АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/3217/13Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19 Прокулевич В.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
Сіренко Ю. В. УХВАЛА
19 грудня 2013 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Сіренко Ю. В. суддів
Магда Л. Ф. , Трюхан Г. М. при
секретаріПосипайко А.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 23 жовтня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення
боргу за договором позики, заслухавши
учасників судового розгляду,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, -
в с т а н о в и л а :
У травні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення
боргу, посилаючись на те, що 6 вересня 2008
року вони уклали договір позики № 1.
Відповідно до умов договору
позикодавець, ОСОБА_7, передає у
власність грошові кошти в розмірі, що
обумовлені даним договором, а
позичальник, ОСОБА_6, зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів, а також сплатити
проценти за ввесь термін надання
грошових коштів у строк та розмірах, що
обумовлені умовами даного договору.
П. 2.1 договору визначено, що розмір
позики становить 1000 євро.
6 вересня 2008 року ОСОБА_7 передав ОСОБА_6
кошти в сумі 1000 євро, яку останній
зобов'язався повернути до 16 вересня 2012
П.2.2 та 2.3 договору визначено, що
відповідач повинен сплатити відсотки
за користування коштами, щомісячний
розмір яких складає 2, 5 % від розміру
Проте, відповідач свої зобов'язання у
визначений договором строк не виконав.
П. 6.2 договору передбачено, що при
порушенні позичальником строку
повернення позики він повинен сплатити
позикодавцю пеню в розмірі 0, 1 % від
розміру позики за кожен день
прострочення повернення позики.
З урахуванням викладеного, позивач
просив суд стягнути з відповідача борг
боргу, 2284, 50 грн. пені та понесені судові
Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 23 жовтня 2013
року позов задоволено.

На це рішення ОСОБА_6 подав апеляційну
скаргу, де посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить судове рішення скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в порядку
статті 303 ЦПК України, колегія суддів
судової палати приходить до висновку,
що в задоволенні апеляційної скарги
необхідно відмовити з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 309 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим та містити, зокрема,
викладені обставини; встановлені судом
мотиви, з яких суд вважає встановленою
наявність або відсутність фактів,
якими обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення
відповідає.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона передає у власність другій
стороні грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобовязується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів або таку ж кількість речей того
ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Так, встановлено, що 6 вересня 2008 року
позивач ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_6
уклали договір позики № 1, згідно якого
позивач надав відповідачу в борг
грошові кошти в сумі 1000 євро, а
відповідач в свою чергу зобов'язався
повернути вказану суму боргу та
сплатити відсотки за користування
грошима до 16 вересня 2012 року (а.с. 14).

На підтвердження укладеного договору
позики представлена також розписка
позичальника (а.с. 13).

ОСОБА_6, свої зобов'язання щодо
повернення суми боргу не виконав,
внаслідок чого виникла заборгованість,
яка згідно розрахунків позивача
становить 18865 грн. в тому числі :
відсотки за користування грошима та
пеня за прострочення повернення
позики.

Сума та розрахунок заборгованості
апелянтом не спростовані належними та
допустимими доказами.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції вірно встановив, що
правовідносини, які виникли між
сторонами регулюються ст.ст. 1046, 1047, 1049
ЦК України та дійшов обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він відповідає вимогам закону
та обставинам справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 зазначає,
що у договорі позики повинна
вказуватись сума позики у гривнях із
визначенням відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК
України.

Проте дані твердження не заслуговують
на увагу.

Згідно з положеннями статті 99
Конституції України грошовою одиницею
України є гривня.

При цьому Основний закон не встановлює
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Згідно зі статтею 192 ЦК України
законним платіжним засобом,
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня.

Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю на час розгляду справи, є
Декрет Кабінету Міністрів України від
19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю».

За змістом ст. 2 вказаного Декрету
резиденти і нерезиденти мають право
бути власниками валютних цінностей, що
знаходяться на території України, а
також мають право здійснювати валютні
операції з урахуванням обмежень,
встановлених цим Декретом та іншими
актами валютного законодавства.

Будь-яких обмежень щодо укладення між
фізичними особами договорів позики в
іноземній валюті зазначеним Декретом
не встановлено.

Постановою Правління Національного
банку України від 17 червня 2004 року № 270,
зареєстрованою в Міністерстві юстиції
України 15 липня 2004 року № 885/9484,
затверджено Положення про порядок
отримання резидентами кредитів, позик
в іноземній валюті від нерезидентів і
надання резидентами позик в іноземній
валюті нерезидентам.

Зазначене Положення розроблене
відповідно до вимог Закону України
«Про Національний банк України»,
Декрету Кабінету Міністрів України від
19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю», Указу Президента України
«Про врегулювання порядку одержання
резидентами кредитів, позик в
іноземній валюті від нерезидентів та
застосування штрафних санкцій за
порушення валютного законодавства»
від 27 червня 1999 року № 734/99,
нормативно-правових актів
Національного банку України, та
встановлює порядок отримання
резидентами (юридичними особами,
фізичними особами - суб'єктами
підприємницької діяльності, фізичними
особами) кредитів, позик в іноземній
валюті, у тому числі поворотної
фінансової допомоги, від нерезидентів,
а також порядок надання резидентами
позик в іноземній валюті нерезидентам.

Правовий аналіз указаних норм дає
підстави для висновку, що вони не
поширюються на валютні операції між
фізичними особами-резидентами.

Отже, визначення в договорі позики,
укладеному між фізичними особами -
резидентами, грошових зобов'язань у
іноземній валюті не суперечить чинному
законодавству.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши
виконання зобов'язання, кредитор
повинен на вимогу боржника видати йому
розписку про одержання виконання
частково або в повному обсязі. Якщо
боржник видав кредиторові борговий
документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Досліджена в судовому засідання
колегією суддів розписка ОСОБА_6
містить запис лише про те, що останній
взяв в борг кошти та зобов'язався
повернути 16 вересня 2012 року.

Належних доказів повернення боргу,
відповідач не надав, не встановлено
таких доказів і в ході розгляду
апеляційної скарги.

З огляду на це доводи, викладені в
апеляційній скарзі, правильності
висновків суду першої інстанції не
спростовують та не дають підстав для її
задоволення.

Ухвалене у справі рішення є
законним та обґрунтованим і підстав
для його скасування за наведеними у
скарзі доводами немає.

Керуючись ст.ст. 307; 308; 314; 315 ЦПК України,
колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 23 жовтня 2013
року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :