Справа №2-175/3346/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2013 року Дніпропетровський
районний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

при секретарі Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у сел. Ювілейному цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу та за
зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання договорів позики
безгрошовими, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовною заявою про стягнення
боргу, в якій просив постановити
рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його
користь в якості повернення боргу,
збитків від інфляції, та відсотків за
договором позики 34769 грн. 43 коп.; у
відповідності зі ст. 88 ЦПК України
стягнути з відповідача на його користь
понесені ним витрати по сплаті
судового збору у розмірі 347,70 грн.; у
відповідності зі ст. 84 ЦПК України
стягнути з відповідача на його користь
понесені ним витрати по оплаті
правової допомоги у розмірі 700 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав,
що 31 жовтня 2012 року він уклав з
відповідачем договір позики, за
умовами якого відповідач взяв у нього в
борг 16600 грн., які обіцяв повернути не
пізніше 31 квітня 2013 року. До
теперішнього часу відповідач грошей не
повернув. ОСОБА_1 зазначив, що у зв'язку
з ростом інфляції, що на той час мала
місце, відповідач на сьогоднішній день
повинен повернути йому грошові кошти
по розписці з урахуванням цього росту у
сумі 21961,63 грн. 22 березня 2012 року він
уклав з відповідачем договір позики, за
умовами цього договору відповідач взяв
у нього в борг 7534 грн., які обіцяв
повернути до 22 грудня 2012 року. У
відповідності з п.1 цієї розписки,
відповідач зобов'язався виплачувати
йому відсотки від суми боргу в розмірі
4% на залишок суми до 22 числа кожного
місяця, а, у відповідності з п. 2 цієї
розписки, за несвоєчасне повернення
суми позики відповідач зобов'язався
сплатити штраф в розмірі 10% від суми не
поверненої позики. До теперішнього
часу відповідач ніяких грошей не
повернув. Таким чином, відповідач
зобов'язаний повернути грошові кошти,
по двом договорам позики у розмірі 34769,43
грн.

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з
зустрічним позов до ОСОБА_1, в якому
просив визнати договір позики
(розписку) від 22 березня 2012 року на суму
7534 грн. та договір позики (розписку) від
31 жовтня 2012 року на суму 16600 грн.
укладені між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_1
безгрошовими.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2
вказав на те, що 22 червня 2011 року він
дійсно взяв в борг у ОСОБА_1 4000 грн.,
уклавши договір позики в усній формі,
та домовилися, що повертати борг він
буде частинами щомісячно без
відсотків, пені та штрафних санкцій.
22.07.2011 р. він повернув 300 грн., 22.08.2011 р.
повернув 200 грн., 16.10.2011 р. повернув 500
грн., 21.10.2011 р. повернув 1000 грн., 15.12.2011 р.
повернув 500 грн. (майже кожного разу
повертав грошові кошти при свідках).
Таким чином, залишок боргу становив 1500
грн. Через матеріальні труднощі та
затримку заробітної плати йому знову
довелося взяти у борг 1200 грн., а згодом -
11.01.2012 р. ще 2000 грн., які були повернуті
через два тижня 25.01.2012 р., тобто на той
період часу його борг складав 2700 грн.
21.02.2012 р. він повернув 500 грн., але в
березні 2012 р. знову узяв в борг 2000 грн.,
тому в березні 2012 р. борг вже становив:
4200 грн. Але ОСОБА_1, нарахувавши
відсотки та штрафні санкції примусив
його написати розписку про те, що ніби
то він винен 7534 грн. він намагався
заперечувати та пропонував порахувати
разом, але натомість отримав лайку та
погрози на адресу сім'ї. 22.03.2012 р. він
написав розписку, хоча факту передачі
грошових коштів у розмірі 7534 грн. не
було. 20.06.2012 р. він повернув 3000 грн.,
20.07.2012 р. повернув 1000 грн. На зворотній
стороні розписки від 20.06.2012 р. ОСОБА_1
почав писати усі суми, які він брав та
повертав. На теперішній час, ним
повернуто 10000 грн., тобто повернуто
набагато більше, ніж узято, отже, він
сплатив відсотки про які вони
домовлялися. Але ж ОСОБА_1 вимагає від
нього таку суму, нібито він взагалі
нічого не повертав. ОСОБА_1, вважає, що
борг становить 34769,43 грн., спираючись на
розписку від 22.03.2012 р. на суму 7534 грн. та
розписку від 31.10.2012 року на суму 16600 грн.,
але ж в обох випадках факту передачі
грошових коштів у вказаному розмірі не
було. Вважає, що договір позики між ним,
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено на суму
4000 грн. в усній формі 22.06.11 року, а усі їх
договори, що випливають один з одного,
беручи свій початок з договору позики в
4000 грн., є безгрошовими, а саме: договір
позики від 22.03.2012 р. на суму 7534 грн. та
розписку від 31.10.2012 року на суму 16600 грн.

ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав
та просив задовольнити їх у повному
обсязі. Зустрічний позов ОСОБА_2 не
визнав та просив відмовити в його
задоволенні.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали,
зустрічний позов підтримали та просили
задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали
справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі та на
підтвердження укладення договору та
його умов може бути представлена
розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної грошової
суми.

Як встановлено в судовому засіданні, 22
березня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
був укладений договір позики,
підтверджений розпискою, за яким
ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 7534 грн. та
зобов'язався їх повернути до 22 грудня
2012 року (а.с.8). До теперішнього часу
ОСОБА_2 гроші ОСОБА_1 не повернув. Окрім
того, 31 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 був укладений договір позики
(а.с.6), підтверджений також розпискою
(а.с.7), за яким ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 16600
грн. та зобов'язався їх повернути до 31
серпня 2013 року.

Статтею 527 ЦК України, передбачено
зобов'язання боржника виконати свій
обов'язок, а кредитора - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту, а також право
кожної із сторін у зобов'язанні
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК
України, якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає. Наявність
боргових документів у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. Отже факт знаходження
боргового документа - оригіналів
розписок у ОСОБА_1 свідчить про
невиконання із сторони ОСОБА_2 своїх
боргових зобов'язань.

На підставі наведеного, суд приходить
до висновку про доведений факт щодо
наявності заборгованості по договорам
позики (розписок) із сторони ОСОБА_2
перед ОСОБА_1 у сумі 24134 грн., яка
підлягає стягненню із ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З розписки від 22 березня 2012 року
вбачається, що відповідач зобов'язався
повернути борг до 22 грудня 2012 року.
Зокрема згідно з п.1 вищевказаної
розписки, позичальник зобов'язується
сплатити відсотки за користування
позикою у розмірі 4% на місяць на суму
залишку заборгованості до 22 числа не
менше 750 грн. Час прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання становить 15 місяців. Сума
4% на підставі ст. 625 ЦК України складає
4520,40 грн., яку ОСОБА_2 зобов'язаний
сплатити на користь ОСОБА_1 за
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Окрім цього, з розписки від 31 жовтня 2012
року вбачається, що відповідач
зобов'язався повернути борг до 31 серпня
2012 року. Зокрема згідно з п.2
вищевказаної розписки, позичальник
зобов'язується сплатити відсотки за
користування позикою у розмірі 4% на
місяць на суму залишку заборгованості.
Сплата відсотків за користування
позикою здійснюється щомісяця в період
з 25 по 28 число. Час прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання становить 8 місяців. Сума 4%
на підставі ст. 625 ЦК України складає 5312
грн., яку ОСОБА_2 зобов'язаний сплатити
на користь ОСОБА_1 за прострочення
виконання грошового зобов'язання.

Що стосується індексу інфляції, то з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути
індекс інфляції за період з 01 листопада
2012 року по 30 червня 2013 року (межі
позовних вимог) у розмірі 16649 грн. 63 коп.

Таким чином, загальна сума, яка
належить до сплати ОСОБА_1,
визначається наступним чином: основний
борг у розмірі 24134 грн., сума інфляції у
розмірі 49 грн. 63 коп., та 4% річних у
розмірі 10732 грн. 40 коп. та штраф у
розмірі 753,40 грн.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2
про визнання договорів позики
безгрошовими, то у їх задоволенні слід
відмовити повністю із огляду на
наступне.

Судом при винесенні рішення береться
до уваги наступне: боргові документи,
якими є оригінали розписок від 31 жовтня
2012 року та від 22 березня 2012 року,
Договір позики від 31 жовтня 2012 року, що
знаходиться у Кредитора - ОСОБА_1, що
підтверджує факт виконання із сторони
ОСОБА_1 договірних зобов'язань щодо
передачі коштів. Посилання ОСОБА_2 на
відсутність факту передачі грошових
коштів суд відхиляє, оскільки ним не
наведено жодного належного доказу у
підтвердження своїх вимог. Дослідивши
оригінали розписок та Договір позики
суд вважає, що такі розписки та договір
відповідають вимогам чинного
законодавства як за змістом, так і за
формою.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України (ст. 4 ЦПК
України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а також
право на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Таким чином,
порушення, невизнання, оспорювання
суб'єктивного права є підставою для
звернення кожної особи до суду за
захистом свого особистого права із
застосуванням відповідного способу
захисту.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом та ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

З огляду на вище викладене, суд прийшов
до висновку, що у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
договорів позики безгрошовими слід
відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України,
до витрат, пов'язаних з розглядом
судової справи, належать витрати на
правову допомогу.

Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» - розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Таким чином, витрати на правову
допомогу необхідно стягнути у розмірі
не більшому ніж визначено вищевказаним
Законом, а саме у розмірі 487 грн. 20 коп.,
що належить стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд вирішує питання
щодо розподілу між сторонами судових
витрат.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Тому відповідно до
вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 повинно бути стягнено
сплачений судовий збір в сумі 347 грн. 70
коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 625, 1046-1051 ЦК України, ст. 10, 57-60, 79, 88,
209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 34
769 грн. 43 коп., що складається за
договором позики від 31.10.2012 року : з
суми основного боргу у розмірі 16 600 грн.,
суми інфляції у розмірі 49 грн. 63 коп., та
4% річних у розмірі 5 312 грн., та за
розпискою від 22.03.2012 року: з суми
основного боргу у розмірі 7 534 грн. ,4%
річних у розмірі 4520 грн. 40 коп., та
штрафу у розмірі 753 грн. 40 коп., а також
стягнути судовий збір у розмірі 347 грн.
70 коп. та 487 грн. 20 коп. витрат на правову
допомогу, а всього стягнути 35 604 грн. 33
коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання договорів позики
безгрошовими,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя :
Озерянська Ж.М.