Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/1345/13-ц

Провадження №2/377/476/13

02 грудня 2013 року Славутицький
міський суд Київської області у складі:
головуючої - судді Теремецької Н.Ф.,

при секретарі - Прокопенко Р.О.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката
ОСОБА_2,

представника відповідачки - адвоката
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Славутичі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про
визнання права власності на частку у
праві спільної сумісної власності на
квартиру, -

УСТАНОВИВ:

5 листопада 2013 року до суду з
позовом до ОСОБА_4 звернувся ОСОБА_1, в
якому просив визнати за ним право
власності на 1/2 частку квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, за
ОСОБА_4 визнати право власності на 1/6
частку вказаної квартири, за ОСОБА_5
визнати право власності на 1/3 частку
цієї квартири.

Позовні вимоги
обґрунтовувались тим, що згідно
свідоцтва про право власності на житло
від 16 грудня 1996 року, виданого ВП
«Чорнобильська АЕС» , сторонам та
третій особі на праві спільної
сумісної власності належить квартира
за адресою: АДРЕСА_1. Враховуючи, що
ОСОБА_1, позивач, несе витрати по
утриманню вищезазначеної квартири та
витрати по оплаті комунальних послуг,
а також за свої власні кошти замінив
вікно у кімнаті площею 11,5 кв.м., замінив
два дверні блоки, зробив ремонт у
вбиральні, то вважає, що згідно ч.3 ст.
372 ЦК України є підстави для зменшення
частки у спільній сумісній власності
на зазначену квартиру відповідачки
ОСОБА_4 з 1/3 до 1/6 частки квартири з
одночасним збільшенням його частки як
співвласника квартири з 1/3 до 1/2 частки
квартири, а у власності ОСОБА_5 залишити
1/3 частку квартири.

Представником відповідачки
надані заперечення на позовну заяву, в
яких він просив відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на ст.
372 ЦК України, відповідно до норм якої у
разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. Вказані позивачем в
позовній заяві обставини щодо
утримання ним власного майна не
можуть бути підставою для збільшення
його частки у майні, яке є спільною
сумісною власністю, оскільки жодна
норма ЦК України і інші норми
законодавства не передбачають
виникнення у співвласника майна права
на збільшення частки у цьому майні у
разі невиконання обов'язку щодо
утримання власного майна іншим зі
співвласників.

В судовому засіданні позивач
позов підтримав та просив задовольнити
в повному обсязі. Суду пояснив, що він
самостійно несе витрати по утриманню
вказаної квартири, сплачує
житлово-комунальні послуги.
Відповідачка сплачує лише рахунки за
електроенергію і телефон та
відмовляється брати участь в оплаті
будь-яких поточних витрат по утриманню
квартири. Він за свої кошти замінив
вікно у кімнаті та замінив два дверні
блоки, крім того зробив ремонт у
вбиральні, постійно займається
ремонтуванням в квартирі, зокрема,
замінює лампочки, ремонтує крани,
труби, сантехніку за власний рахунок, в
зв'язку з чим має право на збільшення
своєї частки в квартирі, що є спільною
сумісною власністю, з 1/3 до 1/2 частки, а
частка відповідачка відповідно
повинна бути зменшена з 1/3 до 1/6 частки
спірної квартири.

Представник позивача підтримала
позовні вимоги в повному обсязі. Суду
пояснила, що з урахуванням обставин,
зазначених позивачем він відповідно до
ч.3 ст.372 ЦК України має право на
збільшення своєї частки у квартирі, що
є об'єктом спільної сумісної
власності, в зв'язку з чим частка
відповідачки повинна бути зменшена.

Відповідачка у судове засідання
не з'явилася, надала до суду заяву, в
якій просила розглядати справу за її
відсутності та відмовити у задоволенні
позову.

Представник відповідачки просив
відмовити у задоволенні позову за його
безпідставністю, посилаючись на те, що
сторонам та третій особі належить
законодавчо по 1/3 частці спірної
квартири, обставини, на які
посилається позивач, не можуть бути
підставами для збільшення частки
позивача і зменшенню частки
відповідачки у квартирі, що належить на
праві спільної сумісної власності.

ОСОБА_5, третя особа у справі, в
судове засідання не з'явився, надавши
заяву про розгляд справи за його
відсутності, позовні вимоги підтримав
в повному обсязі.

Суд, вислухавши
пояснення осіб, які беруть участь
справі, дослідивши підстави позовних
вимог вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що
ОСОБА_1, позивач, та ОСОБА_4,
відповідачка, перебували у шлюбі,
зареєстрованому 1 лютого 1992 року
відділом запису актів громадянського
стану Славутицького міськвиконкому
Київської області актовий запис № 21,
який було розірвано згідно рішення
Славутицького міського суду Київської
області від 22 серпня 2013 року у справі №
377/955/13-ц, що набрало законної сили 2
вересня 2013 року.

За час перебування у шлюбі у
сторін народився син ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа у справі.

Згідно свідоцтва про право
власності на житло від 16 грудня 1996
року, виданого ВП «Чорнобильська АЕС»,
копія якого долучена до справи,
квартира, розташована за адресою:
АДРЕСА_1, належить на праві спільної
сумісної власності громадянам ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_5. Квартира приватизована
згідно із Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду». Зареєстровано у бюро технічної
інвентаризації агентства з розвитку
бізнесу м.Славутича Київської області
за № 168/89 від 25.02.1997 року.

Відповідно до витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно внесено запис про право
власності 2811584 від 07.10.2013 року, форма
власності: приватна, вид спільної
власності: спільна сумісна, власники :
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Як встановлено судом, спірна
квартира при приватизації була
передана сторонам і третій особі у
спільну сумісну власність і належить
позивачу, відповідачці і третій особі
на праві спільної сумісної власності,
оскільки їх частки у праві спільної
сумісної власності не були виділені.

Відповідно до ч. 1 ст.368 ЦК України
спільна власність двох або більше
осіб без визначення часток кожного з
них у праві власності є спільною
сумісною власністю.

Така форма власності не може бути
з визначеною часткою одного із
власників.

Згідно ч.1 ст.372 ЦК України майно,
що є у спільній сумісній власності,
може бути поділене між співвласниками
за домовленістю між ними.

Як зазначено у ч.2 цієї статті
у разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві
спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

За правилами ч.3 ст.372 ЦК
України за рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення.

Як вбачається з пояснень
позивача, домовленості між сторонами
щодо розміру часток кожного з них в
праві спільної сумісної власності не
було.

Посилання позивача на оплату ним
витрат по утриманню спірної квартири,
сплату житлово-комунальних послуг,
заміна вікна у кімнаті, заміна два
дверних блока, ремонт у вбиральні,
заміна лампочки, ремонт крану, труби,
сантехніки за власний рахунок як на
обставини, що мають істотне значення, з
урахуванням яких може бути збільшена
або зменшена частка співвласника у
приватизованій квартирі, що є об'єктом
спільної сумісної власності, суд
вважає необґрунтованими та такими, що
не впливають на визначення розміру
часток у праві спільної сумісної
власності, тому до уваги судом не
приймаються.

Згідно п.5 Постанови Пленуму
Верхового Суду України № 20 від 22.12.1995
року «Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» частка учасника спільної
сумісної власності визначається при
поділі майна, виділі частки з спільного
майна, зверненні стягнення на майно
учасника спільної власності за його
боргами, відкритті після нього
спадщини.

Як пояснив в судовому засіданні
позивач, визначення права власності на
частки у квартирі йому необхідно, щоб
потім викупити у відповідачки частку,
яка їй належить.

Позовні вимоги щодо поділу майна
в натурі, виділу частки із спільного
майна тощо у даній справі позивач не
заявив.

Відповідно до принципу
диспозитивності, зазначеного у ст. 11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненнями
фізичних чи юридичних осіб в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та осіб, які беруть
участь у справі.

Враховуючи, що право власності
позивача на 1/3 частину спільної для
позивача та відповідача і третьої
особи квартири юридично зафіксовано у
правовстановлюючому документі -
свідоцтві про право власності на житло
від 16.12.1996 року, то суд не виходячи за
межі позовних вимог, приходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову в частині визнання
права власності за позивачем на 1/2
частку спірної квартири. З урахуванням
наведенного, не вбачається підстав і
для визнання права власності за
відповідачкою на 1/6 частку квартири.
Відсутні правові підстави для
визнання права власності на 1/3 частку
квартири за третьою особою, крім того,
як встановлено в судовому засіданні,
його право власності на зазначену
частку квартиру ніким не оспорюється
та не порушується.

За таких обставин необхідно відмовити
у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої
сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Згідно ч.1 ст.79 ЦПК України судові
витрати складаються із судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

Як зазначено у ч.3 цієї статті до
витрат, пов'язаних з розглядом справи,
належать, зокрема, витрати на правову
допомогу.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які надають правову допомогу за
договором, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної
правової допомоги.

В частині 2 цієї статті зазначено,
що граничний розмір компенсації витрат
на правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до ст.1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову
допомогу, зокрема, у цивільних
справах, в яких така компенсація
виплачується стороні, на користь якої
ухвалено судове рішення, іншою
стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза
судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні.

Оплата витрат за надання правової
допомоги ОСОБА_4, відповідачці у
справі, на підставі договору про
надання правової допомоги
підтверджується розрахунком витрат на
правову допомогу, квитанцією № 39/13 від
14 листопада 2013 року.

Згідно квитанції № 39/13 від 14 листопада
2013 року, яка долучена до матеріалів
справи, ОСОБА_4 оплачено адвокату
ОСОБА_3 . за надання правової допомоги
згідно договору про надання правової
допомоги від 14.11.2013 року, долученого
до матеріалів справи, 1400 гривень.

Даний розмір судових витрат суд вважає
обґрунтованим, враховуючи час,
затрачений адвокатом на надання
консультацій відповідачці ОСОБА_4,
складання заперечень, підготовку до
суду та участь в якості представника в
судовому процесі і відповідає
граничному розміру, встановленому
Закону України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах».

Таким чином, з позивача на користь
відповідачки ОСОБА_4 необхідно
стягнути понесені судові витрати на
правову допомогу в сумі 1400 гривень.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 209, 213 - 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_4 судові витрати на правову
допомогу в сумі 1400 гривень.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Славутицький міський суд.
Апеляційна скарга може бути подана
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку на апеляційне
оскарження, якщо апеляційну скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи Апеляційним судом.

Повне рішення виготовлено 7 грудня 2013
року

Суддя
Н. Ф. Теремецька