Провадження № 2/522/3710/13
Приморський районний суд міста Одеси в складі:
Головуючого - судді Погрібного С.О.
за секретаря Малини-Муравенко В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення,
Позивач звернувся із позовною заявою до відповідача із вказаною вимогою, просить суд примусово виселити ОСОБА_2 з квартири № 53 по вул.Слепньова (провулок), буд.1 у м.Одесі; зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у володінні, розпорядженні та користуванні належним їй майном. На підтвердження своїх позовних вимог позивач посилався на те, що позивачу зазначена квартира належить на праві власності на підставі рішення. Втім, ОСОБА_2, не маючи жодних законних підстав, проник до квартири позивача та незаконно там мешкає, користується усім її майном і грошима та не сплачує комунальні послуги.
Представник відповідача звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи у звязку із зайнятістю в іншому судовому процесі, втім, на підтвердження вказаної обставини суду не надано належних доказів, з огляду на що суд визнає неявку у судове засідання такою, що відбулася з неповажних причин. Таким чином, відповідач у судове засідання не зявився неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку. Суд у звязку з неявкою відповідача в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача, який не зявився, у порядку заочного розгляду справи.
Представник позивача надав суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити у повному обсязі. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі пояснень сторін, представлених сторонами письмових доказів.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 09.04.2012 року та посвідченого у реєстрі за № 5-323, ОСОБА_1 належить квартира № 53 по вул. Слепньова (провулок), буд.1 в м. Одесі. Зазначене свідоцтво зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.05.2012 року.
У травні 2006 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання заповіту, на підставі якого видано вказане свідоцтво, недійсним.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2009 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені, визнано заповіт, складений від імені ОСОБА_2, недійсним, визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру № 53 по вул. Слепньова (провулок), буд.1 в м.Одесі, як за спадкоємцем за законом.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2010 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовлено.

Згідно ухвали Верховного Суду України від 02 листопада 2011 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення апеляційного суду Одеської області від 31 березня 2010 року залишено без змін.

Відповідно до вказаної ухвали Верховного Суду України рішення суду апеляційної інстанції, яким скасоване рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2009 року, - відповідає нормам матеріального та процесуального права та підстави для його скасування відсутні.

Таким чином, на сьогоднішній день рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2009 року, згідно із яким за відповідачем визнано право власності на спірну квартиру та яке б могло бути підставою правомірного мешкання у вказаній квартирі, є скасованим. Натомість, позивачка має право володіти спірним майном в силу певної правової підстави, є єдиним власником цього майна, а, отже вправі вимагати усунення перешкод у користуванні та володінні своїм майном.

За правилом ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Як було встановлено, ОСОБА_2 перешкоджає позивачу в користуванні належним їй майном, ним змінено замки вхідних дверей, в результаті чого власник не може потрапити до своєї квартири. Таким чином, у звязку з протиправною поведінкою відповідача ОСОБА_1 позбавлена можливості користуватися своїм власним майном у обсязі прав, наданій їй законом.

За правилом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Відповідно до статті 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Таким чином, оскільки відповідач зайняв спірне житло самоправно, мешкає у квартирі № 53 по вул. Слепньова (провулок), буд.1 в м. Одесі без відповідної правової підстави, суд визнає його таким, який займає його без достатньої правової підстави, з огляду на що підлягає виселенню.

Достатніх обґрунтованих та законних підстав для перебування відповідача у спірному житлі судом не встановлено. Дії відповідача, що знайшли свій вияв у неодноразовій неявці у судове засідання, свідчать про бажання уникнути цивільно-правової відповідальності та перешкодити ухваленню по справі рішення суду.

Щодо вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди судом враховано наступне.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, встановивши факт протиправного заволодіння майном позивача, беручи до уваги, що своїми протиправними діями відповідач ОСОБА_2 порушив право власності ОСОБА_1, суд дійшов висновку, що позивачу завдано моральні й душевні страждання, повязані з перешкоджанням у здійсненні права власності та неможливістю його реалізації.

Отже, суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, настання якої викликано порушенням права власності згідно ст. 23 ЦК України. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, судом прийняті до уваги характер правопорушення, той факт, що позивач тривалий час позбавлена можливості реалізації права власності, та з урахуванням розумності, справедливості та пропорційності (адекватності), суд визнає обґрунтованою вимогу про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1 000,0 гривень.

Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права та інтересу у випадку його порушення, невизнання або оспорювання з вимогою про застосування судом передбачених законом способів захисту.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 13, 16 ЦК України, ст.ст. 58, 61, 65, 106, 116, Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 10, 11, 88, 130, 174, 209, 212, 214-215 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 з квартири № 53 по вул. Слепньова (провулок), буд.1 у м. Одесі.

Зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у володінні, розпорядженні та користуванні квартирою № 53 по вул. Слепньова (провулок), буд.1 у м. Одесі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 000,0 (одна тисяча) гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача шляхом звернення із заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ С.О. Погрібний

23.05.2013