Справа № Провадження №2-185/12
22-ц/780/6746/13 Головуючий у І інстанції
Пархоменко О.В. Категорія44Доповідач у 2
інстанціїПоліщук 16.12.2013
________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Поліщука М.А..

суддів: Малорода О.І., Ігнатченко Н.В.

при секретарі: Власенко О.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 7 березня 2012 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
треті особи: Ірпінська міська рада
Київської області Комунальне
підприємство Київської обласної ради
«Ірпінське бюро технічної
інвентаризації» про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у розгляді справи,
перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів, -

В С Т А Н О В И Л
А:

В липні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із вказаним позовом і просила
зобов'язати ОСОБА_5 перенести паркан,
який розділяє земельні ділянки НОМЕР_1
та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 довжиною 25,8 метрів
в бік земельної ділянки НОМЕР_1 в тилу
на 1,30 метрів та в кінці 25,8 м на 0,6 м та
демонтувати на даній ділянці
встановлений відповідачем туалет з
перенесенням на свою земельну ділянку.

Позов обґрунтовувала тим, що 15
вересня 2004 року за договором
купівлі-продажу купила у ОСОБА_6
житловий будинокАДРЕСА_2, за яким
було закріплено земельну ділянку
площею 796 кв.метрів. Посилалась також
на те, що ОСОБА_6 були погоджені межі
земельної ділянки із суміжними
землекористувачами. Рішенням
Ірпінської міської ради від
12.09.2005року №1349-39-1У позивачу надано
дозвіл на приватизацію земельної
ділянки біля належного їй будинку
площею 0,0796га. Проте влітку 2005 року
ОСОБА_5 самовільно демонтувала 25,80м
існуючого між земельними ділянками
паркану і встановила новий із
зміщенням його в сторону її
земельної ділянки в тилу на 1,3 метра
та 0,6 метра, чим порушила права
позивача.

Заочним рішенням Ірпінського міського
суду Київської області від 7 березня 2012
року позов задоволено частково.

Зобов'язати ОСОБА_5 перенести паркан,
який розділяє земельні ділянки НОМЕР_1
та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 довжиною 25,8 м в бік
земельної ділянки НОМЕР_1 в тилу на 1,30 м
та в кінці 25,8 м на 0,6 м та демонтувати на
даній ділянці встановлений нею туалет
з перенесенням на свою земельну
ділянку.

В інший частині позов залишено без
задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким в позові
відмовити, посилаючись на
незаконність і необґрунтованість
рішення, ухвалення його з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, заявлених
позовних вимог, відповідно до правил
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд виходив із того, що
судом встановлено, що між позивачем та
відповідачкою ОСОБА_5 виникають
конфлікти з приводу користування
земельною ділянкою. Із наданої
позивачем схеми земельної ділянки
вбачається, що з боку земельної ділянки
НОМЕР_1 існує зміщення меж ділянки в
сторону земельної ділянки НОМЕР_2 в
тилу на 1,3 м та 0,6 м.

Також суд керувався положеннями
ст..391 ЦК України і ч.2 ст.152 Земельного
кодексу України.

Проте погодитись із такими
висновками не можна, так як вони не
відповідають обставинам справи і
вимогам закону.

Відповідно до ст..60 ЦПК України кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено
наступні обставини справи, які не
оспорюються.

ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_2 на
підставі договору купівлі-продажу
житлового будинку від 15 вересня 2004
року.

Власниками суміжного будинку АДРЕСА_3
є ОСОБА_5, якій належить 56/100 частин
цього будинку та ОСОБА_7, якій
належить 44/100 частини будинку.

ОСОБА_5 набула право власності на 56/100
частин будинку НОМЕР_1 3 грудня 2003 року
на підставі договору
купівлі-продажу, за яким купила
частину будинку у ОСОБА_4.

Рішенням Ірпінської міської ради №
610-19-ХХІУ від 19 лютого 2004 року "Про
додаткове виділення земельних ділянок
громадянам для обслуговування
житлових будинків та на правах оренди"
додатково закріплено ОСОБА_6, що мешкає
в АДРЕСА_2, земельну ділянку площею 196
кв. м. для обслуговування житлового
будинку, господарських будівель та
спору, загальна площа земельної
ділянки в АДРЕСА_2 становитиме 796 кв. м.
по фактичному користуванню.

Відповідно до витягу з рішення
Ірпінської міської ради від 12.09.2005 року
№ 1349-39-ІУ «Про дозвіл на виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право приватної власності
на земельну ділянку» надано дозвіл на
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право
приватної власності на земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд в
існуючих межах ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 0,0796 га за адресою АДРЕСА_2.

При апеляційному розгляді
встановлено, що суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для вирішення спору та
неправильно застосував норми
матеріального права.

Як вбачається із доданих до
апеляційної скарги доказів, які
приймаються до уваги, так як суд
ухвалив заочне рішення і відповідач
не мала можливості надати ці докази
суду першої інстанції, 3 грудня 2003
року на підставі договорів
купівлі-продажу ОСОБА_5 набула право
власності не тільки на 56/100 частин
будинкуАДРЕСА_3, але й на земельну
ділянку площею 0,0453 га із цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд, розміщену за
цією-ж адресою

23 березня 2004 року ОСОБА_5 отримала
Державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0,0453 га по АДРЕСА_3 і з того часу межі та
площа належної їй земельної ділянки
не змінювались.

Колегія суддів вважає обґрунтованими
доводи апеляційної скарги на те, що
у

власність ОСОБА_5 перейшла земельна
ділянка, межі та площа якої були
визначені між попереднім власником
будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_4 та попереднім
власником будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_6,
тобто задовго до набуття ОСОБА_3 права
власності на будинок та права на
користування земельною ділянкою.

Покладені в основу рішення
судом першої інстанції належним
чином не завірена ксерокопія схеми
земельної ділянки (а.с.30), надана
позивачем на підтвердження зміщення
меж ділянки, акт депутата за 29.08. 2005
року (а.с.31), за встановлених при
апеляційному розгляді обставинах
справи не можна вважати належними
доказами на підтвердження позовних
вимог.

ОСОБА_3 на час вирішення спору не є
власником земельної ділянки,
розташованої по АДРЕСА_2.

Державний акт на право власності на
земельну ділянку на ім.'я ОСОБА_5,
згідно якого вона є власником
земельної ділянки площею 0,0453 га по
АДРЕСА_3, на час вирішення спору є
чинним і в установленому законом
порядку недійсним не визнавався.

До вказаних правовідносин положення
ст..391 ЦК України не підлягають
застосуванню.

З врахуванням встановлених обставин,
колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду не може
вважатись законним і обґрунтованим,
так як суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
неправильно застосував норми
матеріального права, а тому
відповідно до ст..309 ЦПК України
рішення суду підлягає скасуванню із
ухваленням нового рішення, яким в
задоволенні позову відмовити за
необґрунтованістю і недоведеністю
позовних вимог.

Заперечення представника ОСОБА_3 на
апеляційну скаргу із посиланням на
інвентаризаційну справу на житловий
будинокАДРЕСА_2, план земельної
ділянки, який знаходиться у даній
інвентаризаційній справі, також не є
належним доказом обґрунтованості
позову, так як із вказаного плану
вбачається, що загальна площа
земельної ділянки становить
796кв.метрів.

Належних доказів того, що в
результаті будівництва ОСОБА_5
паркану, який розділяє земельні
ділянки сторін, зменшилась земельна
ділянка, яка знаходиться у
користуванні позивача, суду не
надано.

Керуючись ст. ст.309, 316 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І
Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Заочне рішення Ірпінського міського
суду Київської області від 7 березня 2012
року скасувати і ухвалити нове
рішення:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, треті особи: Ірпінська міська
рада Київської області Комунальне
підприємство Київської обласної ради
«Ірпінське бюро технічної
інвентаризації» про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: