РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2013 року
м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд
Хмельницької області в складі:
головуючого-судді Продана Б. Г., при
секретарі Дорош Р. М., розглянувши у
судовому засіданні в місті
Хмельницькому цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Ружичанської
сільської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

про визнання права власності на
житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів, про визнання права
власності на житловий будинок,
посилаючись на те, що з 1980 року ОСОБА_1,
проживала з ОСОБА_4 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу. Вони вели спільне
господарство, мали спільний бюджет,
проживали у житловому будинку АДРЕСА_1,
яке відносилось до соціальної групи
господарств колгоспного двору. ОСОБА_4
був головою, а позивачка - членом цього
колгоспного двору. З 15.03.1980 року по
даний час за вказаною адресою
зареєстровано місце проживання ОСОБА_1
9.01.1991 року виконавчий комітет
Хмельницької районної ради народних
депутатів видав на ім'я ОСОБА_4
свідоцтво про право власності на
вказаний житловий будинок, та
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Тому, позивачка просить визнати за нею
право власності на житловий будинок
загальною площею 52,9 м.кв., житловою
площею 38,7 м.кв. з надвірними будівлями
літня кухня (позначена літерою «Б») по
АДРЕСА_1.

В судове засідання представник
позивача подала заяву про розгляд
справи за її відсутності, та просить
позов задовольнити в повному обсязі.

Представник Ружичанської сільської
ради в судове засідання не зявився, а
подав заяву про розгляд справи за його
відсутності, та позов визнає.

ОСОБА_2, та ОСОБА_3 в судове засіданні
подали заяви про розгляд справи за їх
відсутності, та позов визнають.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає,
що позов слід задовольнити.

Статтею 112 ЦК Української РСР (в
редакції 1963 року), чинному на час
виникнення спірних відносин, майно
може належати на праві спільної
власності двом або кільком колгоспам
чи іншим кооперативним та іншим
громадським організаціям, або державі
і одному чи кільком колгоспам або іншим
кооперативним та іншим громадським
організаціям, або двом чи кільком
громадянам. Розрізняється спільна
власність з визначенням часток
(часткова власність) або без визначення
часток (сумісна власність).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК Української
РСР (в редакції 1963 року), чинному на час
виникнення спірних відносин, майно
колгоспного двору належить його членам
на праві сумісної власності (стаття 112
цього Кодексу).

Як визначено ч. 2 ст. 123 ЦК Української
РСР (в редакції 1963 року), чинному на час
виникнення спірних відносин, розмір
частки члена двору встановлюється
виходячи з рівності часток усіх членів
двору, включаючи неповнолітніх і
непрацездатних.

15 квітня 1991 року набрав чинності Закон
України від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ
«Про власність».

В силу ч. 2 ст. 17 цього Закону майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, є їх спільною частковою
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними.

Згідно з п. З постанови Верховної Ради
Української РСР від 26 березня 1991 року №
885-ХІІ «Про введення в дію Закону
Української РСР «Про власність» Закон
Української РСР «Про власність»
застосовується до правовідносин, які
виникли після введення в дію Закону,
тобто з 15 квітня 1991 року. Щодо
правовідносин, які виникли до 15 квітня
1991 року, Закон Української РСР «Про
власність» застосовується до тих прав
і обов'язків, що виникнуть після
введення в дію Закону.

Вказаний Закон не передбачає права
спільної власності членів колгоспного
двору.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму ВСУ
№20 від 22 грудня 1995року «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності»
спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за
нормами, що регулювали власність цього
двору, тобто ЦК УРСР 1963року.

Аналіз даних норм дає підстави для
висновку, що особи, які до 15 квітня 1991
року не втратили права на частку в
майні колгоспного двору зберігають
право спільної часткової власності на
дане майно, розмір цієї частки
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів.

Отже, позивачка, як член колгоспного
двору, набула права власності на 1/2
частки житлового будинку АДРЕСА_1.
Відповідно ОСОБА_4, як член колгоспного
двору, набув права власності на другу 1/2
частки житлового будинку. Після його
смерті 28 травня 1993 року відкрилася
спадщина на цю частку майна. Ця
спадщина не була прийнята у
встановленому законом порядку (ст.ст.
548, 549 ЦК Української РСР в редакції 1963
року). Ця спадщина не перейшла до
держави відповідно до ст. 555 цього
Кодексу.

Дані обставини підтверджуються
витягом із Спадкового реєстру від 21
травня 2012 року (довідка № 30509927) та
довідкою нотаріальної контори від 01
серпня 2012 року №946/01-16.

В силу ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу
України особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлене цим Кодексом.

При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України встановлено, що
правила статті 344 ЦК України про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом (1 січня 2004 року).

В судовому засіданні об'єктивно
встановлено, що ОСОБА_1 з 1993 року
відкрито та безперервно володіє та
користується часткою в
будинковолодінні, яка колись належала
ОСОБА_4, а тому вона набула право
власності на це майно.

Дані обставини визнаються сторонами, а
також підтверджуються: довідкою
Ружичанської сільської ради від 02
вересня 2013 року № 273 про статус
спірного домоволодіння та членство
колгоспного двору; довідками
Ружичанської сільської ради від 20
лютого 2001 року № 101 та від 11 квітня 2012
року № 279 про реєстрацію місця
проживання позивача; технічним
паспортом та свідоцтвом про право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Тому, виходячи із вищевикладеного суд
приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню, оскільки він є
обґрунтованим та таким що відповідає
вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 60, 212-215 ЦПК України, ст.
344 ЦК України, ст.ст. 120, 123, 548, 549, 555 ЦК
Української РСР в редакції 1963 року, ст.
17 ч. 2 Закон України «Про власність» №
697-ХІ1 від 7 лютого 1991 року, п. З постанови
Верховної Ради Української РСР від 26
березня 1991 року № 885-ХІІ «Про введення в
дію Закону Української РСР «Про
власність», п.6 постанови Пленуму ВСУ
№20 від 22 грудня 1995року «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, право власності на
житловий будинок загальною площею 52,9
м.кв., житловою площею 38,7 м.кв. з
надвірними будівлями літня кухня
(позначена літерою «Б») по АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: