Справа № 459/557/13
Головуючий у 1 інстанції: Мелешко С.І.
Провадження № 22-ц/783/5417/13 Доповідач в 2-й
інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак
О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю представника
ВВДФСНВ у м. Червонограді - Дац Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
та ОСОБА_3 на рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 09
квітня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання, -

в с т а н о в и
л а:

08 лютого 2013 року ОСОБА_3 звернувся у суд
з вищезазначеним позовом, посилаючись
на те, що 01 липня 1980 року був прийнятий
підземним електрослюсарем 2-го розряду
на шахту № 5 «Великомостівська». 10.02.1981
року його переведено підземним
електрослюсарем 3-го розряду, а 13.09.1983
року підземним електрослюсарем 4-го
розряду з повним робочим днем під
землею. 03.05.1994 року звільнений за
власним бажанням. 11.05.1994 року його
прийнято підземним електрослюсарем
5-го розряду з повним робочим днем під
землею. У зв'язку із тривалою роботою в
особливо шкідливих та тяжких умовах
праці в нього погіршився стан здоров'я,
внаслідок чого неодноразово був
змушений звертатись за медичною
допомогою, що підтверджується записами
у медичній книжці, витягом з медичної
карти 2673/1125 від 27.09.2002 року, витягом з
медичної карти від 19.10.2002 року,
епікризом - випискою 21413/1571 від 06.12.2002
року, витягом з історії хвороби 422/165 від
19.02.2003 року, епікризом- випискою № 4951/503
від 20.03.2003 року. 15.09.2003 року Львівським
обласним клінічним терапевтичним
(профпатологічним) відділенням йому
встановлено діагноз: антракосилікоз І
стадія, інтерстиціальна форма (1/1; S/S);
хронічний броніхіт, емфізема легень ДН
І-ІІ ст. вегето-сенсорна поліневропатія
рук -захворювання професійні, які
виникли з 1980 року по даний час у всіх
підземних професіях, та встановлено
хронічне захворювання. Супутній
діагноз: остеохондроз шийного відділів
хребта з больовим синдромом, артроз
суглобів, гіпертонічна хвороба І-ІІ
стадія. 15.09.2003 року його було звільнено
з роботи у зв'язку з невідповідністю
виконуваній роботі по стану здоров'я.
Окрім того на підставі акту
розслідування хронічного
профзахворювання форми П-4 від 27.11.2003
року, таке виникло в результаті роботи
в шкідливих умовах праці на вугільних
підприємствах ДП «Львіввугілля». 21.04.2004
року обласною МСЕК йому встановлено III
(третю) групу інвалідності та 45% втрати
професійної працездатності внаслідок
професійного захворювання. В
подальшому, 04.01.2005 року Львівською
обласною МСЕК йому встановлено III групу
інвалідності та 45 % втрати професійної
працездатності безтерміново та
протипоказана робота в умовах дії пилу.
Вважає, що йому було заподіяно моральну
шкоду, оскільки, безстроково на 45%
втратив працездатність внаслідок
профзахворювання, та отримав III групу
інвалідності, що значно посилює його
фізичні і моральні страждання,
відчуває постійні незручності у
повсякденному житті, змушений терпіти
фізичні болі, що призвело до зміни
ритму та порядку життя. Розмір
моральної шкоди оцінює у 30 000 грн. та
просить такий стягнути з відповідача.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково.

Стягнуто з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області в користь ОСОБА_3 9000
(дев'ять тисяч) грн. моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок професійного захворювання.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішення оскаржили Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді в
особі начальника Сташкевича Р.Я. та
ОСОБА_3.

Відділення ВДФССНВВ та ПЗ у м.
Червонограді Львівської області в
апеляційній скарзі зазначає, що
рішення ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Стверджує, що відповідно до ст. 15 ЦПК
України підставою звернення до суду є
невизнання прав позивача, однак суд не
взяв до уваги пояснень відповідача, що
спору про відшкодування моральної
шкоди не існувало, оскільки позивач
взагалі не звертався до відповідача з
проханням про відшкодування моральної
шкоди. Суд не дав належної оцінки
поясненням відповідача щодо
застосування п. 3 ст. 34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійних захворювань в Україні»,
яким передбачено, що моральна шкода
відшкодовується на підставі заяви
потерпілого з викладом характеру
заподіяної моральної шкоди та за
поданням відповідного висновку
медичних органів. Стверджує, що
відхиляючи клопотання про зобов'язання
позивача надати висновок медичних
органів про факт заподіяння йому
моральних страждань та їх тяжкість, та
що такі виникли саме від отриманого
професійного захворювання, а не від
загальних захворювань, суд посилався
на те, що такі заявлені на підставі
наказу МОЗ № 212, який втратив чинність,
а відтак не підлягає до задоволення,
однак не врахував того, що на момент
ухвалення рішення п. 3 ст. 34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійних захворювань в Україні»
теж втратила чинність. Стягнувши
моральну шкоду 9000 грн., суд не
підтвердив рішення жодними
розрахунками на підставі яких прийшов
до висновку про відшкодування
моральної шкоди саме в такому розмірі.
Просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в позові відмовити.

Позивач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі
зазначає, що не погоджується з розміром
моральної шкоди, яка визначена судом,
оскільки внаслідок професійного
захворювання втратив 45%
працездатності, що призвело до
встановлення йому інвалідності ІІІ
групи. Дана ситуація призвела до
великих моральних та фізичних
страждань, так як стан здоров'я вже не
відновиться і це призвело до вимушених
змін в його житті. Стверджує, що
періодично потребує амбулаторного та
стаціонарного лікування, терпить біль,
постійно відчуває незручності
оскільки обмежений у фізичній праці по
дому. Визначаючи розмір шкоди, суд не
врахував характер та обсяг заподіяних
йому моральних та фізичних страждань,
як це передбачено у Постанові № 9
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року із змінами та доповненнями
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» та визначив замалий розмір
моральної шкоди. Просить рішення суду
змінити та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов в повному
обсязі та стягнути в його користь 30 000
грн. моральної шкоди.

ОСОБА_3, будучи належним чином
повідомлений, про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення йому поштового відправлення
(а.с. 86), в судове засідання апеляційної
інстанції не з'явився, причину своєї
неявки суду не повідомив, матеріалів
справи достатньо для розгляду справи у
його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника ВВДФСНВ у м. Червонограді
- Дац Н. І., перевіривши матеріали
справи, межі та доводи апеляційних
скарг, колегія суддів вважає, що скарги
слід відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції
України, всі громадяни є рівними у
своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» завданнями
страхування від нещасного випадку є
серед інших і відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей.

Відповідно до ст. ст. 21, 28 цього Закону в
разі настання страхового випадку Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань зобов'язаний у
встановленому законодавством порядку
своєчасно та в повному обсязі
відшкодувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або в разі його смерті,
виплачувати йому або особам, які
перебували на його утриманні, грошову
суму за моральну шкоду за наявності
факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Частиною 3 ст. 34 Закону встановлено, що
моральна (немайнова) шкода, заподіяна
умовами виробництва, яка не спричинила
втрати потерпілим професійної
працездатності, відшкодовується
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків за заявою
потерпілого з викладом характеру
заподіяної моральної (немайнової)
шкоди та за поданням відповідного
висновку медичних органів.

Крім того, право на відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я або
в разі смерті працівника, за рахунок
відділення Фонду відповідно до
зазначеного вище Закону передбачено
ст. 9 Закону України «Про охорону
праці».

Це підтверджується також роз'ясненням
Конституційного Суду України, даним у
Рішенні від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27
березня 1992 року № 6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» (зі
змінами, внесеними постановами від 8
липня 1994 року № 7, від 30 вересня 1994 року
№ 11, від 25 травня 1998 року № 15 та від 24
жовтня 2003 року № 9) суми на
відшкодування шкоди (страхові виплати)
мають присуджуватись потерпілому з дня
втрати працездатності внаслідок
нещасного випадку або з дня
встановлення професійного
захворювання.

Судом встановлено наступні обставини
та відповідні їм правовідносини.

Протягом 1980 - 2003 років позивач ОСОБА_3
працював у шахті № 5
«Великомостівська», що в даний час є
структурним підрозділом ДП
«Львіввугілля», в шкідливих умовах
праці, що стверджується копією
трудової книжки, виданою на ім'я ОСОБА_3,
народженого 1958 року.

За час виконання своїх посадових
обов'язків позивач, внаслідок
погіршення стану здоров'я, звертався за
отриманням медичної допомоги до
медичних закладів, що підтверджується
записами у медичній книжці, витягом з
медичної карти 2673/1125 від 27.09.2002 року,
витягом з медичної карти від 19.10.2002
року, епікризом-випискою 21413/1571 від
06.12.2002 року, витягом з історії хвороби
422/165 від 19.02.2003 року, епікризом-випискою
№ 4951/503 від 20.03.2003 року.

Довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 008350 від
21.01.2004 року встановлено, що позивачу
ОСОБА_3 вперше призначено III групу
інвалідності та 45% втрати професійної
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням. Після встановлення
інвалідності та втрати професійної
працездатності, останній звертався за
медичною допомогою, що підтверджується
витягом з історії хвороби № 1716/1083 від
02.09.2004 року, витягом з медичної карти №
20476/969 від 19.11.2004 року.

04.01.2005 року Львівською обласною МСЕК
йому встановлено III групу інвалідності
та 45 % втрати професійної
працездатності безтерміново та
протипоказана робота в умовах дії пилу,
що підтверджується довідками серії ЛВА
-1 № 161928 та ЛВА-2 № 015189.

У зв'язку із тим, що стан здоров'я
позивача не покращився, останній
неодноразово звертався за медичною
допомогою, що підтверджується наявними
у матеріалах справи копіями витягів з
медичної карти від 03.04.2006 року, витягом
із медичної карти від 23.01.2007 року, 04.06.2009
року, 19.11.2010 року, 18.03.2011 року та витягом
з медичної карти від 16.10.2012 року.

Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосила право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом п'ятим частини першої
ст. 4 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про охорону праці», державна політика
в галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього
Закону відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті
працівника здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві й професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Укладаючи з роботодавцем угоду про
обов'язкове страхування від нещасного
випадку, страховик (Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим
самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені
Законом соціальні послуги та виплати.

На час спірних правовідносин діяли як
ч. 3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999 року
№ 1105-XIV «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності», так
і ст. 9 Закону України «Про охорону
праці» (в ред. Закону від 21.11.2002 року №
229-ІV), згідно з якою відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров'я,
здійснюється Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відповідно до
наведеного вище Закону України.

Це підтверджується також роз'ясненням
Конституційного Суду України в рішенні
від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 у справі за
конституційним зверненням Управління
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Кіровоградській
області про офіційне тлумачення
положення ч. 3 ст. 34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності».

Вказані обставини є також викладені у
листі Вищого спеціалізованого суду
України № 6- 931/0/4-11 від 29.07.2011 року.

Підпунктом «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» (в
редакції чинній на час спірних
правовідносин), передбачено надання
позивачу соціальних послуг і виплат, у
тому числі відшкодування моральної
шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові
виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової,
стійкої або повної втрати
працездатності.

Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Зокрема, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров"я.

Встановлення Законом обов'язку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків відшкодовувати моральну
шкоду є засобом реалізації потерпілим
гарантованого державою усім
застрахованим громадянам забезпечення
прав у страхуванні від нещасного
випадку та професійного захворювання.

Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», до професійного
захворювання належить захворювання, що
виникло внаслідок професійної
діяльності застрахованого та
зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою.

Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання. Відмова потерпілому у
праві на отримання грошової
компенсації за моральну шкоду від
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків залежно від ступеня
втрати професійної працездатності має
обмежувальний характер.

Пленум Верховного Суду України у своїй
постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику по справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди (із змінами, внесеними постановою
від 25 травня 2001 року № 5) роз'яснив, що
моральна шкода може складатися,
зокрема, у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного способу життя, при настанні
інших негативних наслідків.

Судом встановлено, що за час роботи
ОСОБА_3 на шахті № 5 «Великомостівська»,
що на даний час є структурним
підрозділом ДП «Львіввугілля» у
шкідливих умовах праці, його здоров'ю
було завдано непоправної шкоди, а саме:
позивач втратив працездатність,
пожиттєво отримав інвалідність,
змушений постійно проходити лікування.
Всі ці обставини суттєво погіршили
уклад його життя. З огляду на це суд
прийшов до висновку, що позивачу
завдано моральної шкоди.

Посилання представника відповідача на
те, що для встановлення факту наявності
моральної шкоди, позивачу слід
звернутись на обстеження у МСЕК, судом
до уваги не прийняті, оскільки
відповідно до п. 2 наказу МОЗ України №
420 від 05.06.2012 року «Про затвердження
Порядку та Критеріїв встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня стійкої втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16.08.2012 року визнано
таким, що втратив чинність наказ МОЗ
України від 22.11.1995 року, яким
затверджено Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

Крім цього, безпідставним є твердження
представника відповідача про те, що
Законом України № 107-VІ від 28.12.2007 року п.
3 розділу XI ЗУ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
доповнено абзацом, що відшкодування
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припиняється з 01.01.2008 року,
оскільки вказані зміни визнано
неконституційними згідно із Рішенням
Конституційного Суду України № 10-рп/2008
від 22.05.2008 року.

В свою чергу, Пленум Верховного Суду
України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику по справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди (із змінами,
внесеними постановою від 25 травня 2001
року № 5) вказав, що розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визнає залежно від характеру
та обсягу страждань (фізичних душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зважаючи на таке, суд першої інстанції
вірно поклав обов'язок відшкодувати
моральну шкоду, яка спричинена
позивачу ОСОБА_3 внаслідок
професійного захворювання та
трудового каліцтва, на відповідача -
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області.

Взявши до уваги наведене, з врахуванням
глибини моральних страждань, ступеня
вини, виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, міський
суд дійшов вірного переконання, що з
відповідача в користь позивача слід
стягнути 9 000 грн. моральної шкоди, так
як вимоги про стягнення 30 000 грн.
моральної шкоди є завищені та належним
чином не обґрунтовані.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки суд правильно застосував
правові норми та ухвалив правильне по
суті і справедливе рішення, дійшовши
його на основі повно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційних скарг, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування міським
судом норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарг немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л
а:

Апеляційні скарги Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 09 квітня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.