(2/199/703/13)
РІШЕННЯ

іменем України

„20 березня 2013 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

при секретареві - Пантелєєвій Я.В.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк до ОСОБА_2, ОСОБА_3, де третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «АПК ЛТД» про визнання договору безвідсоткової позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що права та охоронювані законом інтереси Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» були порушені з боку ОСОБА_2 при укладенні 10.10.2009 року з ОСОБА_3 договору бсзвідсоткової позики, що знайшло вираз у тому, що договір безвідсоткової позики був укладений без наміру створення правових наслідків, що не відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 202, 203 ЦК України, тому договір є недійснім.

Позивач зазначає про те, що в офіційному друкованому органі «Урядовий курєр» №114 від 27 червня 2012 року було надруковано оголошення про порушення справи №5009/2090/12 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК - ЛТД»; оскільки третя особа має перед банком зобовязання за кредитним договором №З/К- гр від 25.03.2009 р. та кредитним договором № 5/К-в від 11.04.2008 р., 26.07.2012 року банк звернувся до господарського суду Запорізької області із заявою про вимоги до боржника у розмірі 27 320 788,31 г рн., що забезпечені заставою майна боржника та 675,00 грн., що не забезпечені заставою майна боржника. В процесі розгляду справи про банкрутство третьої особи банку стало відомо про наявність договору безвідсоткової позики, який був укладений 10.10.2009 року між відповідачем-1 та відповідачем-2, відповідно до умов якого останній передав відповідачу-1 у власність грошові кошти у розмірі 7 685 000,00 грн., а позичальник зобовязався повернути таку ж суму грошових коштів у порядку та у строки, визначені цим договором.

Згідно п. 1.2 договору мета надання позики - особисті поточні потреби відповідача-1. Однак, з наявних документів не вбачається реальне настання наслідків (передачі та отримання грошових коштів), адже жодних доказів, які б підтверджували укладення договору між відповідачами, відсутні. В матеріалах справи про банкрутство міститься лише копія договору, яка не завірена належним чином, оригінал договору відповідачами в судові засідання не надавався, тому у позивача є сумніви в наявності такого договору. Також в матеріалах справи про банкрутство містилась копія розписки від 10.10.2009 року, відповідно до якої відповідач-1 мов б отримав від відповідача-2 грошові кошти у розмірі 7 685 000,00 грн. Разом з тим, ані оригіналу розписки, ані оригінали договору, ані оригіналу прибутково касового ордеру на отримання відповідачем-2 в банківській установі грошових коштів у сумі 7 685 000,00 грн. для подальшої передачі їх відповідачу-1 згідно договору, ні касового ордеру на внесення цих грошових коштів до банківської установи після їх отриманні від відповідача-2, як доказ внесення грошових коштів, відсутні. Відповідно до цього правові наслідки, обумовлені правочином, не настали, у зв'язку з чим договір позики слід визнати недійсним.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому) позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позивач при зверненні до суду посилається на те, що статтею 1051 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України).

Ст. 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України).

Таким чином, правочин, який укладений без наміру створення правових наслідків не відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 202, 203 ЦК України, тому він є недійсним.

Предмет позову становить вимога про визнати недійсним договору безвідсоткової позики у сумі 7 685 000,00 грн. від 10.10.2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги позову, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов.

Третя особа не скористалася правом брати участь у судових засіданнях.

Відповідач -1 скористався правом надання заперечень проти позову, в яких просив суд відмовити в задоволенні позову, та посилався на те, що позивач не надав доказів на підтвердження відсутності настання реальних наслідків за угодою, дійсність якої оспорюється. Вимога щодо отримання згоди позивача на укладення будь-яких договорів поруки закріплена у п. 3.3.8 Кредитних договорів № 5/К-в від 11 квітня 2008 року та № З/К-гр. від 25 березня 2009 року, укладених між позивачем та відповідачем-1, тому недотримання зазначених вище вимог кредитних договорів під час укладення договору поруки є порушенням умов відповідних кредитних договорів, але не є підставою для визнання недійсним договору поруки. Під час підписання договору поруки сторонами було дотримано всі вимоги ст. 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочинів, зокрема, зміст договору поруки не суперечить положенням Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особи, які підписали договір поруки, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін договору поруки під час його укладення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; Договір поруки був вчинений у письмовій формі, відповідно до вимог ч. 1 ст. 547 Цивільного кодексу України, і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того дійсність договору поруки не є предметом даного спору. Отже, порушення Відповідачем-1 вимог кредитних договорів щодо отримання згоди позивача па підписання договору поруки, є порушенням договірних зобовязань за кредитними договорами між позивачем та відповідачем-1, але жодним чином не впливає на дійсність договору поруки і тим більше договору позики, який є предметом даного спору.

За ст. 224 у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

У судове засідання відповідачі, належним чином повідомлені, не зявилися, не повідомили про причини неявки, у звязку з чим суд за згодою представника позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду.

Заслухав пояснення представника позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10.10.2009 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 був укладений договір безвідсоткової позики, відповідно до умов якого відповідач 2 передав відповідачу-1 у власність грошові кошти у розмірі 7 685 000,00 грн., а позичальник зобовязався повернути таку ж суму грошових коштів у порядку та у строки, визначені цим договором. Укладаючи договір сторони за ним погодили (п. 1.2 договору), що метою надання позики є особисті поточні потреби відповідача-1.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; та лише пята частина ст. 203 ЦК України передбачає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 203 ЦК України насамперед встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст. 215, 218 - 235 ЦК України, і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору. Тому визнання договору недійсним лише з мотивів недодержання загальних вимог для чинності правочину не є таким, що відповідає вимогам закону; разом з тим,

частина 1 статті 234 ЦК України не визначена позивачем в якості підстави позову, тоді як чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

При ухваленні рішення у цій справі також враховується, правочин від 10.10.2009 р. не є таким, що порушує права чи інтереси позивача. Як встановлено судом між позивачем та ТОВ «АПК ЛТД» існують договірні зобовязання у звязку з укладенням 11.04.2008 р. та 25.03.2009 р. кредитних договорів, за якими позичальник взяв на себе зобовязання, у тому числі, не надавати гарантій та порук (п. 3.3.8) протягом дії договорів без попереднього письмового погодження із кредитодавцем. Суд погоджується із доводами відповідача 1, викладених у запереченнях проти позову, щодо того, що порушення відповідачем-1 вимог кредитних договорів щодо обовязку отримання згоди позивача па підписання договору поруки, є порушенням договірних зобовязань за кредитними договорами, зазначеними вище, утім, жодним чином не впливає на дійсність договору поруки та договору позики, дійсність якого оспорюється позивачем. Виходячи зі змісту ст. 15 ЦПК України, передумовою звернення до суду із позовом є наявність спору про право, утім, позивач не надав доказів у відповідності до ст.ст. 57-59 ЦПК України про порушення його прав за договором про безвідсоткову позики від 10.10.2009 р.

Судові витрати віднести на рахунок позивача, адже в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 212, 214-215, 224,226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський акціонерний банк відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України: рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя