Справа № 761/8489/13-ц
Провадження №2/761/4544/2013
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

12 листопада 2013 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді:
Голік Н.О.

при секретарі :
Ксендзюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного
товаристваКомерційний банк «Надра»
про визнання недійсним п.5.2 Кредитного
договору №166/П/29/2007-840 від 22.11.2007 року,

ВСТАНОВИВ:

ПозивачОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом до відповідача, у якому просить
визнати недійсними п.5.2 Кредитного
договору №166/П/29/2007-840 від 22.11.2007
року,укладеного між ВАТ КБ «Надра»та
позивачем.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на
погляд позивача, пеня та штраф є
різновидами неустойки як юридичної
відповідальності, а не окремими видами
штрафних санкцій.

Позивач зазначає, що п. 5.2. та п. 5.3.
договору від 22.11.2007 року передбачає
подвійну цивільно-правову
відповідальність одного й того ж виду
за одне й теж саме порушення суперечить
вимогам ст..61 Конституції України,
згідно якої ніхто не може бути
притягнутий двічі до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те ж саме правопорушення.

Отже, відповідно до ст..215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами) в
момент вчинення правочину вимог,
встановлених частинами 1-3,5,6 ст.203 цього
кодексу.

В судовому засіданніпредставник
позивача позов підтримав та просив
задовольнити його, проти ухвалення
заочного рішення не заперечував.

Представник відповідача, ПАТ КБ
«Надра», в судове засідання не з'явився,
належним чином повідомлений про дату
та час судового засідання.

Суд, керуючись положеннями ст. ст. 169,224
ЦПК України, вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
представника відповідача на підставі
наявних в справі доказів, ухваливши
заочне рішення.

Дослідивши та оцінивши письмові докази
по справі в їх сукупності, заслухавши
пояснення представника позивача, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22.11.2007 р. між
Відкритим акціонерним товариством
Комерційний банк «Надра»,
правонаступником якого є ПАТКБ
«Надра», та ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір №166/П/29/2007-840 від
22.11.2007 р., предметом якого є надання
банком позичальнику у тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості та платності
грошових коштів у сумі157 509,00 доларів
США, в порядку і на умовах, визначених
договором за програмою «нове житло»,
на строк з22.11.2007 року до 19.11.2032 року з
відсотковою ставкою у розмірі 12,49% на
рік.

Кредитний договір №166/П/29/2007-840 від
22.11.2007 р. вчинений у письмовій формі та
власноручно підписаний позивачем.

Згідно з п. 3 ст. 203 ЦК України -
волевиявлення учасника правочину має
бути: вільним.

Жодних зауважень чи застережень у
позивача на момент укладення та
підписання договору - не було.
Підписання кредитного договору
свідчить про намір сторін прийняти на
себе права та обов'язки, зазначені у
договорі. Отже, між сторонами,
відповідно до умов договору було
досягнуто згоди щодо укладення
вказаного договору та умов його
виконання.

Відповідач виконав умови кредитного
договору та надав позивачу кредит на
умовах та в розмірі у визначених у
договорі.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини. ст. 638 ЦК України
визначено, що договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору. Ст.ст. 6,
627 ЦК України, забезпечують сторонам
свободу договору, в тому числі щодо
визначення його умов.

Підтвердженням досягнення згоди з усіх
істотних умов договору є підписи
представника Банку та безпосередньо
позичальника - позивача.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони
мають право укласти договір, який не
передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства. Сторони мають право
врегулювати у договорі, який
передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Відповідно до п.4.2.4 кредитного
договору, банк має право вимагати
дострокового повернення кредиту,
сплати нарахованих відсотків та інших
платежів, передбачених договором,
можливих штрафних санкцій.

Згідно п.5.2 кредитного договору, у
випадку прострочення виконання
зобов'язань позичальника щодо
повернення кредиту, сплати всіх
нарахованих відсотків комісій та
можливих штрафних санкцій у строк,
визначений у п.3.3.3. цього договору,
позичальник сплачує банку пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла на час виникнення
заборгованості, від несвоєчасно
сплаченої суми за кожен день
прострочення.

Згідно п.5.3 кредитного договору, у разі
порушення позичальником вимог п.4.3. за
виключенням п.п.4.3.3, 4.3.4 цього договору,
позичальник зобов'язаний сплатити
Банку штраф у розмірі 10% від суми
кредиту, визначеної у п.1.1 цього
договору, за кожен випадок.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.

Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Твердження позивача про
неправомірність одночасного стягнення
Банком штрафу та пені, що суперечить на
його думку вимогам ст. 61 Конституції
України, суд вважає безпідставними,
виходячи з наступного.

У відповідності зі ст. 549 ЦК України,
особливості застосування штрафу
полягають у тому, що штраф обчислюється
тільки у відсотках і тільки від суми
порушеного зобов'язання; він являє
собою грошову суму, яка одноразово
виплачується порушником зобов'язання.
Основною умовою застосування штрафу є
те, що штраф може встановлюватися за
будь-яке порушення зобов'язання.

Пеня ж, у свою чергу, є неустойкою, яка
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожний день
прострочення виконання. Як і штраф,
пеня обчислюється тільки у відсотках і
є триваючою неустойкою, тобто грошовою
сумою, яка нараховується за кожний день
прострочення. Відмінність пені від
штрафу полягає в тому, що пеня може
встановлюватися за несвоєчасне
виконання тільки грошового
зобов'язання.

Отже, виходячи з положень ст. 549 ЦК
України пеня та штраф є формами
неустойки, тобто не є окремими та
самостійними видами юридичної
відповідальності, а тому, у межах
одного виду відповідальності, може
застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, суд дійшов висновку про
правомірність одночасного стягнення
позивачем пені та штрафу.

Відповідно до ч.1,2 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Підтвердженням
досягнення згоди з усіх істотних умов
договору є підписи представника Банку
та безпосередньо позичальника - ОСОБА_1.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом, а зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно з ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України
підставою недійсності правочину є
суперечливість змісту правочину ЦК
України, актам цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 203 ч. 3 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

У відповідності зі ст.3 ЦК України
загальними засадами цивільного
законодавства є: свобода договору та
свобода підприємницької діяльності,
яка не заборонена законом.

Відповідно ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином, відповідно до умов договору та
закону. Нормами ст. ст. 610-611 ЦК України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають передбачені
законом наслідки.

Посилання позивача на визнання п.5.2.
договору недійсним з підстав не
додержано відповідачемвимог ст. 215 ЦК
України не знайшло свого
підтвердження, оскільки позивачем не
надано підтверджень щодо визнання
правочину недійсним, так як ним не
доведено недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог встановлених ст. 203 ЦК
України, які є підставою недійсності
правочину. Підписанням договору
позивач підтвердив факт прийняття умов
договору та зобов'язань, які виникли у
сторін при укладанні договору.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1
ознайомлений з умовами кредитного
договору, його волевиявлення було
вільним і відповідало його внутрішній
волі, він чітко усвідомлював всі умови
договору і вважав їх прийнятними для
себе, а також ознайомлений з іншою
інформацією згідно з вимогами
законодавства, вся надана інформація
йому цілком зрозуміла та не потребує
додаткового тлумачення, про що
свідчить його підпис під договором без
будь-яких застережень та жодних
обмежень.

Доводи позивача щодо несправедливості
умов оспорюваного Договору та
порушення принципу рівності сторін,
спростовуються умовами оспорюваного
Договору, якими визначено права та
обов'язки сторін, і не суперечать
положенням ст.ст.627, 1050 ЦК України, якими
встановлено принцип свободи договору
та право позикодавця нараховувати
штраф у розмірі 10% від суми кредиту,
визначеної у п.1.1 кредитного договору,
за кожен випадок у разі невиконання чи
неналежне виконання п.4.3. за
виключенням п.п.4.3.3, 4.3.4 цього
договоруцього договору.

Таким чином, на момент укладення
оспорюваного договору його зміст не
суперечив чинному законодавству.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
особа зобов'язана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Підписанням договору позивач
підтвердив факт прийняття умов
договору.

В матеріалах справи, позивачем не
наведені належні обґрунтування
позовних вимог, не надано доказів, які
підтверджують позовні вимоги.

За наведених обставин, суд приходить до
висновку, що в задоволенні позовних
вимог позивача слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60‚ 88, 212-215, 224-233 ЦПК України,
ст.ст. 3,6, 203, 215, 235, 525, 526, 527, 530, 549, 610, 612,
627,1049, 1054 ЦК України,суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного
товаристваКомерційний банк «Надра»
про визнання недійсним п.5.2 Кредитного
договору №166/П/29/2007-840 від 22.11.2007 року,-
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, яка подасться
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
районний суд, при цьому апеляційна
скарга на рішення може бути подана
протягом десяти днів з дня його
проголошення

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення,
заочне рішення може бути оскаржене в
загальному порядку.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: