Справа № 507/1383/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2013 р. Любашівський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Споришевої Н.І.

при секретарі - Войковській І.П.

за участю адвокатів - Гусєвої О.Д. та Остапишеної Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Любашівка справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 12 частину житлового будинку з господарськими будівлями і його поділ в натурі,

установив:

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходились в зареєстрованому шлюбі з 16.08.2005 року по 24.04. 2007 року.

Посилаючись на те, що він познайомився з відповідачкою в 1999 році і вони з 2002 року стали проживати однією сім»єю у фактичних шлюбних відносинах,стали вести домашнє господарство - вони вели спільне господарство, мали єдиний грошовий бюджет, разом виконували всю хатню роботу, проводили ремонт будинку та господарських споруд, обробляли город, піклувались один про одного, мали взаємні права та обов'язки. 16.08.2005 року вони зареєстрували шлюб, а 07.06.2007 року - розірвали шлюб, продовжуючи проживати однією сім»єю - до кінця 2011 року.

За час знаходження у фактичних шлюбних відносинах вони сумісно придбали нерухоме майно, яке оформлено було на відповідачку, а саме купили житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1,який зареєстровано на ім»я ОСОБА_4. Він разом з відповідачкою ремонтував будинок та побудував біля нього гараж, але сім`я розпалась, а питання про розподіл майна в добровільному порядку не вирішене, тому позивач звернувся до суду з наведеним позовом.

03.12.2013 року ОСОБА_3 надав до суду доповнення до позовної заяви, в якій просить встановити факт спільного сумісного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період з червня 2002 року по 01.10.2011 року. При виголошенні промови в судових дебатах позивач та представник позивача Остапишена Л.С. просили стягнути з відповідачки грошову компенсацію за 12 частину житлового будинку з господарськими будівлями в сумі 55685 грн. 50 коп., встановивши факт спільного сумісного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період з червня 2002 року по 01.10.2011 року та визнавши куплений будинок спільною сумісною власністю.

Відповідачка позовні вимоги не визнала, стверджуючи, що указаний будинок є її особистою власністю, так як його (будинок по АДРЕСА_1) вона придбала за особисті кошти, 07.06.2007 року - після розірвання шлюбу, в період коли вони вже разом не проживали, хоча пізніше стали знову проживати разом однією сім»єю - в її будинку.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності,якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України.

Пунктом 5 ч. 1 ст.256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. З аналізу зазначеної норми закону слідує, що встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про розподіл спільно набутого майна (ст. 74 СК України).

Необхідність встановлення такого факту позивач пов'язує з виникненням права його на частку у нерухомому майні, яке було придбано сторонами у період проживання однією сум'єю без шлюбу.

Судом встановлено, що починаючи з 2002 року до 13 грудня 2011 року сторони проживали спільно, в іншому шлюбі не перебували, були пов'язані спільним побутом, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, мали взаємні права та обов'язки.

Факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу було підтверджено у судовому засіданні поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які показали , що сторони дійсно довгий час проживали разом однією сім»єю, що разом робили ремонти біля житлових будинків, що ОСОБА_3 побудував гараж біля будинку по АДРЕСА_1, однак обидва будинки вона придбала сама - тоді вона разом з ОСОБА_3 не проживала.

Підстав не довіряти вказаним свідкам, які є незаінтересованими особами у справі, суд не має, їх пояснення не були спростовані матеріалами справи, тому відповідно до положень ст.ст. 57 та 63 ЦПК України вказані пояснення свідків свідчать про доведеність факту проживання сторін однією сім'єю, є належними доказами по справі і підтверджують посилання позивача, в цій частині.

Крім того, надані по справі письмові доказі - свідоцтво про шлюб та свідоцтво про розірвання шлюбу, згідно яких ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знаходились в зареєстрованому шлюбі з 16.08.2005 року по 24.04.2007 року (а.с.8-9), договором купівлі-продажу будинку від 07.06 2007 року (а.с.12) за адресою АДРЕСА_1 згідно якого покупцем виступає саме відповідачка по справі, будинок вона купила за 22993 грн.

Із висновків експерта на цей час вартість його складає: 159810 грн.( т. 1 а.с.95), а ринкова -111371 грн. ( т.2 а.с.20), а вартість побудованого ОСОБА_3 гаражу - 21591 грн. (а.с.93).

Крім того, вони вдвох протягом 2008 -2011 років зробили ремонт та значно покращили умови проживання в будинку, господарських будівлях та біля них.

Факт спільного проживання не заперечується відповідачкою та підтверджується і рішенням Ананьївського районного суду від 13 грудня 2011 року (а.с.80), із якого видно, що ОСОБА_3 дійсно проживав та був зареєстрований за адресою відповідачки.

Той факт, що сторони проживаючи разом побудували гараж вартістю 21591 грн., газифікували будинок (вартістю 50 000 грн.), провели воду та зробили ремонт підтверджує письмово і сама відповідачка в своєму запереченні на позов (а.с.49).

Оцінюючи висновок експерта в сукупності з іншими доказами, суд приходить до висновку, що придбаний в 2007 році будинок слід визнати спільним майном. Однак, враховуючи, що основні кошти були внесені ОСОБА_4, а також, враховуючи поведінку позивача, та те, що він був виселений з будинку, частка його має бути визначена судом як 15. Тому позов слід задовольнити частково, визначивши частку ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності як 1/5 - тобто на суму 22274 грн.20 коп. Так як висновок експерта про можливість виділення 15 частки будинку в натурі суду не було надано, в частині заявлених позовних вимог про виділення майна в натурі слід відмовити.

На підставі викладеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню згідно ст. ст. 63, 74 Сімейного кодексу України.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 12 частину житлового будинку з господарськими будівлями і його поділ в натурі задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 15 частину житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1, зареєстрованого на імя ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 3716 грн. 60 коп.

В остальній частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене на протязі 10 днів з дня проголошення рішення до Одеського апеляційного суду через Любашівський районний суд.

Суддя Н.І.Споришева