АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2013 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю: представника
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» Бацей
Т.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, треті
особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
служба у справах дітей Чернівецької
міської ради, про звернення стягнення
на перемет іпотеки та виселення за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Садгірського районного суду
міста Чернівці від 7 вересня 2011 року,

встановила:

У лютому 2011 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк)
звернулося до суду з позовом.

Просило:

- звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом його продажу банком з
укладенням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності, а також наданням банку
всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу;

- виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового будинку по
АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця
проживання.

Посилалося на те, що 5 червня 2006 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір у вигляді
відновлювальної кредитної лінії на
споживчі цілі з лімітом суми до 100 000
доларів США зі сплатою 16 відсотків
річних строком на 48 місяців до 3 червня
2011 року.

Згідно з додатком №2 до вказаного
кредитного договору 28 серпня 2008 року
ОСОБА_2 отримав транш у розмірі 100 000
доларів США строком на 34 місяці.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між банком та
ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, яким
він передав в іпотеку банку належний
йому житловий будинок із надвірними
спорудами по АДРЕСА_1.

Внаслідок неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором у нього утворилася
заборгованість у розмірі 160 646,81 доларів
США.

Рішенням Садгірського районного суду
міста Чернівці від 7 вересня 2011 року з
урахуванням ухвали суду від 24 жовтня 2011
року про усунення описки позов
задоволено частково.

Звернуто стягнення на житловий будинок
загальною площею 458,10 кв.м., який
розташований по АДРЕСА_1 шляхом продажу
вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ
«ПриватБанк» з укладенням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отримання витягу з
Державного реєстру прав власності, а
також наданням банку всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 із
вищевказаного житлового будинку із
зняттям з реєстраційного обліку у
відділі у справах громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних осіб
УМВС України м. Чернівці.

В задоволенні решти позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення вимог банку
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову у вказаній
частині відмовити.

ПАТ КБ «ПриватБанк» в своїй
апеляційній скарзі просить рішення
суду першої інстанції в частині
відмови у задоволенні їх позовних
вимог скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення цих вимог.

Апелянти посилаються на те, що суд
першої інстанції допустив порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
виходив з того, що 5 червня 2006 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір у вигляді
відновлювальної кредитної лінії на
споживчі цілі з лімітом суми до 100 000
доларів США зі сплатою 16 відсотків
річних строком на 48 місяців до 3 червня
2011 року.

Згідно з додатком №2 до вказаного
кредитного договору 28 серпня 2008 року
ОСОБА_2 отримав транш у розмірі 100 000
доларів США строком на 34 місяці.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між банком та
ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, яким
він передав в іпотеку банку належний
йому житловий будинок із надвірними
спорудами по АДРЕСА_1.

Внаслідок неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором у нього утворилася
заборгованість у розмірі 160 646,81 доларів
США.

Виселення неповнолітніх осіб ОСОБА_5,
ОСОБА_6 позбавить їх умов для
проживання, оскільки іншого житла у них
немає і виселитись в інше жиле
приміщення вони не можуть.

Виселення мешканців з будинку, який
переданий в іпотеку є правом, а не
обов'язком суду.

З такими висновками суду повністю
погодитись не можна.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК
України зобов'язання мають
виконуватися належним чином та у
встановлений строк. Одностороння
відмова від виконання зобов'язань не
допускається.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Відповідно до частини 1 статті 33 Закону
України «Про іпотеку» від 5 червня 2003
року N 898-IV у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки. Право
іпотекодержателя на звернення
стягнення на предмет іпотеки також
виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Статтею 40 вищевказаного Закону
встановлено, що звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей.
Виселення проводиться у порядку,
встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 3 статті 109 ЖК
України звернення стягнення на
передане в іпотеку жиле приміщення є
підставою для виселення всіх громадян,
що мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після
прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги, якщо
сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановленні фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи
рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи і це
вірно встановлено судом першої
інстанції 5 червня 2006 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір у вигляді
відновлювальної кредитної лінії на
споживчі цілі з лімітом суми до 100 000
доларів США зі сплатою 16 відсотків
річних строком на 48 місяців до 3 червня
2011 року (а.с.9-11 т.1).

Згідно з додатком №2 до вказаного
кредитного договору 28 серпня 2008 року
ОСОБА_2 отримав транш у розмірі 100 000
доларів США строком на 34 місяці (а.с.12
т.1). Вказаний додаток є дійсним та
позичальником не оспорювався.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 23 грудня 2010
року у справі за позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення встановлено, що оригінал
заяви про видачу готівки та сплату
заборгованості від 28 серпня 2008 року
підписаний ОСОБА_2

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між банком та
ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, яким
він передав в іпотеку банку належний
йому житловий будинок із надвірними
спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.17-19 т.1).

Внаслідок неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором у нього утворилася
заборгованість у розмірі 160 646,81 доларів
США до складу якої входить
заборгованість в сумі 92085,19 доларів США
за кредитом, 46 720,78 доларів США по
процентам за користування кредитом, 21
840,84 доларів США пені за несвоєчасність
виконання зобов'язання (а.с.7-8 т.1).

З повідомлення про усунення порушення
від 29 грудня 2010 року №2527 вбачається, що
відповідачам була направлена та
отримана ними письмова вимога
іпотекодержателя звільнити житловий
будинок протягом одного місяця з дня
отримання цієї вимоги (а.с.33-34 т.1).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
в результаті неналежного виконання
взятих на себе договірних зобов'язань
ОСОБА_2 має заборгованість перед
позивачем за кредитним договором, а
тому є підстави для звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Однак ухвалюючи рішення суд допустив
порушення норм матеріального та
процесуального права.

В пункті 42 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №и 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що Резолютивна частини
рішення суду в разі задоволення позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки має відповідати вимогам як
статті 39 Закону України "Про іпотеку",
так і положенням пункту 4 частини
першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в
обов'язковому порядку має зазначатись:
загальний розмір вимог та всі його
складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

Ухвалюючи рішення в частині звернення
стягнення на предмет іпотеки суд в
порушення вимог ст. 39 Закону України
"Про іпотеку", не зазначив в своєму
рішенні загальний розмір вимог та всі
його складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки, початкову ціну предмета
іпотеки для його подальшої реалізації.

Визначаючи спосіб реалізації
предмета іпотеки суд першої інстанції
належним чином не врахував, що
відповідно до положень ч. 1 ст. 39 Закону
України "Про іпотеку", предмет іпотеки
може бути реалізований шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої статтею 38 цього Закону.

В статті 38 Закону визначений порядок
продажу предмета іпотеки
іпотекодержателем.

Аналіз вказаних норм матеріального
права дає підстави зробити висновок
про те, що отримавши за рішенням суду
право на продаж предмету іпотеки
іпотекодержатель набуває всіх прав
продавця, а тому немає підстав надавати
йому такі права рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки передбачено на
підставі рішення суду.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться в порядку, встановленому
законом.

У частинах 2, 3 статті 40 цього Закону
встановлено, що після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок житлове приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
які звернуто стягнення, як на предмет
іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК
України.

Системний аналіз вищевказаних
нормативно-правових актів дає підстави
зробити висновок про те, що чинним
законодавством не передбачено
будь-яких обмежень щодо виселення
неповнолітніх з житлового будинку, що є
предметом іпотеки, на який звернено
стягнення.

Таким чином, помилковим є висновок суду
про неможливість виселити
неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з
спірного будинку з підстав, які суд
зазначив в рішенні.

Ухвалюючи рішення в частині виселення
ОСОБА_3, ОСОБА_4, відмови в позові щодо
виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового
будинку, що розташований по АДРЕСА_1 суд
першої інстанції не врахував, що
вказані особи приймали участь в
розгляді справи в якості третіх осіб
без самостійних вимог на стороні
відповідача ОСОБА_2

Відповідно до ст. 30 ЦПК України
сторонами у цивільному процесі є
позивач і відповідач.

Згідно ч. 1 ст. 35 ЦПК України треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору можуть
вступити у справу на стороні позивача
або відповідача до ухвалення судом
рішення, якщо рішення в справі може
вплинути на їх права.

В статті 214 ЦПК України зазначені
питання, які вирішуються судом під час
ухвалення рішення.

В статті 215 ЦПК України зазначені
вимоги до змісту рішення суду.

Системний аналіз положень ст. ст. 30, 35,
214, 215 ЦПК України дає підстави зробити
висновок про те, що суд в рішенні не
може вирішувати питання про права та
обов'язки третіх осіб без самостійних
вимог.

Ухвалюючи рішення в частині зняття
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, з
реєстраційного обліку у відділі у
справах громадян, імміграції та
реєстрації фізичних осіб УМВС України
міста Чернівці суд також порушив норми
матеріального права.

Так, відповідно до вимог ст. 7 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні" (далі - Закону) зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Згідно ст. 11 Закону зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
відповідним органом спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Такими органами є управління (відділ,
сектор) міграційної служби в
Автономній Республіці Крим, областях,
містах Києві та Севастополі.

Відповідно до пункту 1 Положення про
управління (відділ, сектор) міграційної
служби в Автономній Республіці Крим,
областях, містах Києві та Севастополі,
затвердженого наказом
Держкомнацрелігій від 12 лютого 2009 року,
N 15 управління (відділ, сектор)
міграційної служби в Автономній
Республіці Крим, областях, містах
Києві та Севастополі (далі - органи
міграційної служби) є
територіальними, підпорядкованими,
підконтрольними та підзвітними
Державному комітету України у справах
національностей та релігій органами
міграційної служби.

Системний аналіз зазначених норм
матеріального права дає підстави
зробити висновок про те, що суд не
наділений повноваженнями приймати
рішення про зняття фізичних осіб з
реєстрації місця проживання.

Позовна вимога про зняття відповідача
з реєстрації місця проживання є зайвою,
оскільки рішення суду про виселення
відповідно до положень ст. 7 Закону
України "Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні " є підставою для зняття особи з
такої реєстрації.

Враховуючи заначені вище обставини
рішення Садгірського районного суду
міста Чернівці від 7 вересня 2011 року в
частині звернення стягнення на
житловий будинок загальною площею 458,10
кв.м., який розташований по АДРЕСА_1
шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладенням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отримання витягу з Державного реєстру
прав власності, а також наданням банку
всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу слід змінити,
виклавши в наступній редакції:

звернути стягнення на житловий будинок
загальною площею 458,10 кв.м., який
розташований по АДРЕСА_1 з метою
погашення заборгованості ОСОБА_2 перед
публічним акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк» в сумі 160
646,81 доларів США до складу якої входить
заборгованість за кредитом в сумі 92085,19
доларів США , 46 720,78 доларів США по
процентам за користування кредитом, 21
840,84 доларів США пені за несвоєчасність
виконання зобов'язання,

шляхом надання права публічному
акціонерному товариству комерційний
банк «ПриватБанк» продажу вказаного
предмету іпотеки із застосуванням
процедури продажу, встановленої
статтею 38 цього Закону України «Про
іпотеку» за початковою ціною
встановленою на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій.

Рішення Садгірського районного суду
міста Чернівці від 7 вересня 2011 року в
частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відмови в позові про виселення ОСОБА_5,
ОСОБА_6, зняття ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4,
з реєстраційного обліку у відділі у
справах громадян, імміграції та
реєстрації фізичних осіб УМВС України
міста Чернівці скасувати.

В позові публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про виселення ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового
будинку, який розташований по АДРЕСА_1
зі зняттям з реєстрації місця
проживання, зняття ОСОБА_2 з реєстрації
місця проживання відмовити.

Рішення суду в частині виселення
ОСОБА_2 з спірного житлового будинку
слід залишити без змін.

Колегія суддів вважає помилковими
доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
те, що він заяви про видачу йому готівки
не підписував і кошти за траншем від 28
серпня 2008 року в сумі ста тисяч доларів
США не отримував.

З рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 23 грудня 2010
року у справі за позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_7, третя
особа-ОСОБА_4, про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення, судом
встановлено, що оригінал заяви про
видачу готівки та сплату
заборгованості від 28 серпня 2008 року
підписаний ОСОБА_2 та встановлено
заборгованість за кредитним договором
( а.с. 43, 44 т. 1).

В силу положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України
вказані обставини не підлягають
доказуванню при розгляді судом інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлено
ці обставини.

З матеріалів справи також вбачається,
що надання траншу від 28 серпня 2008 року
на суму сто тисяч доларів США було
здійснено на підставі додатку № 2 до
кредитного договору від 5 червня 2006
року, який є дійсним і позичальником не
оспорювався. Вказаний транш був
ориманий ОСОБА_2 для повернення кредиту
за раніше отриманим траншем на суму 87886,
34 доларів США. Після отримання траншу
ОСОБА_2 здійснював погашення
заборгованості (а.с. 73 т. 1). Відповідач
не надав суду доказів того, що сума в
розмірі 87886, 34 доларів США була погашена
ним не за рахунок наданих у кредит
коштів.

Відповідно до правил ст. 88 ЦПК України у
справі слід змінити розподіл судових
витрат.

Підпунктом «а» пункту 1 статті 3 Декрету
Кабінет Міністрів України «Про
державне мито» від 21 січня 1993 року N 7-93
(в редакції, що діяла на момент подання
до суду позовної заяви) встановлено
розмір ставки державного мита із
позовних заяв 1 відсоток ціни позову,
але не менше 3 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян і не
більше 100 неоподатковуваних мінімумів
доходів громадян

Підпунктом «з» пункту 1 статті 3
вищевказаного Декрету Кабінет
Міністрів України встановлено розмір
ставки державного мита із апеляційних
скарг на рішення 50 відсотків ставки,
що судів і скарг на рішення, що
підлягає сплаті при поданні набрали
законної сили позовної заяви, іншої
заяви й скарги, а з майнових спорів -
ставки, обчисленої виходячи з
оспорюваної суми.

Згідно Порядку оплати витрат з
інформаційно-технічного забезпечення
судових процесів, пов'язаних з
розглядом цивільних та господарський
справ, та їх розмірів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 21 грудня 2005 року, №1258, який діяв на
момент подання до суду апеляційної
скарги, витрати з
інформаційно-технічного забезпечення
розгляду цивільної справи позовного
провадження з розгляду спору майнового
характеру оплачується в розмірі 120
гривень.

Відповідно до пункту 10 вказаного
Порядку за апеляційну скаргу на
рішення суду першої інстанції у
цивільних справах витрати оплачуються
в розмірі, передбаченому за позовну
заяву, яка подається до суду першої
інстанції.

З платіжний доручень від 15 лютого 2011
року вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк»
за подання до суду позовної заяви
сплатив судовий збір в сумі 1700 гривень
та 120 гривень витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи (а.с.5-6).

З платіжних доручень від 19 вересня 2011
року вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк»
за подання до суду апеляційної скарги
сплатив судовий збір в сумі 850 гривень
та 120 гривень витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи (а.с.140,141).

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» слід
стягнути 2550 гривень в рахунок
відшкодування витрати понесених на
сплату судового збору та 240 витрат
понесених на сплату витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Садгірського районного суду
міста Чернівці від 7 вересня 2011 року в
частині звернення стягнення на
житловий будинок загальною площею 458,10
кв.м., який розташований по АДРЕСА_1
шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладенням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отримання витягу з Державного реєстру
прав власності, а також наданням банку
всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу змінити, виклавши в
наступній редакції:

звернути стягнення на житловий будинок
загальною площею 458,10 кв.м., який
розташований по АДРЕСА_1 з метою
погашення заборгованості ОСОБА_2 перед
публічним акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк» в сумі 160
646,81 доларів США до складу якої входить
заборгованість за кредитом в сумі 92085,19
доларів США , 46 720,78 доларів США по
процентам за користування кредитом, 21
840,84 доларів США пені за несвоєчасність
виконання зобов'язання,

шляхом надання права публічному
акціонерному товариству комерційний
банк «ПриватБанк» продажу вказаного
предмету іпотеки із застосуванням
процедури продажу, встановленої
статтею 38 цього Закону України «Про
іпотеку» за початковою ціною
встановленою на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій.

Рішення Садгірського районного суду
міста Чернівці від 7 вересня 2011 року в
частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відмови в позові про виселення ОСОБА_5,
ОСОБА_6, зняття ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4,
з реєстраційного обліку у відділі у
справах громадян, імміграції та
реєстрації фізичних осіб УМВС України
міста Чернівці скасувати.

В позові публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про виселення ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з житлового
будинку, який розташований по АДРЕСА_1
зі зняттям з реєстрації місця
проживання, зняття ОСОБА_2 з реєстрації
місця проживання відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» 2550
гривень в рахунок відшкодування
витрати понесених на сплату судового
збору та 240 витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту його вступу в законну
силу.

Головуючий

Судді: