Справа № 2-6984/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2013 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Мачихіні В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, зобов`язання повернути грошові кошти, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що він особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його дружина - ОСОБА_3 , з якою вони разом прожили 50 років, що для нього було великим стресом. 08.10.2008 року його менша донька ОСОБА_2 , скориставшись тяжкими обставинами в його житті, а також його важким емоційним та фізичним станом, змусила його переписати на неї за договором дарування № 3-5201 нерухоме майно, що йому належало, а саме домоволодіння, АДРЕСА_1 . Необхідність цього вона пояснювала її обов`язком утримувати та доглядати його до смерті. Він, звичайно, повірив своїй доньці, піддався на її уговори, але після укладання договору дарування вона забула про свої обіцянки, до нього не навідується, не допомагає, навіть не бере телефон, коли він дзвонить, таким чином, вона залишила батька одного, що є порушенням основних принципів сімейних правовідносин. За відсутності такої тяжкої обставини, як смерть його дружини, такий правочин, як договір дарування домоволодіння, не було б вчинено взагалі так як він знаходиться в такому віці, що сам не може знаходитися наодинці. Необхідною ж умовою відповідача про догляд за ним було підписання цього договору дарування домоволодіння, таким чином, він був вимушений підписати вищевказаний договір дарування на вкрай невигідних для себе умовах, так як за даним договором домоволодіння повністю перейшло у власність відповідача, натомість він не отримав жодної гарантії того, що відповідач буде піклуватись про нього та провідувати його. Вважає, що своїми обіцянками та погрозами, що він залишиться один, відповідач примусила його підписати договір дарування з метою отримати матеріальну вигоду у вигляді набутого у власність домоволодіння, а тому є підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Позивач також у позові зазначає, що в 2010 році він передав відповідачу на зберігання грошові кошти у сумі 2000 доларів США та 6000 Євро, що наразі за курсом НБУ є еквівалентом 81520 грн. 00 коп., які вона взяла і пообіцяла повернути йому, якщо виникне в цьому потреба. Не зважаючи на численні звернення відповідач відмовляє йому у поверненні грошей з різних підстав, проте ці гроші йому дуже потрібні, оскільки зламався газовий котел, необхідно ремонтувати дах будинку, придбавати ліки для лікування очей, на що його пенсії не вистачає. Доведений до відчаю, він подав заяву до органів внутрішніх справ з вимогою притягнути відповідача до відповідальності за її дії, проте в порушенні кримінальної справи йому було відмовлено. За своїм характером дані відносини між ним та відповідачем відповідають договору зберігання, тому відповідач повинна на його вимогу повернути його грошові кошти. Також позивач вказує на те, що неправомірними діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, що виражається у негативних моральних, психічних стражданнях і емоціях, що впливають на стан його здоров`я.

Посилаючись на зазначене, позивач з урахуванням уточненої позовної заяви просить визнати недійсним договір дарування, укладений між ним та відповідачем 08.10.2008 року, посвідчений сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за №3-5201; зобов`язати відповідача повернути йому присвоєні нею грошові кошти в сумі 2000 доларів США та 6000 Євро, що наразі за курсом НБУ є еквівалентом 81520 грн. 00 коп.; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 1700,00 грн., понесені витрати по справі.

В судовому засіданні позивач з представником, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримали.

В судовому засіданні відповідач з представником позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на необгрунтованість. Пояснили, що договір дарування домоволодіння по АДРЕСА_1 від 08.10.2008 року був укладений за взаємною згодою відповідачкою з її батьком ОСОБА_1 , при цьому ніяких умов щодо укладення цього договору позивач не ставив. При посвідченні договору дарування нотаріусом їм були роз`ясненні всі наслідки укладення такого договору; вважали, що позивачем не надано доказів того, що цей договір було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, натомість в п.5 Договору дарування вказано, що укладення договору відповідає їх інтересам та їх реальній домовленості. Крім того, зазначили, що позивачем не надано доказів наявності у нього грошових коштів у вказаному ним в позові розмірі, позивачем на початку 2008 року було надано відповідачці 4000 євро та 1800 доларів США і за його вказівкою вона за ці кошти сплачувала за комунальні послуги, купила та встановила пам`ятник на могилу її померлої матері за 4230 грн., купила у будинок новий газовий котел за 2450 грн., замовила та сплатила 780 грн. за виготовлення в ВАТ «Дніпрогаз» проект на заміну газового котла в будинку, де мешкає позивач, а також заплатила спеціалісту 2500 грн. за виконання робіт по заміні газового котла, тому вона витратила близько 9960 грн. з отриманих у позивача грошових коштів, для чого обміняла на гривні 1250 доларів США. Приблизно 21-22 травня 2011 року вона віднесла батьку додому 4000 євро та віддала йому, при цьому повідомила про те, куди витратила частину грошей і сказала, що невелику суму залишила у себе на крайній випадок. В ході судового розгляду на вимогу позивача вона 05.12.2012 року віддала йому ще останні 550 доларів США, про що він написав розписку, таким чином, вона повернула йому всі гроші, які він їй давав. Вважає, що подання даного позову викликано тим, що позивач поновив відносини із своєю старшою донькою, а її сестрою - ОСОБА_4 , з якою у нього раніше були погані стосунки та йому він навіть виключав їз заповіту.

В судове засідання представник третьої особи не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком ОСОБА_2 , матір`ю якої є ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1961 року, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

На підставі рішення народного суду Бабушкінського району м.Дніпропетровська від 11.05.1976 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 38,1 кв.м., загальною площею 57,4 кв.м., Б,б,б1 - літня кухня, В-сарай, Г-убиральня, Д-гараж, Е-сарай, Ж-навіс, № 1-5, І-споруди.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

08.10.2008 року між ОСОБА_1 (надалі - дарувальник) та його донькою ОСОБА_2 (надалі - обдаровуваний) був укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказаний договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кокосадзе Л.В. 08.10.2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 3-5201.

Відповідно до цього договору дарування право власності на вказане домоволодіння по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується копію листа КП «ДМБТІ» ДОР від 15.09.2011 року № 11210, листом № 10156 віл 01.08.2012 року.

Постановою державного нотаріуса Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 27.09.2011 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_3 .

17.10.2011 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування від 08.10.2008 року, зобов`язання повернути грошові кошти, стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно до ч.1 ст.718 цього Кодексу дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У позові позивач посилається на те, що вказаний договір дарування був укладений ним на вкрай невигідних для нього умовах, під впливом тяжкої для нього обставини, зважаючи на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його дружина.

Статтею 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Суд вважає, що позивачем не надано доказів того, що вищевказаний договір дарування житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд по АДРЕСА_1 від 08.10.2008 року був укладений ним з його донькою ОСОБА_2 під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Натомість, як зазначено в п.5 Договору дарування, сторони підтверджують, що вони не визнанні недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення їх є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Пунктом 6 цього Договору дарування сторони узгодили та свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування житлового будинку.

Як зазначено у п. 8 Договору дарування, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, батьків, дружини (чоловіка) або дітей. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок в натурі.

Крім того, у пункті 9 договору дарування сторони зазначили, що зміст ст.ст. 229, 235, 717, 727 ЦК України їм роз`яснено нотаріусом.

Як зазначила в наданому суду листі від 28.11.2012 року державний нотаріус Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кокосадзе Л.В., під час здійснення нотаріальної дії, згідно статті 5 Закону України «Про нотаріат», сторонам договору дарування було роз`яснено про наслідки вчинюваних нотаріальних дій, щоб їх юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

В судовому засіданні встановлено, що під час укладення та посвідчення нотаріально цього договору дарування, ОСОБА_1 власноруч підписав цей договір, його волевиявлення на укладання цього договору було вільним та відповідало його намірам, що ним не заперечувалось в судовому засіданні.

Посилання позивача у позові на те, що смерть його дружини 05.11.2007 року була тяжкою обставиною, під впливом якої він уклав договір дарування, не може бути належним доказом позовних вимог позивача, оскільки дружина позивача померла майже рік до укладення договору, існування інших тяжких для нього обставин і вкрай невигідних умов, за яких було укладено договір дарування, позивачем в ході розгляду справи не доведено. Встановлено, що після укладання договору дарування відповідачка допомогала позивачу, купувала йому продукти, він продовжував проживати у будинку, який за договором дарування він подарував відповідачці.

Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що приводом для його звернення до суду із даним позовом стала сварка з відповідачкою - його молодшою донькою, та налагодження на той час добрих відносин з його старшою донькою ОСОБА_4 .

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору дарування від 08.10.2008 року задоволенню не підлягають.

Що стосується позовних вимог позивача про зобов`язання відповідачку повернути йому присвоєні нею грошові кошти в сумі 2000 доларів США та 6000 Євро, що наразі за курсом НБУ є еквівалентом 81520 грн. 00 коп. слід зазначити наступне.

Позивач у позові зазначає, що в 2010 році він передав відповідачці на зберігання грошові кошти у сумі 2000 доларів США та 6000 Євро, що наразі за курсом НБУ є еквівалентом 81520 грн. 00 коп., які вона взяла і пообіцяла повернути йому, якщо виникне в цьому потреба. Не зважаючи на численні звернення відповідач відмовляє йому у поверненні грошей з різних підстав, проте ці гроші йому дуже потрібні, оскільки зламався газовий котел, необхідно ремонтувати дах будинку, придбавати ліки для лікування очей, на що його пенсії не вистачає.

В обгрунтування цих позовних вимог позивач посилається на ст. 953 ЦК України, відповідно до якої зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

11.05.2011 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою, в якій зазначив, що після смерті дружини в 2007 році його донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самовільно заволоділа належними йому грошовими коштами у сумі 2000 доларів США та 6000 Євро та виробами з жовтого металу, які належали його дружин, з приміщення місця його мешкання, до якого вона мала вільний доступ.

Постановою ДІМ СДІМ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 12.05.2011 року в порушенні кримінальної справи за ознаками ч.1 ст. 190 КК України відмовлено, про що повідомлено ОСОБА_1 листом від 25.05.2011 року.

На підтвердження доводів позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні надали пояснення свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Разом з цим, позивачем не надано доказів наявності у нього до часу виникнення спірних правовідносин грошових коштів у вказаному ним розмірі - у сумі 2000 доларів США та 6000 Євро. Відповідно до листа ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» від 25.07.2012 року № 2020-05-04, наданого на виконання ухвали суду, касовий документ (видатковий ордер) по виплаті компенсаційних коштів 20.08.2001 року ОСОБА_1 в Дніпропетровській філії АТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» відсутній в зв`язку із закінченням терміну його зберігання; за даними електронного обліку грошово-касових операцій Дніпропетровської філії банку ОСОБА_1 як отримувач грошових коштів відсутній.

Як пояснила в судовому засіданні відповідач, її батьком - позивачем у даній справі на початку 2008 року було надано їй 4000 євро та 1800 доларів США, з яких за його вказівкою: вона сплачувала за комунальні послуги у будинку по АДРЕСА_1 , де живе позивач; купила та встановила пам`ятник на могилу своєї померлої матері - дружини позивача, на що витратила 4230 грн.; купила у будинок за вказаною адресою новий газовий котел за 2450 грн., замовила та сплатила 780 грн. за виготовлення в ВАТ «Дніпрогаз» проекту на заміну газового котла в будинку, де мешкає позивач, а також заплатила спеціалісту 2500 грн. за виконання робіт по заміні газового котла, тому вона витратила близько 9960 грн. з отриманих у позивача грошових коштів, для чого обміняла на гривні 1250 доларів США. Приблизно 21-22 травня 2011 року відповідачка віднесла батьку додому 4000 євро та віддала йому, при цьому повідомила про те, куди витратила частину грошей і сказала, що невелику суму залишила у себе на крайній випадок.

В ході судового розгляду на вимогу позивача відповідачка 05.12.2012 року віддала йому ще останні 550 доларів США, про що він написав розписку, таким чином, вона повернула йому всі гроші, які він їй давав.

Вказані обставини, за яких позивач надав відповідачці гроші для їх витрат на його потреби та встановлення пам`ятника на могилі його дружини, а також те, що інша частина грошових коштів була йому повернута відповідачкою підтвердив в судовому засіданні позивач.

Зважаючи на те, що судовому захисту підлягають порушені права особи, а на даних час таких порушень прав та інтересів позивача з боку відповідача не встановлено, позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача повернути грошові кошти задоволенню не підлягають.

Позивач у позові просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 1700 грн., заподіяну укладанням вказаного договору дарування та неповерненням грошових коштів при зазначених ним у позові обставинах, посилаючись, що така шкода виражається у негативних моральних, психічних стражданнях і емоціях, що впливають на стан його здоров`я.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень чинного законодавства, що знайшли узагальнене відображення у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд повинен зокрема з"ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а отже ці обставини підлягають доведенню позивачем.

Як зазначено вище, статтею 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Зважаючи на те, що в судовому засіданні встановлено відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування від 08.10.2008 року з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, і встановлено необгрунтованість позовних вимог про зобов`язання відповідача повернути грошові кошти, з урахуванням того, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідними із вищевказаних позовних вимог, ці позовні вимоги задоволенню також не підлягають, як такі, що не знайшли підтвердження при розгляді даної справи.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України понесені позивачем витрати по справі підлягають віднесенню за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , третя особа - Сьома дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, зобов`язання повернути грошові кошти, стягнення моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня його проголошення.

Суддя Т.О. Кудрявцева