Справа № 355/1558/13-ц
Провадження № 2/355/643/13
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року Баришівський
районний суд Київської області у
складі

головуючого судді Єременка В.М.

при секретарі Котенко Л.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Баришівка Київської
області справу за позовом Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
яка діє в інтересах малолітньої дитини
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в
інтересах малолітнього ОСОБА_8, треті
особи без самостійних вимог: орган
опіки та піклування Баришівської
районної державної адміністрації
Київської області, Баришівський
районний сектор Управління державної
міграційної служби України у Київській
області про звернення стягнення на
нерухоме майно у рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№014/5644/82/11300 від 22.03.2007 року та виселення
всіх мешканців,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Публічне акціонерне
товариство "Райффайзен Банк Аваль"
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах
малолітньої дитини ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, яка діє в інтересах
малолітнього ОСОБА_8, треті особи без
самостійних вимог: орган опіки та
піклування Баришівської районної
державної адміністрації Київської
області, Баришівський районний сектор
Управління державної міграційної
служби України у Київській області
про звернення стягнення на нерухоме
майно у рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№014/5644/82/11300 від 22.03.2007 року та виселення
всіх мешканців,

ПАТ КБ «Приват Банк» спочатку,
звертаючись до суду з позовом, просили
в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №014/5644/82/11300
звернути стягнення на нерухоме майно,
шляхом продажу на прилюдних торгах
АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_6, визначивши початкову ціну
квартири відповідно до положень
Закону України «Про виконавче
провадження». В уточненій позовній
заяві окрім вимог про звернення
стягнення на нерухоме майно у рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № 014/5644/82/11300 від 22.03.2007 року
представник Банку просить суд також
виселити всіх мешканців спірної
квартири.

В обґрунтування зазначених позовних
вимог вказують, що 22 березня 2007 року між
Відкритим акціонерним товариством
«Райффайзен Банк Аваль», назву якого
змінено на Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_2 був укладений кредитний договір
№ 014/5644/82/11300, відповідно до умов якого,
кредитор надав позичальнику кредит у
вигляді не відновлюваної кредитної
лінії з лімітом 20 000,00 (двадцять тисяч)
дол. США 00 центів, а позичальник
зобов'язався належним чином
використати та повернути кредитору
суму отриманого кредиту, а також
сплатити проценти за користування
кредитом, комісії, згідно умов договору
та тарифів кредитора і виконати всі
інші зобов'язання в порядку та строки,
визначені Кредитним договором. Кредит
надавався на строк по 21.03.2017 року.
Процентна ставка за користування
кредитом становить - 13,750 % річних .
Відповідно до п. 1.3. кредитного
договору, погашення кредиту
здійснюється згідно графіку погашення
кредиту в розмірі 1/120 від суми ліміту
отриманого кредиту, погашення
процентів за користування кредитом
здійснюється щомісячно. Відповідно до
п. 5.1. кредитного договору
позичальник зобов'язався здійснювати
безготівковими платежами або готівкою
в касу кредитора: щомісячно, до 15 числа
кожного місяця, починаючи з місяця,
наступного за місяцем отримання
кредиту, часткове погашення кредиту
згідно п. 1.3. Кредитного договору та
остаточне погашення кредиту до 21.03.2017
року на рахунок. Щомісячно, до 15 числа
кожного місяця, починаючи з місяця,
наступного за місяцем отримання
кредиту, відсотки за фактичне
використання кредитних коштів
кредитора та при остаточному
погашенні кредиту сплату відсотків за
фактичне використання кредитних

коштів на рахунок. Відповідно до п. 6.5.
кредитного договору кредитор має право
вимагати дострокового погашення
Позичальником заборгованості за
кредитом, нарахованих процентів за
користування кредитом, неустойки,
відшкодування збитків у випадку
невиконання позичальником умов цього
договору. Дострокове погашення має
бути здійснене позичальником не
пізніше 30 календарного дня з дня
надіслання Позичальнику відповідного
повідомлення від Кредитора з вимогою
дострокового погашення. У випадку
порушення Позичальником своїх
зобов'язань за Договором, у т.ч. у
випадку невиконання зобов'язань з
дострокового погашення заборгованості
і відповідно до умов кредитного
договору, кредитор має право без
отримання додаткової письмової згоди
позичальника за власним вибором
звернути стягнення на предмет іпотеки
будь-яким способом або одержати
відшкодування з майна позичальника. За
порушення строків повернення суми
кредиту та процентів за
користування кредитом, передбачених
положеннями кредитного договору,
позичальник сплачує кредитору пеню в
розмірі 0,5% від суми простроченого
платежу, за кожен день прострочення (п.
10.1. Кредитного договору).

22 березня 2007 року з метою забезпечення
виконання зобов'язань за Кредитним
договором було укладено Договір
іпотеки № 014/5644/134/011285 між банком та
позичальником: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_6, посвідчений ОСОБА_11 приватним
нотаріусом Баришівського районного
нотаріального округу в Київській
області, зареєстрований за № 671.
Предметом іпотеки по договору є
нерухоме майно: АДРЕСА_1, яка належить
іпотекодавцям на праві власності на
підставі Свідоцтва про право
власності, виданого
Житлово-комунальним господарством с.
Морозівка 12 травня 2005 року, та Витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, який видано Бюро технічної
інвентаризації за № 7224772 на підставі
договору купівлі-продажу.

У випадку невиконання іпотекодавцем
зобов'язань за кредитним договором
іпотекодержатель має право звернути
стягнення на предмет іпотеки,
реалізувати його та за рахунок
вирученої від реалізації елемента суми
переважно перед іншими кредиторами
задовольнити у повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, пов'язаних з
реалізацією предмета іпотеки (п. 3.1.4.
Договору іпотеки).

17 липня 2009 року кредитор та позичальник
уклали Додаткову угоду № 014/5644/82/11300/1 до
кредитного договору. На підставі
Додаткової угоди з 17 липня 2009 року
фактична заборгованість за сумою
кредиту збільшилася на суму
заборгованості за процентами, у зв'язку
з чим відбулася зміна строку погашення
заборгованості. Тимчасово на період з 15
серпня 2009 року до 15 липня 2010 року
сторони домовилися зменшити розмір
щомісячного платежу позичальника за
кредитним договором до розміру,
визначеного у графіку погашення
кредиту та інших платежів, що є
додатком до додаткової угоди.

Сторони погодили, що з 15 серпня 2009 року
погашення заборгованості за кредитним
договором здійснюється позичальником
шляхом здійснення щомісячних
ануїтетних платежів відповідно до
графіку погашення кредиту та інших
платежів. Датою погашення щомісячних
ануїтетних платежів є 15 число кожного
місяця. Якщо дата платежу припадає на
небанківський день, в такому разі
платіж здійснюється не пізніше
останнього банківського дня, що
передує даті платежу.

11.02.2013 р. та 26.02.2013 року відповідачам
були надіслані Вимоги про дострокове
виконання грошових зобов'язань за вих.
№ 114-17-1-00/142, № 114-17-2-00/216, № 114-17-2-00/217, №
114-17-2-00/218, якими було зобов'язано у
30-денний термін достроково
повернути всю суму заборгованості.
Проте в установлений строк
заборгованість за кредитом повернута
не була.

Загальна сума заборгованості станом на
07.03.2013 року за кредитним договором №
014/5644/82/11300 від 22.03.2007 р. складає 20 130,47 дол.
США, що еквівалентно по курсу НБУ 160 902,85
грн., із них:

заборгованості за кредитом - 14 562,91 дол.
США, що еквівалентно по курсу НБУ 116 401,34
грн.;

заборгованості за відсотками - 1 217,03
дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 9
727,72 грн.;

пені за прострочення кредиту та
відсотків - 4 350,53 дол. США, що
еквівалентно по курсу НБУ 34 773,79 грн.

Просять суд звернути стягнення на
нерухоме майно шляхом продажу на
прилюдних торгах АДРЕСА_1, визначивши
початкову ціну відповідно до положень
Закону України «Про виконавче
провадження».

Виселити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3,
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5
та ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_6 з квартири за
адресою: АДРЕСА_1, яка знаходиться в
іпотеці Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль».

Зобов'язати Баришівський районний
сектор Управління державної
міграційної служби України у Київській
області зняти з реєстраційного обліку
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_8, що зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір у сумі
402, 26 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір у сумі
402,26 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір у сумі
402, 26 грн.

Стягнути з ОСОБА_14 судовий збір у сумі
402, 25 грн.

Представник позивача ЗАТ КБ «Приват
Банк» Приліпко Альона Дмитрвна
підтримала в судовому засіданні
заявлений до суду Публічним
акціонерним товариством комерційний
банк „Приват Банк» позов та просить
суд задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

В судовому засіданні відповідачі
ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітньої
дитини ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_14, ОСОБА_7,
яка діє в інтересах малолітнього
ОСОБА_8 заперечували проти заявленого
позову та звертали увагу суду на те, що
кредит брався на лікування рідних їм
людей. Вони сплатили банку кошти за
кредитним договором в сумі 17000 тис.
доларів США і готові продовжувати їх
сплачувати, нехай тільки банк прийме
відповідне об,єктивне рішення з даного
приводу.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_16 в судовому засіданні
заперечував проти заявленого позову та
зазначив, що між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_2 22 березня 2007 року було
укладено Кредитний договір №014/5644/82/11300,
згідно якого Банк надав позичальнику
кредит у сумі 20 000,00 дол. США зі сплатою
13,75% річних на строк до 21.03.2017 року. В
забезпечення виконання зобов'язань за
цим договором між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_6 22 березня 2007 року укладено
договір іпотеки №014/5644/134/011285,
відповідно до умов якого в іпотеку
банку передано АДРЕСА_1. Враховуючи
існуючу заборгованість ОСОБА_2 за
кредитним договором, позивач просить
суд звернути стягнення на вказану
квартиру. А 04 грудня 2013 року позивач
подав до суду уточнену позовну заяву,
до якої додано вимоги про виселення
усіх відповідачів з квартири, що є
предметом іпотеки. Фактично позивач
змінив предмет позову, додавши нові
вимоги до відповідачів.

Позивачем не надано суду жодних
доказів звернення до відповідачів з
письмовою вимогою про звільнення
квартири.

ОСОБА_16 вважає, що недотримання
позивачем приписів, встановлених ч. 2
ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.
З ст. 109 ЖК України щодо порядку
примусового виселення відповідачів є
підставою для відмови в позові. Навіть
наявність вимоги про виселення чи
квитанції, яка підтверджує її
відправку не може бути доказом
отримання відповідачами цієї вимоги.

Згідно з п. 114 Правил надання послуг
поштового зв'язку адресовані фізичним
особам рекомендовані поштові
відправлення, рекомендовані
повідомлення про вручення
реєстрованих поштових відправлень
(поштових переказів), повідомлення про
надходження переказів, що
пересилаються телеграфом або
електронною поштою, а також усі
повторні повідомлення про надходження
поштових відправлень (поштових
переказів) вручаються особисто
адресату (одержувачу), а у разі його
відсутності -повнолітнім членам сім'ї
за умови пред'явлення ними документа,
що посвідчує особу.

Виходячи з вищезазначеного, боржник
вважається належним чином
повідомлений про необхідність
звільнення житлового приміщення в тому
разі, коли банком не лише відправлено
на адресу такого боржника відповідного
листа, а й доведено факт його вручення
адресатові під розписку.

Представник треті особи без
самостійних вимог: орган опіки та
піклування Баришівської районної
державної адміністрації Київської
області на розгляд справи не з,явився.
Надали суду листа в якому заперечують
проти позову.

Представник треті особи без
самостійних вимог: Баришівський
районний сектор Управління державної
міграційної служби України у Київській
області на розгляд справи не з,явився.
Надали суду листа про розгляд справи
без участі їх представника.

Таким чином, суд заслухавши
представника позивача, відповідачів,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, вважає заявлений
позов ПАТ КБ «Приват Банк» не
обґрунтованим і таким, що не підлягає
до задоволення.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов,язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У відповідності до ст. 527 ЦПК України
боржник зобов,язаний виконати свій
обов,язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов,язання чи
звичаїв ділового обороту. Кожна із
сторін у зобов,язанні має право
вимагати доказів того, що обов,язок
виконується належним чином боржником
або виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою і несе ризик наслідків
непред,явлення такої вимоги.

Згідно до розрахунку заборгованості за
кредитним договором №014/5644/82/11300 від
22.03.2007 року станом на 07.03.2013 року, який
додав позивач до позовної заяви,
загальна сума заборгованості складає
20130 доларів США, що еквівалентно по
курсу НБУ 16090285 грн.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України «Про
свободу договору»: сторони є вільними в
укладенні договору, вибору контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитодавця і позичальника з
урахуванням вимог цивільного та
банківського законодавства.

Суд також вважає, що позивачем були
порушені вимоги ч.І ст. 651 ЦК України
«Про підстави та зміни або розірвання
договору», згідно якої зміна або
розірвання договору допускається лише
за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Стаття 652 ЦК України «Про зміну або
розірвання договору у зв'язку з
істотною зміною обставин» передбачає,
що у разі істотної зміни обставин,
якими сторони керувалися при укладенні
договору, договір може бути змінений
або розірваний або розірваний за
згодою сторін, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
зобов'язання.

Так, при подачі до суду позову, банк в
числі перелічених вимог, не ставить
питання про розірвання кредитного
договору з відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст.1050 Цивільного
кодексу України, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини,
позикодавець має право вимагати
повернення частини позики, що
залишилася, та сплати процентів,
належних йому відповідно до ст.1048 цього
Кодексу.

Відповідно до ч.І ст. 1054 Цивільного
кодексу України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Пунктом 2 статті 3 розділу II Закону
України "Про запобігання впливу
світової фінансової кризи на розвиток
будівельного та житлового будівництва"
від 25.12.2008 року № 800:
"Кредитно-фінансовим установам за
укладеними договорами забороняється
збільшувати процентну ставку за
кредитами, отриманими фізичними та
юридичними особами на придбання або
будівництво житла. Така ставка може
бути змінена лише за згодою сторін".

З огляду на наведене, враховуючи, що
ОСОБА_2 згідно наданих графіків
погашення заборгованості за Кредитним
договором до моменту підвищення
процентної ставки в умовах кризових
явищ в економіці України добросовісно
виконував умови договору та здійснював
відповідні платежі у встановлений
термін, а підвищення процентної ставки
Банком на підставі додаткової угоди
від 17.09.2009 року, де фактична
заборгованість позичальника за сумою
кредиту збільшилася на суму
заборгованості за процентами та
відбулася зміна строку погашення
заборгованості. Таким чином відбулося
порушення Законодавства України та
умов договору і вимоги Банку для
клієнта стали кабальними.

Сторони у зобов,язанні мають право
вимагати доказів того, що зобов,язання
виконується належним чином боржником,
а виконання приймається належним
кредитором.

Згідно із ч. 2 ст. 39 Закону України „Про
іпотеку", Одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя
виносить рішення про виселення
мешканців за наявності підстав,
передбачених законом, якщо предметом
іпотеки є житловий будинок або житлове
приміщення.

Відповідно до довідки з ЖЕКу - 503 (форма
№3) Баришівського району Київської
області № 118 від 08.10.2013 року в квартирі,
яка знаходиться в іпотеці банку
зареєстровано: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1
(голову домоволодіння), ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_2 (дружину), ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_3 (дочку), ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4
(дочку), ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 (онуку) та
ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_6 (внука).

Пунктом п.43 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при розгляді позову іпотекодержателя
про виселення мешканців із житлового
приміщення в разі задоволення вимог
про звернення стягнення на предмет
іпотеки суд має враховувати таке.
Згідно з частиною 4 ст. 9, ст. 109 Житлового
кодексу України, ст.ст. 39-40 Закону
України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому Законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення,
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Згідно ст. 47 Конституції України ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Ст.9 Житлового кодексу України
наголошує, що ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Статтею 109 Житлового кодексу України та
статтею 40 Закону України «Про іпотеку»
визначено допустимі підстави
виселення громадян із займаного жилого
приміщення, а саме: передбачено, що
виселення проводиться у порядку,
встановленому законом. Після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору всі мешканці зобов'язані на
письмову вимогу іпотекодержателя або
нового власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги». Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно п. 43 Постанови №5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109
Житлового кодексу України, ст.ст. 39 - 40
Закону України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. Суд за заявою
іпотекодержателя одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом
одного місяця з дня отримання
письмової вимоги іпотекодержателя або
нового власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Таким чином, недотримання позивачем
імперативних приписів, встановлених ч.
2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та
ч. З ст. 109 ЖК України щодо порядку
примусового виселення відповідачів є
підставою для відмови в задоволенні
позову, тобто позовні вимоги на такій
стадії не можуть бути задоволені,
оскільки на момент звернення позивача
до суду відсутні передбачені ст. З ЦПК
України невизнання або оспорювання
його прав та свобод щодо звільнення
житлового приміщення відповідачами.

Частина 1 ст. З ЦПК України передбачає,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Таким чином,
завдання цивільного судочинства
полягає у захисті порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 12 Загальної
декларації прав людини 1948 року, статті 8
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, пункту 1
статті 17 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права 1966
року ніхто не може зазнавати
безпідставного посягання на
недоторканність свого житла. При
здійсненні своїх прав і свобод кожна
людина може зазнавати тільки таких
обмежень, які встановлені законом
виключно з метою забезпечення
належного визнання і поваги до прав і
свобод інших та забезпечення
справедливих вимог моралі,
громадського порядку і загального
добробуту в демократичному
суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної
декларації прав людини 1948 року, стаття
18 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року).

Отже, вимога позивача про виселення
відповідачів з житлового приміщення з
підстав викладених у позовній заяві та
на основі наданих позивачем доказів не
може бути задоволена судом.

Суд також звертає увагу також на те, що
сама по собі наявність вимоги про
виселення чи квитанції, яка
підтверджує її відправку не може бути
доказом отримання відповідачами цієї
вимоги. Боржник вважається належним
чином повідомлений про необхідність
звільнення житлового приміщення в тому
разі, коли банком не лише відправлено
на адресу такого боржника відповідного
листа, а й доведено факт його вручення
адресатові під розписку.

Наведене узгоджується з правовою
позицією Верховного Суду України, що
відображена в постанові від 12 вересня
2012 року по справі №6-57цс12.

Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

В п. 6 ч. ст. 119 ЦПК України передбачено,
що позовна заява має містити
зазначення доказів, що підтверджують
кожну обставину.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України,
сторони зобов'язані подати свої докази

суду до або під час попереднього
судового засідання у справі, а якщо
попереднє судове засідання у справі не
проводиться, - до початку розгляду
справи по суті. Докази, подані з
порушенням вимог, встановлених
частиною першою цієї статті, не
приймаються, якщо сторона не доведе, що
докази подано несвоєчасно з поважних
причин.

Позивач не надав до суду належних
доказів, які би підтверджували
викладені у позові обставини та не
підтвердив жодним документом саму суму
нарахованої ним заборгованості.

Встановлені судом обставини
підтверджуються :

- ксерокопією кредитного договору
№014/5644/82/11300 від 22.03.2007 року між
«Приват-Банком» та ОСОБА_2;

- ксерокопією договору іпотеки №
014/5644/134/011285 від 22.03.2007 року;

-ксерокопією додаткової угоди
014/5644/82/11300/1 від17.07.2009 року;

-ксерокопією витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
12.05.2005 року;

-ксерокопією права власності на
нерухоме майно;

-ксерокопією довідки ЖКГ с. Морозівка
Баришівського району Київської
області №118 від 08.10.2013 року про те, що в
АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 -голова
домоволодіння, ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_7
- дочка, ОСОБА_4 - дочка, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_5 -онука, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6
- онук;

- ксерокопією паспортів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_13.;

- ксерокопією паспорта ОСОБА_7, яка
21.06.2013 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_12
і змінила дівоче прізвище ОСОБА_7 на
прізвище чоловіка;

- розрахунком суми заборгованості,

- ксерокопіями 88 квитанцій про сплату
ОСОБА_2 коштів за кредитним договором;

- іншими матеріалами справи.

З наведеного вбачається, що позивач в
уточненій позовній заяві не ставить
питання про розірвання кредитного
договору №014/5644/82/11300 від 22.03.2007 року
між «Приват-Банком» та ОСОБА_2

При проведенні розрахунків загальної
суми заборгованості за кредитним
договором банком нарахована пеня у
доларах США з визначенням суми,
еквівалентній у гривнях (пеня за
прострочення кредиту та відсотків -
4350.53 дол. США, що еквівалентно по курсу
НБУ 34773.79 грн). Положення ст.192 ч.2, ст.533 ч.3
ЦК України, Декрет Кабінету міністрів
України «Про систему валютного
регулювання та валютного контролю»
можуть бути застосовані тільки при
вирішенні питання про стягнення
основної заборгованості за кредитом та
стягнення відсотків за користування
валютним кредитом та не підлягають
застосуванню при вирішенні питання про
стягнення пені. Такий підхід до
вирішення спору, є не що інше, як
намагання банку за рахунок клієнта
незаконно поповнити свої девіденти.

Банк, ставлячи питання про виселення
всіх осіб з квартири, не ставить
питання про надання їм іншого житла
для проживання і взагалі не враховує
інтереси двох малолітніх дітей, які
зареєстровані в спірній квартирі, чим
порушують вимоги Конвенції ООН про
права дитини, яка прийнята резолюцією
44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989
року та ратифікована Постановою
Верховної Ради України №789Х11 (78912) від
27.02.1991 року та набула чинності для
України 27.09.1991 року. Конвенція ООН з
прав дитини - міжнародний правовий
документ, що визначає права дітей в
державах учасницях. Конвенція з прав
дитини є першим і основним
міжнародно-правовим документом
обов,язкового характеру, що
присвячений широкому спектру прав
дитини в тому числі і право на житло.
Згідно з Конвенцією в Україні в квітні
2001 року прийнято Закон «Про охорону
дитинства».

Окрім того, вимоги-попередження
про виселення всім відповідачам Банк
направив 27 листопада 2013 року (а.с.195,-200).
А тому Банк, свідомо допускаючи
порушення норм ст. 40 Закону України
«Про іпотеку», не звертаючи увагу на
визначені та допустимі підстави
виселення громадян із займаного жилого
приміщення, де виселення проводиться у
порядку, встановленому законом ,
замість того, щоб шляхом позасудового
врегулювання спору на підставі
договору, де всі мешканці зобов'язані
на письмову вимогу іпотекодержателя
або нового власника добровільно
звільнити житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги, в процесі
судового розгляду справи змінює
предмет спору і на час прийняття судом
рішення по справі навіть не минув
очікуваний місяць запропонованого
добровільного звільнення житлового
приміщення.

Суд вважає, що за таких підстав позов не
підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 208, 209, 212, 214, 215, 218
ЦПК України, ст.ст. 257, 258, 525, 526, 527, 530, 611,
625, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 33, 35, 39, 40
Закону України "Про іпотеку", ст. 47
Конституції України ст.ст. 9, 109 ЖК
України, Постанови №5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин", Конвенції ООН про права
дитини, ратифікована Верховною Радою
України 27.02.1991 року та набула чинності
27.09.1991 року, Постанови Національного
Банку України №168 від 10.05.2007 року "Про
затвердження Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту", Закону України " Про банки і
банківську діяльність", суд

ВИРІШИВ:

Відмовити Публічному акціонерному
товариству "Райффайзен Банк Аваль" в
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах
малолітньої дитини ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, яка діє в інтересах
малолітнього ОСОБА_8, треті особи без
самостійних вимог: орган опіки та
піклування Баришівської районної
державної адміністрації Київської
області, Баришівський районний сектор
Управління державної міграційної
служби України у Київській області про
звернення стягнення на нерухоме майно
у рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором №014/5644/82/11300 від
22.03.2007 року та виселення всіх мешканців.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів до Апеляційного суду
Київської області через Баришівський
районний суд Київської області.

Суддя Баришівського районного суду
В. М. Єременко