Справа № 490/4018/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2013 року

Центральний районний суд м. Миколаєва в
складі:

головуючого-судді
Прохорова П.А.

при секретарі
Крикливенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Суднобудівний завод ім.
61 Комунара» про стягнення середнього
заробітку за час затримки заробітної
плати, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом, яким просить суд
стягнути з відповідача на його користь
компенсацію затримки розрахунку в
розмірі 25859 грн., 55 коп., посилаючись в
обґрунтування своїх вимог на те, що
після звільнення з підприємства 15.11.2010
року повного розрахунку по заробітній
платі він не отримав, та заборгованість
підприємства перед ним становила 9980,00
грн., і в подальшому, згідно судового
наказу №2н-71/11 від 04 лютого 2011 року, була
стягнена з відповідача на користь
позивача, однак фактично вказане
рішення суду відповідачем виконане
лише частково - в розмірі 1500,00 грн.

У судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримав, просив позов
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечувала проти
задоволення позову в частині стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки посилаючись на те, що строки
розрахунку з позивачем порушено не з
вини відповідача, оскільки
підприємство, починаючи з 23.09.2009 року
знаходиться в стадії процедури
банкрутства, у зв'язку з чим було
встановлено мораторій на нарахування
та сплату штрафних санкцій, інших
фінансових санкцій за невиконання або
неналежне виконання грошових
зобов'язань та постановою державного
виконавця від 20.02.2012 року накладено
арешт на нерухоме та рухоме майно
боржника та оголошено про заборону
його відчуження та 17.08.2012 року
державним виконавцем винесено
постанову про арешт коштів боржника, що
позбавило підприємство можливості
здійснювати будь-які розрахунки.

З'ясувавши обставини, вивчивши
матеріали справи, дослідивши їх докази,
суд дійшов висновку, що позов підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що позивач працював
на державному підприємстві
«Суднобудівний завод ім.61 Комунара» за
трудовим договором, що випливає з копії
наказу про працевлаштування №60 від
04.02.2008 року та копії розпорядження про
припинення трудових відносин №177 від
15.11.2010 року що наявна в матеріалах
справи.

Розпорядженням про припинення
трудових відносин №177 від 15.11.2010
позивача було звільнено на підставі ст.
38 КЗпП України.

При звільненні позивач повного
розрахунку не отримав та до
теперішнього часу у заводу існує перед
позивачем заборгованість, що випливає
з наданих суду копії судового наказу
від 04 лютого 2011 року факт виконання
якого відповідачем не підтверджено
належними доказами.

Відповідно до положень ст.ст.116,117 КЗпП
України слідує, що при звільнені
працівника виплата всіх сум, що
належить йому від підприємства,
проводиться у день звільнення; в разі
невиплати в ці строки з вини
підприємства належних звільненому
працівникові сум, при відсутності
спору про їх розмір, підприємство
повинно виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України (п.20 постанови «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» від
24.12.1999р. №13) при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні та
встановлені факту невиплати у
зазначені строки працівникові
належних йому від підприємства сум, суд
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведені його до
розгляду справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини.

За змістом частини 4 статті 12 Закону
України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
(далі - Закон № 2343-ХІІ) протягом дії
мораторію на задоволення вимог
кредиторів не нараховується неустойка
(штраф, пеня), не застосовуються інші
санкції за невиконання чи неналежне
виконання грошових зобов'язань і
зобов'язань щодо сплати єдиного внеску
на загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, податків і
зборів (обов'язкових платежів).

Частиною 6 статті 12 закону № 2343-ХІІ
передбачено, що дія мораторію на
задоволення вимог кредиторів не
поширюється на виплату заробітної
плати, аліментів, відшкодування шкоди,
заподіяної здоров'ю та життю громадян,
авторської винагороди, на
невикористані та своєчасно не
повернуті кошти Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності.

У трудових правовідносинах такі
поняття, як зобов'язання, неустойка чи
інша санкція за невиконання
зобов'язання, не застосовуються. Такі
терміни використовуються в низці
статей Цивільного та Господарського
кодексів України.

Норми трудового законодавства,
викладені в стаття 116, 117 КЗпП,
структурно віднесені до розділу VІІ
«Оплата праці» цього кодексу. За своєю
суттю середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні не
відноситься до неустойки та не є
санкцією за невиконання грошового
зобов'язання. Це компенсаційна виплата
за порушення права на оплату праці, яка
нараховується у розмірі середнього
заробітку.

Таким чином, аналіз наведених норм
матеріального права дає підстави для
висновку, що дія мораторію не
поширюється на вимоги колишніх
працівників про виплату середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

Таке тлумачення норм матеріального
права відповідає правовій позиції,
викладеній в постанові Верховного Суду
України від 14 листопада 2012 року, а також
судовій практиці Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ (ухвали від 11 липня 2012 року, 14
листопада 2012 року та інших).

Відповідно до ч. 1, ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи за
зверненням фізичних осіб в межах
заявлених нами вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості та кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

За викладеного суд зазначає про те, що
посилання представника відповідача на
відсутність вини відповідача в зв'язку
з накладенням мораторію на задоволення
вимог кредиторів та скрутного
фінансово-господарського становища
підприємства спростовуються
зазначеними правовими положеннями а
тому, враховуючи засади
диспозитивності цивільного
судочинства, відомості надані суду про
строк затримки розрахунку з позивачем,
відомості про середню заробітну плату
позивача, що випливає з довідки №25.07.2013
№155, суд доходить висновку про
необхідність задоволення позовних
вимог в повному обсязі в межах
заявленого позову. Разом з тим суд
зазначає, що позивачем саме заявлена
сума на день подання позовної заяви, а
тому суд не виходячи за межі позову
вважає за необхідне задовольнити позов
в межах позовних вимог та стягнути
середній заробіток за весь час
затримки зазначений позивачем, а не по
день постановлення рішення.

За викладених обставин, відповідно до
положень ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь держави
підлягає стягненню судовий збір в
розмірі 258,60 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 208, 209, 213-215 ЦПК
України, ст. 38, 116, 117 КЗпП України,
Законом України від 14 травня 1992 року №
2343-ХІІ «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом»,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Суднобудівний завод ім.
61 Комунара» про стягнення середнього
заробітку за час затримки заробітної
плати - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства
«Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час затримки заробітної плати в
розмірі 25859,55 грн.

Стягнути з Державного підприємства
«Суднобудівний завод ім. 61 Комунара» на
користь держави судовий збір в розмірі
258,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області шляхом
подання до Центрального районного суду
міста Миколаєва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя Центрального районного

суду м. Миколаєва
П.А. Прохоров