Справа № 333/3651/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2013р.
м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
у складі головуючого судді Боровікової
А.І., при секретарі Мікові П.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Запоріжжі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визначення ідеальної частки в
нерухомому майні, стягнення грошової
компенсації та поділу рухомого майна, -

В С Т А Н О
В И В:

У лютому 2013 р. позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про порядок поділу
рухомого майна та виділ частки з
нерухомого майна, що є у спільній
сумісній власності. Під час судового
розгляду справи позивач позовні вимоги
уточнив, звернувшися до вищезазначених
відповідачів із позовом про
визначення ідеальної частки в
нерухомому майні, стягнення грошової
компенсації та поділу рухомого майна,
вказавши, що з 07.03.1992 р. по 17.12.2012 р. він
перебував з відповідачкою ОСОБА_2 у
зареєстрованому шлюбі, від якого
мають двох дітей: сина - відповідача
ОСОБА_3 та доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1
В період шлюбу ними було набуте певне
майно, а саме: трикімнатна квартира за
адресою: АДРЕСА_1, вартістю 307 780 грн.,
автомобіль ВАЗ 21011, державний номер
НОМЕР_1), придбаний у 2011р., вартістю 10000
грн., шафа-купе вартістю 6000 грн.,
холодильник NORD вартістю 2 000 грн.,
телевізор SONY вартістю 2 000 грн.,
телевізор SUPRA, вартістю 2000 грн.,
двоспальне ліжко вартістю 3500 грн. У 2012
р. через постійні конфлікти позивача з
колишньою дружиною відповідачкою
ОСОБА_2, відповідачі змінили у квартирі
замки, тим самим перешкоджаючи йому у
користуванні належною їм усім
квартирою, через що, він був змушений
переїхати на нове місце проживання, у
зв'язку з чим, він звернувся до суду з
цим позовом.

Позивач просив суд виділити ідеальну
частку в нерухомому майні у вигляді 1/5
частини трикімнатної квартири,
належної йому на праві спільної
сумісної власності, яка знаходиться за
вищезазначеною адресою; стягнути з
відповідачів на його користь грошову
компенсацію вартості належної йому 1/5
ідеальної частки в трикімнатній
квартирі у розмірі 61556 грн; поділити
належне йому та відповідачці ОСОБА_2
на праві спільної сумісної власності
рухоме майно, а саме: автомобіль ВАЗ
21011, держномер НОМЕР_2 вартістю 10000 грн.,
шаф-купе вартістю 6000 грн., холодильник
«Nord» - 2000 грн., телевізор «Sony» - 2000 грн.,
телевізор «Supra» - 1000 грн., двоспальне
ліжко - 3500 грн., виділивши йому у
приватну власність автомобіль ВАЗ 21011,
вартістю 10 000 грн., а відповідачці
ОСОБА_2 - шафу-купе - 6000 грн.,
холодильник «Nord» - 2000 грн., телевізор
«Supra» - 1000 грн., телевізор SONY вартістю
2000 грн., двоспальне ліжко - 3500 грн., а
судові витрати покласти на
відповідачів солідарно.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, надав суду пояснення,
аналогічні викладеним у позовній
заяві, просив суд задовольнити позов.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
судового засідання не з*явилися, надали
суду заяви про розгляд справи у їх
відсутності, просили суд у задоволенні
позову відмовити.

Керуючись ст. 169 ЦПК України, суд вважає
можливим розглянути справу у
відсутності відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому
засіданні позовні вимоги визнала
частково. Суду пояснила, що
спірна квартира була отримана її
батьками - ОСОБА_8 та відповідачем
ОСОБА_4, яка була приватизована
позивачем та відповідачами, та на
теперішній час належить сторонам на
праві спільної сумісної власності. З
липня 2012 р. шлюбні стосунки між нею та
позивачем фактично припинилися і він
пішов з родини, після чого позивач
ніяких витрат по утриманню квартири не
несе, житлом не цікавиться і не
користується ним з власної ініціативи.
Замки у квартирі відповідачі не міняли
і не чинять перешкод позивачу у
користуванні квартирою, при цьому
позивач створив іншу родину із жінкою,
яка забезпечена житлом і пішов до неї
жити, у зв'язку з чим втратив до їх
спільної квартири інтерес. Також, він
забрав з собою автомобіль, що є їх
спільною сумісною власністю, який і на
сьогоднішній день знаходиться у його
постійному та безперервному володінні
і користуванні.

Частково визнавши позовні вимоги,
відповідачка пояснила суду, що не
заперечує проти визначення за
позивачем ідеальної частки у вигляді 1/5
частини трикімнатної квартири, а що
стосується стягнення з відповідачів
солідарно на користь позивача вартості
цієї частки у розмірі 61556 грн.
заперечує з тих підстав, що
відповідачі не бажають отримувати у
власність належну позивачу частку,
оскільки не мають матеріальної
можливості за неї сплатити грошову
компенсацію з тих підстав, що їхній з
позивачем син - відповідач ОСОБА_3 на
даний час навчається, не працює, тобто є
неплатоспроможним, її батько
відповідач ОСОБА_4 є непрацездатним -
знаходиться на пенсії, на утриманні
відповідачки ОСОБА_2 знаходиться
неповнолітня донька, на утримання якої
з позивача на її користь стягуються
аліменти, але на теперішній час позивач
має значну заборгованість по сплаті
останніх. Також пояснила суду, що
особисто вона отримує мінімальну
заробітну плату, а також сплачує кошти
за навчання їх повнолітнього, але не
працюючого у зв*язку з навчанням сина,
тобто відповідачка ОСОБА_2 є також
неплатоспроможною.

Таким чином, відповідачі, не мають
змоги сплатити позивачу грошову
компенсацію вартості його частки в
належній їм на праві спільної сумісної
власності квартирі, а примусове
нав'язування власності призведе до
того, що у зв'язку зі скрутним
матеріальним становищем, єдиною
можливістю сплатити позивачу вартість
його 1/5 частини спірної квартири буде
продаж квартири. Відповідачі не
забезпечені іншим житлом, а отже вони,
разом із неповнолітньою дитиною, яка
проживає разом із ними у вищевказаній
квартирі, залишаться без житла взагалі.
Просила суд у цій частині позову
відмовити.

Щодо поділу спільного майна подружжя,
відповідачка також позовні вимоги
визнала частково, суду пояснила, що не
заперечує виділити позивачу
автомобіль ВАЗ 21011 держаний номер
НОМЕР_2, який є спільною сумісною
власністю подружжя, та який він оцінює
у 10 000 грн. Також пояснила, що за спільні
кошти з позивачем під час шлюбу
придбано лише шаф-купе та двоспальне
ліжко, але вона не погоджується із
вказаними позивачем цінами на це майно,
оскільки під час постійного
використання ці речі втратили значну
частину своєї первинної вартості і
вартість шафи-купе та двоспального
ліжка на теперішній час, вважає
відповідачка, загалом складає 1000 грн.

Що стосується іншого майна, яке позивач
зазначив у позові, як придбане під час
шлюбу за власні кошти подружжя, а саме:
холодильник «Nord» - 2000 грн., телевізор
«Sony» - 2000 грн., телевізор «Supra» - 1000 грн.
- взагалі подружжю не належить, а
придбане батьками відповідачки за їхні
власні кошти - померлою матір*ю ОСОБА_8
та батьком ОСОБА_4, тому просила суд у
розділі цього майна, як спільного майна
подружжя, відмовити, не заперечувала
проти поділу автомобіля, який виділити
у власність позивачу та стягнути з
останнього на її користь у порядку
компенсації 5000 грн., шаф-купе та ліжко
загальної вартістю 1000 грн. виділити їй
у порядку поділу майна подружжя,
стягнувши з неї у порядку компенсації
на користь позивача 1000 грн., у іншій
частині позову відмовити.

Представник позивача у судовому
засідання заперечував проти позиції
відповідачки ОСОБА_2 щодо розподілу
майна, наполягав на викладених у позові
вимогах розподілу усього зазначеного
у позові майна, як набутого подружжям у
період шлюбу та вказаної позивачем у
позові вартості цього майна (вказаних
ним цін на майно), при цьому
відмовився внести на депозит суду ?
частину вартості автомобіля - 5000 грн., а
також відмовився від проведення
торгівельної експертизи щодо
встановлення цін на майно, яке позивач
просить суд розділити між подружжям.

Також представник позивача відмовився
звернутися до суду з клопотанням про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи на
предмет визначення можливості поділу
спірної квартири в натурі. Просив суд
задовольнити позов з підстав,
викладених у позовній заяві.

Вислухавши пояснення відповідачки,
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено:

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2
вступили до шлюбу 07.03.1992 року, який був
зареєстрований Самійлівською
сільською радою Новомиколаївського
району Запорізької області, актовий
запис № 02, що підтверджується
Свідоцтвом про шлюб між сторонами.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 17.12.2012р. шлюб між
ОСОБА_9 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно Свідоцтва № 9397 про право
власності на житло від 10.09.1997р.,
виданого Комунарською районною радою
м. Запоріжжя, квартира, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві
спільної сумісної власності
громадянам: ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Право спільної сумісної власності на
вищезазначену квартиру за вказаними у
Свідоцтві власниками зареєстровано в
ОП ЗМБТІ , реєстровий номер 203/35648.

Також, згідно вищезазначеного
Свідоцтва про право власності на житло
(зворот) - 15 частина квартири, належна
ОСОБА_8 перейшла ОСОБА_5 на підставі
Свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 6-ою державною
нотаріальною конторою 02.06.2005 р. за
реєстровим номером 3-1038.

Згідно Звіту з оцінки майна,
проведеного ТОВ «Національна
експертиза - правова група» від 07.08.2012р.,
ринкова вартість трикімнатної
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 складає 307 780 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60
СК України, майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
цього майна, незалежно від розірвання
шлюбу та у разі його поділу, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК
України, майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК
України).

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 358 ЦК
України, право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою. Кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього, він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

Тобто, надання у володіння власникові
майна його частки в натурі, можливе
лише за умови, що майно можливо
поділити. Якщо надання частки в натурі
є неможливим, співвласник вправі
вимагати від інших співвласників
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Відповідно ч.2 ст. 365 ЦК України, суд
постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 370 ЦК України,
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності. У разі виділу
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України:
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо:

1) частка є незначною і не може бути
виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування
майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

Відповвідно до ч.1 ст. 364 ЦК України,
кожен із співвласників спільної
часткової власності має право на виділ
у натурі частки, що є у спільній
сумісній власності. За неможливості
такого виділу у зв*язку

з неподільністю речі (ч.2
ст. 183 ЦК України), співвласник, який
бажає виділу, має право на одержання
від інших співвласників грошової або
матеріальної компенсації вартості
його частки.

При цьому зазначеною нормою
передбачено, що обов*язковою умовою
призначення грошової компенсації є
лише згода співвласника, який заявив
вимоги про виділ його частки, і не
передбачається обов*язковість згоди
інших співвласників на такий виділ та
не ставиться право співвласника на
виділ у залежність від згоди інших
співвласників і мотивів, з яких
власник має намір реалізувати своє
право на виділ.

Тобто, надання у володіння
власникові майна його частки в натурі,
можливе лише за умови, що майно можливо
поділити. Якщо надання частки в натурі
є неможливим, співвласник вправі
вимагати від інших співвласників
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Позивач звернувся до суду з позовними
вимогами про стягнення вартості
належної йому частки майна - 1/5 частини
квартири, що є спільній сумісній
власності сторін.

Надання у володіння власникові майна
його частки в натурі можливе лише за
умови, що майно можливо поділити. Якщо
надання частки в натурі є неможливим,
співвласник вправі вимагати від інших
співвласників матеріальної
компенсації вартості його частки.

Позивач звернувся до суду з позовними
вимогами про стягнення вартості
належної йому частки майна - 1/5 частини
квартири, що є спільній сумісній
власності сторін.

Позивач не звернувся до суду з вимогами
щодо виділу його частки спільного
майна в натурі, (відповідно не
звернувся до суду з клопотанням про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи на
предмет визначення можливості виділу
в натурі частки у спільному майні), а за
відсутності цієї вимоги, в позивача не
виникло право на одержання від інших
співвласників відповідної грошової
компенсації.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі, коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу.

Дослідивши вищезазначені обставини,
суд вважає за можливе задовольнити
позовні вимоги у частині визначення
позивачу ідеальної частки у спільній
сумісній власності сторін -
трикімнатної квартири за
вищезазначеною адресою.

Позивачем також не доведено у судовому
засіданні, що спільне користування та
володіння майном (квартирою) є
неможливим.

Доводи позивача - ОСОБА_1 про те, що
користуватися спірною квартирою він не
може є необґрунтованими, оскільки
позивач, як власник майна має
можливість звернутися до суду та
встановити порядок користування нею.
Відповідно п. 14 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 "Про судову практику у справах
за позовом про захист права приватної
власності", із відповідними змінами,
квартира, яка є спільною сумісною чи
частковою власністю, на вимогу
(учасника) цієї власності, підлягає
поділу в натурі, у протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщенням квартири,
якщо про це заявлено позов.

Тобто, позивач, як власник квартири, має
право на вказане майно, а в разі
перешкоди зі сторони відповідачів, має
право звернутися до суду з позовом щодо
усунення перешкод у користуванні
власністю.

Згідно п. 23 Постанови № 11 Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 р.
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
майна подружжя" вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясувати джерело та час його
придбання.

Суд також вважає недоведеними вимоги
позивача щодо поділу між подружжям,
придбаних в період шлюбу холодильника
NORD, вартістю 2 000 грн., телевізора SONY,
вартістю 2 000 грн. та телевізора SUPRA,
вартістю 2 000 грн., оскільки жодних
доказів їх придбання, вартості та
наявності у судовому засіданні
позивачем не надано.

Заявлена вартість шафи купе - 6 000 грн. та
двоспального ліжка - 3 500 грн. також
позивачем нічим не доведена.

Відповідачка ОСОБА_2 визнала спільною
сумісною власністю подружжя:
автомобіль ВАЗ 21011 держаний номер
НОМЕР_2, і погодилася з заявленою
позивачем його вартістю - 10000 грн., при
цьому відповідачка не заперечує, що
шафа-купе та двоспальне ліжко придбане
саме подружжям у період шлюбу, але не
погодилася із зазначеною позивачем
оцінкою цього майна, вважає, що на
теперішній час з урахуванням
постійного використання цього майна,
останнє втратило значну частину своєї
первинної вартості і вартість
шафи-купе та двоспального ліжка на
теперішній час, вважає відповідачка,
загалом складає 1000 грн.

Не зважаючи на ту обставину, що
відповідачка погодилася з вказаною
позивачем вартістю придбаного під час
шлюбу автомобіля у 10000 грн., вона
просила суд віділити автомобіль
позивачу та стягнути на її користь з
відповідача вартість ? частини
автомобіля в порядку компенсації - 5000
грн.; також просила суд виділити їй
шафу-купе та двоспальне ліжко,
стягнувши з неї у порядку компенсації
на користь позивача 1000грн.

Відповідно ч.2 ст. 365 ЦК України, суд
постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Оскільки під час судового розгляду
справи позивач відмовився внести на
депозит суду 5000 грн, які необхідно
стягнути з нього за вимогою
відповідачки в порядку компенсації за
виділ йому автомобіля, придбаного у
шлюбі, а відповідачка погодилася саме
на такий спосіб поділу автомобіля,
тобто сторони не прийшли до згоди щодо
поділу автомобіля (неподільної речі) в
частині стягнення грошової
компенсації, суд вважає, що позовні
вимоги щодо поділу автомобіля не
підлягають задоволенню, оскільки не
відповідають вищезазначеним вимогам
діючого законодавства.

Також сторони не прийшли до згоди щодо
оцінки майна подружжя, придбаного в
період шлюбу, позивач не надав суду
доказів щодо оцінки майна за висновком
судової торгівельної експертизи, суд
вважає, що позовні вимоги про поділ
майна подружжя не підлягають
задоволенню за недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 60,69,70,71 СК України,
ст.ст. 358, 364, 365, 370 ЦК України, ст..ст. 212-214
ЦПК України, суд-

В И
Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визначити ОСОБА_1 ідеальну частку у
розмірі 1/5 частки трикімнатної
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, що знаходиться у спільній
сумісній власності ОСОБА_9, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі
Свідоцтва про право власності на житло
від 10.09.1997р. та Свідоцтва про право на
спадщину за законом від 02.06.2005р.

Залишити вищезазначену квартиру у
спільній сумісній власності сторін.

У задоволенні інших позовних вимог -
відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного
суду Запорізької області через
Комунарський районний суд м. Запоріжжя
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя

А.І.
Боровікова