральна шкода. Вважають, що
вказану шкоди повинні відшкодовувати
відповідачі солідарно і просили
стягнути з цих відповідачів всю не
відшкодовану матеріальну шкоду згідно
їх розрахунку, завдану моральну шкоду
та всі понесені позивачем витрати,
задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, пояснивши, що дійсно 22 липня 2013
року близько 15.00 годин цей відповідач
керував автомобілем «ЗАЗ» Славута і
порушив правила дорожнього руху, не
врахував дорожню обстановку під час
керуванням автомобіля і здійснив ДТП, в
результаті якого було пошкоджено
автомобіль позивача «Фольксваген
Туран», завдана матеріальна шкода,
пошкоджені автомобілі, але шкоду
відшкодувати позивачу по закону
повинен його (відповідача)
роботодавець, оскільки він в той день
працював на автомобілі ТОВ «Приват
таксі», знаходиться в трудових
відносинах з цим товариством,
власником керованого ним автомобіля є
інша особа, про що суду надані
документи. Моральної шкоди не завдавав.
Вважає позовні вимоги до цього
відповідача безпідставними і просив в
задоволенні позовних вимог до нього
відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача МтСБУ в
судове засідання не з'явився, про день
та час слухання справи повідомлявся
належним чином, про причини неявки суду
не повідомив, в письмовому зверненні до
суду позовні вимоги не визнав,
вказавши, що позивач своєчасно не
звертався до них з проханням виплатити
страхове відшкодування, порушивши цим
умови договору страхування, вже
відремонтував свій автомобіль, що
унеможливлює визначення суми
відшкодування, моральної шкоди не
завдавали і по таким страховим
правовідносинам моральна шкода
взагалі не передбачена, просив справу
розглянути без його участі і рішення
винести про відмову в задоволенні
позову до них в повному обсязі. Суд
вважає можливим розгляд справи за
відсутності представника вказаної
третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача.
представників позивача і відповідача,
з'ясувавши думку сторін, оцінивши
надані і добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги не обґрунтованими і не
підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено, що 22
липня 2013 року близько 15.00 години водій
ОСОБА_2, керуючи автомобілем ЗАЗ 110307
«Славута», державний номер автомобіля
НОМЕР_1, виїжджаючи з тротуару біля
будинку № 2а по вул. В.І.Леніна в м.
Дніпропетровську, перед здійсненням
маневру не пересвідчилася, що це буде
безпечно, проявивши крайню неуважність
до дорожньої обстановки та її зміни, не
діяв таким чином, щоб не завдавати
загрози життю та здоров'ю громадян,
грубо порушуючи вимоги п. 10.2 Правил
дорожнього руху України, не впорався з
керуванням свого автомобіля, не вибрав
безпечну дистанцію, не надав перевагу в
русі автомобілю «Фольксваген»,
державний номер НОМЕР_2, під керуванням
водія ОСОБА_4, який рухався по вул.
Плеханова, внаслідок чого допустив
зіткнення з вказаним автомобілем
(«Фольксваген»), скоївши ДТП.

В результаті вказаної
дорожньо-транспортної пригоди
автомобілі під керуванням позивача і
відповідача отримали ушкодження. При
цьому порушення цим відповідачем
зазначених Правил дорожнього руху
України знаходилось у прямому
причинно-слідчому зв'язку із
наслідками у вигляді завданих
ушкоджень позивача та пошкодження
названого автомобіля позивача.

Стосовного винного у вказаній ДТП
працівниками ДАІ складено протокол і
направлено його до суду. Постановою
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 09 серпня 2013 року
винним у вказаній ДТП визнано було
ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАПП і його було
притягнуто до адміністративної
відповідальності в вигляді штрафу в
дохід держави в сумі 340 грн., постанова
не оскаржена і набрала законної сили,
штраф сплачено, постанову виконано.

За результатами розгляду справи,
дослідженням матеріалів цивільної
справи та адміністративного матеріалу,
на думку суду, винним у вказаній
дорожньо-транспортній пригоді є
відповідач ОСОБА_2. При цьому порушення
цим водієм п. 10.2 Правил дорожнього руху
України знаходилось у прямому
причинно-слідчому зв'язку із
наслідками у вигляді пошкодження
вказаних автомобілів, завданню шкоди.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішення у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду в
справі про адміністратвине
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Таким чином, постановою
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 09 серпня 2013 року
встановлено факт вчинення
відповідачем на вказаному автомобілі
адміністративного правопорушення
відносно позивача, факт завдання діями
вказаної особи шкоди позивачу, а також
наявність причинно-слідчого зв'язку
між винними діями ОСОБА_2 та
зазначеними наслідками у вигляді шкоди
позивачу і відповідно винність
відповідача в завданні шкоди, ця вина
встановлена і доведена.

Постанова Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 09 серпня
2013 року відносно ОСОБА_2 набрала
законної сили, а тому є достатньо
підстав для звільнення позивача від
доказування даного позову в частині
питань чи мали місце винні дії
відповідача на своєму автомобілі, а
саме дії, що містять в собі склад
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУПАПП, факт
завдання ушкоджень позивачу, наявність
причинно-слідчого зв'язку між винними
діями, пов'язаними з порушенням вимог
Правил дорожнього руху України,
відповідачем і завданням шкоди
позивачу. Вказаними протиправними
діями позивачу було завдано
матеріальної шкоди. Позивач має
страховий поліс, але відповідальність
відповідача ОСОБА_2 не була
застрахована і позивач звернувся до
МтСБУ з питанням виплати
відшкодування, але прохання було
задоволено не було, фактично отримано
відмову.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що
винними діями відповідача на вказаному
автомобілі позивачу було завдано
матеріальної шкоди. Матеріальна шкода
полягає в наступному - вартість
ремонтно-відновлювального ремонту
пошкодженого його автомобіля, втрата
товарного вигляду пошкодженого
автомобіля позивача, витрати на авто
товарознавче дослідження, дефекація
автомобіля інші витрати.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
..., що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку....
Особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України
фізична або юридична особа, яка завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому ... додаткові
витрати, викликані необхідністю
посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо. Згідно ч. 1 ст.
1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин,
зобов'язана відшкодувати витрати
закладові охорони здоров'я на
лікування потерпілого від цього
злочину, крім випадку завдання шкоди
при перевищенні меж необхідної оборони
або у стані сильного душевного
хвилювання, що виникло раптово
внаслідок насильства або тяжкої образи
з боку потерпілого.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); збитки відшкодовуються у
повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями
відповідача, пов'язаними з
використанням джерела підвищеної
небезпеки (транспортного засобу)
позивачу було завдано майнової шкоди
та прямих збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями ОСОБА_2 і
підлягають відшкодуванню за рахунок
винної особи.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
обов'язків.

В судовому засіданні встановлено,
що винними діями ОСОБА_5, працівника ТОВ
«Приват-Таксі», на автомобілі
останнього позивачу було завдано
матеріальної шкоди. Оскільки ОСОБА_2 на
той час був працівником ТОВ
«Приват-Таксі» і знаходився з
підприємством в трудових відносинах,
керував на правових підставах
автомобілем ЗАЗ 110307 «Славута»,
державний номер автомобіля НОМЕР_3, що
належить вказаному товариству, то
відповідальність перед позивачем
повинне нести за цього працівника
вказане товариство.

Ст. 1187 ЦК України встановлює особливого
суб'єкта, відповідального за завдання
шкоди джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким
суб'єктом є особа, яка на відповідній
правовій підставі (право власності,
інше речове право, договір підряду,
оренди тощо) володіє транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе
відповідальності перед потерпілим за
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, особа, яка керує
транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з
нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст.
1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про
застосування принципу вини у разі
завдання шкоди внаслідок взаємодії
джерел підвищеної небезпеки не
скасовує попереднього правила про
відповідальність саме власника
(володільця) джерела підвищеної
небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Аналіз норм ст. ст. 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що шкода, (в тому числі моральна),
завдана внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди з вини
водія, який на відповідній правовій
підставі керував автомобілем, що
належить роботодавцю, відшкодовується
власником (володільцем) цього джерела
підвищеної небезпеки, а не
безпосередньо винним водієм.

Положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є
спеціальними по відношенню до ст.ст. 1166
1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у
застосуванні має надаватися
спеціальним нормам.

З огляду на вказане
відповідальним за завдану позивачу
шкоду повинно бути ТОВ «Приват-Таксі»,
представник відповідача заявляв
клопотання про притягнення до участі в
справі вказаної особи. Відповідно до ч.
1 ст. 33 ЦПК України суд дійсно за
клопотанням позивача замінює
первісного відповідача або залучає до
участі в справі співвідповідача, але
таке можливо лише за згодою і за
клопотанням позивача; в цьому судовому
засіданні таке клопотання заявив
представник відповідача і проти нього
заперечує позивач, отже законних
підстав для заміни відповідача і
притягнення до участі в справі іншого
співвідповідача не було і суд відмовив
в задоволенні цього клопотання.
Позивач же таке клопотання не заявляв,
позовні вимоги не змінював і не
уточнював, наполягав саме на заявлених
вимогах і таким чином розпорядився
своїм позовом, заявивши вимоги не до
тієї особи.

ОСОБА_1 застрахував цивільну
відповідальність і мав страховий поліс
про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів за шкоду, заподіяну життю,
здоров'ю, майну третії осіб під час
експлуатації наземного транспортного
засобу. Цивільна відповідальність
ОСОБА_2 застрахована не була, полісу він
не має, тому відповідальність, на думку
позивача,повинна нести і МтСБУ.
Звернення позивача до останнього ні до
чого не призвело і він звернувся з
позовом до суду.

Суд вважає безпідставними вимоги
і до МтСБУ, виходячи з того, що
дорожньо-транспортна пригода була 22
липня 2013 року, до МтСБУ позивач
звернувся лише 23 вересня 2013 року, тобто
було несвоєчасне звернення; вказане
звернення було не повним: не надані
страховій організації всі необхідні,
визначені в ст. 35 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», для страхового відшкодування
документи - паспорт громадянина,
довідка про присвоєння
ідентифікаційного коду, документ про
підтвердження права власності на
пошкоджене майно, документи про
витрати, банківські реквізити та інш..
Право на отримання відшкодування за
рахунок МтСБУ виникає не змоменту ДТП,
а з моменту звернення до цієї страхової
організації в передбаченому законом
порядку. Отже позивач не набув парвових
підстав для отримання відшкодування за
рахунок коштів фонду захиту потерпілих
МтСБУ.

Згідно статті 22.1 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому законом
порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно статті 28 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» шкода, заподіяна в результаті
дорожньо-транспортної пригоди майну
потерпілого, - це шкода, пов'язана: з
пошкодженням чи фізичним знищенням
транспортного засобу; з евакуацією
транспортних засобів з місця
дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно статті 29 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у зв'язку з пошкодженням
транспортного засобу відшкодовуються
витрати, пов'язані з відновлювальним
ремонтом транспортного засобу з
урахуванням зносу, розрахованого у
порядку, встановленому законодавством,
з евакуацією транспортного засобу з
місця дорожньо-транспортної пригоди до
місця проживання того власника чи
законного користувача транспортного
засобу, який керував транспортним
засобом у момент дорожньо-транспортної
пригоди.

Згідно статті 1194 ЦК України особа, яка
застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Отже вказаний відповідач не
зобов'язаний відшкодувати позивачу
реальні збитки, тобто збитки, які
позивач зробив і мусить зробити для
відновлення свого права, а саме для
відновлення пошкодженого автомобіля.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної
статтi передбачено, що доказуванню
пiдлягають обставини, якi мають
значення для ухвалення рiшення у справi
i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi
беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач повинен довести, що його
дiями не було порушено його права або
права відповідачів. Однак, жодних
належних доказiв цим позивачем до суду
не надано.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави
відповідальності за завдану моральну
шкоду: моральна шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті; моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній
особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; в інших
випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового
розгляду позивачем не було надано
належних доказів наявності моральної
шкоди та підтвердження факту
заподіяння позивачу відповідачами
моральних страждань.

Для відшкодування моральної
шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК
України необхідно довести такі факти:
неправомірність поведінки особи,
наявність шкоди, наявність причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
шкодою, що є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
завдавача шкоди, наявність вини
завдавача шкоди. Таким чином лише
наявність всіх вищезазначених умов є
підставою для прийняття судом рішення
про відшкодування завданої шкоди. Суд
приймає до уваги ті обставини, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору
(п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Крім того, постанова Верховного Суду
України від 06 листопада 2013 року
визначає наступне: з аналізу змісту
глави 82 ЦК України убачається, що
законодавець розрізняє поняття «особа,
яка завдала шкоду» та «особа, яка
відповідає за шкоду». За наявності вини
особи, яка завдала шкоду, особа, яка є
відповідальною за шкоду, на підставі ч.
1 ст. 1191 ЦК України набуває права
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування. Така конструкція
цивільно-правової відповідальності
надає потерпілому можливість більш
ефективно та оперативно захистити свої
права та інтереси. У ч. 1 ст. 1167 ЦК
України відповідальність за моральну
шкоду, завдану фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю покладається на
особу, яка її завдала, за загальним
правилом за наявності її вини. Тобто, ч.
1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше,
відповідальну за моральну шкоду особу,
а саме, особу, яка її завдала; та
по-друге, загальні умови відшкодування
моральної шкоди - і серед інших, -
наявність вини заподіювача, крім
випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені
спеціальні випадки відшкодування
моральної шкоди, коли на відміну від
загальних правил, моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
особи, яка її завдала, серед яких - і
випадок відшкодування моральної шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки. Таким чином, ч. 2
ст. 1167 ЦК України передбачає підстави
відшкодування моральної шкоди
незалежно від вини заподіювача, проте
не змінює відповідальну за
відшкодування моральної шкоди
особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК
України залишається особа, яка
безпосередньо завдала моральну шкоду,
а саме - винний водій. Аналіз положень
ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить
про встановлення в цивільному праві
України змішаної системи деліктів, до
якої входить: по-перше, правило
генерального делікту, відповідно до
якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна),
завдана потерпілому неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала; по-друге,
правило спеціальних деліктів, яке
передбачає особливості відшкодування
шкоди, завданої у певних спеціально
обумовлених у законодавстві випадках
(спеціальними суб'єктами, у спеціальний
спосіб тощо). Правило генерального
делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України
стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК
України стосовно моральної шкоди.
Умовами застосування цих норм є
завдання шкоди (майнової, моральної)
неправомірними рішеннями, діями або
бездіяльністю, наявність причинного
зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і
шкодою та вина заподіювача. За правилом
генерального делікту відповідальність
за завдання шкоди покладається на
особу, яка цю шкоду завдала, тобто на
безпосереднього заподіювача. Статті
1187, 1188 ЦК України відносяться до
спеціальних деліктів, які передбачають
особливості суб'єктного складу
відповідальних осіб (коли обов'язок
відшкодування шкоди покладається не на
безпосереднього заподіювача, а на іншу
вказану у законі особу - власника
джерела підвищеної небезпеки) та
встановлюють покладення
відповідальності за завдання шкоди
незалежно від вини заподіювача. Так, ст.
1187 ЦК України встановлює особливого
суб'єкта, відповідального за завдання
шкоди джерелом підвищеної небезпеки .
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким
суб'єктом є особа, яка на відповідній
правовій підставі (право власності,
інше речове право, договір підряду,
оренди тощо) володіє транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку. Не є
таким суб'єктом і не несе
відповідальності перед потерпілим за
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, особа, яка керує
транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню а ні повністю, а ні
частково.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідачі заперечують
будь-якi домовленості i зобов'язання
стосовно вказаного позивача відносно
завданої шкоди, предмета спору, а
позивач не довів незаконність дій
відповідачів в сенсі позовних вимог.
Твердження позивача про наявнiсть
будь-яких iнших зобов'язань стосовно
позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги
наполягання позивача на своїх позовних
вимогах в повному обсязі, оскільки воно
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_2 і Моторного
(транспортного) страхового бюро
України про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди та
витрат відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про відшкодування матеріальної
і моральної шкоди та витрат в такому
вигляді не знайшли своє об'єктивне
підтвердження в ході судового
засідання і не підлягають задоволенню
в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України;
ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1168, 1172, 1187, 1188, 1194,
1195 ЦК України; ст. ст. 28-30, 32, 35 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 81, 209, 212-216, 218
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_2 і Моторного (транспортного)
страхового бюро України про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди та витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -