Справа № 464/3673/13-ц
пр.№ 2/464/1071/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2013 року Сихівський районний
суд м. Львова в складі:

головуючого судді Шашуріної Г.О.,

при секретарі Причині О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
договорів недійсними, визнання майна
спільною сумісною власністю, -

в с т а н о в и в:

позивач звернулася до суду з вказаним
позовом, посилаючись на те, що 07.08.1999
року вони з відповідачем ОСОБА_2 уклали
шлюб. Рішенням Сихівського районнного
суду міста Львова від 04.04.2013 року шлюб
між ними розірвано. В 2008 році вони з
відповідачем, перебуваючи в
зареєстрованому шлюбі, вирішили
придбати новий автомобіль. Пошуком і
купівлею автомобіля займався
відповідач. Він повідомив, що знайшов
підходящий для них автомобіль «КІА
MAGENTIS», 2007 року випуску, належний ОСОБА_3
25.03.2008 року відповідач взяв з дому 20 000
доларів США для купівлі автомобіля. В
2012 році вони з відповідачем фактично
припинили шлюбні відносини.
Обговорюючи питання про розірвання
шлюбу та поділ спільного майна, вона
дізналася від ОСОБА_2, що при купівлі
автомобіля в 2008 році він уклав договір
доручення, а на даний момент право
власності на автомобіль зареєстровано
за його матір’ю ОСОБА_4 Відтак, ОСОБА_2
вважає, що вона не має жодних прав на
цей автомобіль. 25.03.2008 року ОСОБА_3
доручила ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7І,
ОСОБА_8 продати автомобіль, видавши
вказаним особам довіреність на право
користування та розпорядження
належним їй автомобілем. В цей же день
ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 повну
договірну суму коштів за автомобіль –
20 000 доларів США. 24.05.2008 року її довірені
особи від імені ОСОБА_3 уклали договір
доручення в порядку передорученння на
користування, розпорядження
автомобілем на ім’я ОСОБА_2 Таким
чином, оскільки відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 оформили договір доручення, але
між ними насправді мали місце
відносини щодо передачі продавцем
майна (автомобіля) у власність
покупцеві та сплати за майно грошової
суми, то договір доручення від 24.05.2008
року є удаваним, а сторонами фактично
вчинено правочин - договір
купівлі-продажу автомобіля.
Відповідно, договір купівлі-продажу
автомобіля, укладений 13.09.2012 року між
відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4
підлягає визнанню недійсним, оскільки
не відповідає положенням діючого
законодавства України, що регулює
право власності, а саме, ст. 658 ЦК
України, згідно з якою, право продажу
товару, крім випадків примусового
продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару. Вказувала, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю. Таким
чином, автомобіль марки «КІА MAGENTIS», 2007
року випуску, VIN № KNEGE56, тип
ТЗ-легковий седан-В, реєстраційний
номер НОМЕР_1 підлягає визнанню
спільною сумісною власністю позивача
та відповідача. З урахуванням
наведеного, позивач просила суд
визнати удаваним договір доручення від
25.05.2008 року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 та визнати вчинення між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 24.05.2008 року договору
купівлі-продажу автомобіля марки «КІА
MAGENTIS», 2007 року випуску, VІN № KNEGE56,
тип ТЗ-легковий седан-B, реєстраційний
номер НОМЕР_1; визнати недійсним
договір купівлі-продажу спірного
автомобіля, укладений 13.09.2012 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнати спірний
автомобіль спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав з підстав,
викладених у заяві, просив вимоги
задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов не визнав.
Вказував, що спірний автомобіль не
придбавався за час шлюбу відповідача з
ОСОБА_9 та взагалі ніколи не належав ні
йому, ні його колишній дружині під час
перебування їх у шлюбі. Вказаний
автомобіль належав на праві власності
ОСОБА_3, тому не може розглядатись як
майно набуте подружжям за час шлюбу і
як наслідок, спільною сумісною
власністю подружжя. Видачу генеральної
довіреності чи передоручення
повноважень на транспортний засіб, що
був в експлуатації та має особливості
цивільного обороту, без укладення
договору купівлі-продажу не можна
вважати договором, що укладений
відповідно до закону та допускає
перехід права власності до третіх осіб.
Отже, довіреність, на відміну від
договору, не є правовим оформленням
переходу права власності на
автомобіль. Тому автомобіль, на який
видано довіреність одному з подружжя
не може вважатись спільною власністю
подружжя, так як довіреність не є
правовстановлюючим документом, який
підтверджує право власності. Доводи
позивача проте, що ОСОБА_2 взяв з дому 20
000 доларів США вважає безпідставними.
ОСОБА_2 отримує мінімальну заробітну
плату, дохід ОСОБА_1 теж не високий,
інших доходів вони не отримували, що
знову ж таки виключає можливість
придбання ними в 2008 році автомобіля
«КІА MAGENTIS», приблизна вартість якого на
той час становила 22-25 тисяч доларів США.
Натомість ОСОБА_4 тривалий час офіційно
працювала за кордоном, отримала дохід
від проданої нею земельної ділянки,
тому мала реальну можливість придбати
вищевказаний автомобіль. Доводи
позивача про відсутність у ОСОБА_3
права на відчуження спірного
автомобіля знову ж таки є
безпідставними. Автомобіль «КІА MAGENTIS»,
номерний знак НОМЕР_1 належав ОСОБА_3 на
праві приватної власності на підставі
свідоцтва про реєстрацію ТЗ. На момент
укладення договору ОСОБА_3 була
повнолітньою, дієздатною та
правоздатною особою, тому мала повне
право відчужувати спірний автомобіль.
Договір купівлі-продажу автомобіля теж
було укладено відповідно до вимог
чинного законодавства.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове
засідання не з’явилися, про день та час
розгляду справи повідомлялися
належним чином, причини неявки суду не
повідомили.

Враховуючи наведене, суд вважає за
можливе на підставі ст. 169 ЦПК України
розглядати справу за відсутності
відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, з’ясувавши дійсні
обставини справи та перевіривши їх
доказами, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку, що позов
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
07.08.1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_10
укладено шлюб, зареєстрований у
Відділі реєстрації актів
громадянського стану Львівського
міськвиконкому, про що в книзі
реєстрації актів про одруження
зроблено актовий запис № 1216. Після
одруження дружині присвоєно прізвище
Конопацька-Дідина. Зазначене
підтверджується копією свідоцтва про
одруження від 07.08.1999 року серії 1-СГ №
057606.

Рішенням Сихівського районного суду
міста Львова від 04.04.2013 року
№ 464/2625/13-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_9
розірвано.

Як вбачається з довідки приватного
нотаріуса Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 від 01.06.2013
року № 91/01-16, 24.05.2008 року за реєстровим №
1910 нотаріусом на ім’я ОСОБА_2
посвідчено довіреність в порядку
передовір’я від імені ОСОБА_8, який
діяв від імені ОСОБА_3 на підставі
довіреності, посвідченої приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_12 25.03.2008
року за реєстровим № 1264, на продаж,
передачу в оренду, в позичку та
експлуатацію належного ОСОБА_13 на
підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ
серії ВСС № 044408, виданого РЕВ 1-го МВ ДАІ
при УМВСУ у Львівській області 26.09.2007
року, автомобіля «КІА MAGENTIS», 2007 року
випуску, шасі (кузов, рама) № KNEGE56,
реєстраційний номер НОМЕР_1.
Довіреність була видана строком до
25.03.2011 року.

Згідно зі ст. 203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

У відповідності до ст. 220 ЦК України, у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.
Якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлено
судом.

Згідно зі ст. 334 ЦК України, право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Згідно з положеннями ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

У відповідності до положень п. 25
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов’язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі статті 235 ЦК має визнати, що
сторонами вчинено саме цей правочин, та
вирішити спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи,
право власності на автомобіль «КІА
MAGENTIS», 2007 року випуску, шасі (кузов,
рама) № KNEGE56, реєстраційний номер
НОМЕР_1 станом на 24.05.2008 року було
зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3,
що підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу серії
ВСС № 044408 від 26.09.2007 року.

Судом встановлено, що 24.05.2008 року між
відповідачем ОСОБА_3 та відповідачем
ОСОБА_2 був фактично укладений договір
купівлі-продажу вищевказаного
автомобіля «КІА MAGENTIS», що
підтверджується довіреністю від 24.05.2008
року, яка посвідчена приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 та
зареєстрована в реєстрі за № 1910.

Згідно з договором купівлі-продажу від
24.05.2008 року відповідач ОСОБА_2 набув
права власності на автомобіль марки
«КІА MAGENTIS», 2007 року випуску, шасі (кузов,
рама) № KNEGE56, реєстраційний номер
НОМЕР_1 та провів розрахунок в повному
обсязі в розмірі 20 000,00 доларів США. Факт
отримання грошей за автомобіль
підтверджується розпискою, написаною
відповідачем ОСОБА_3 24.05.2008 року.

За наведених обставин, договір
доручення, укладений між відповідачами
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 24.05.2008 року є удаваним
правочином, оскільки його вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину – договору купівлі-продажу
спірного автомобіля, який вони
насправді вчинили, який в свою чергу
підлягає визнанню судом дійсним а
вимоги позивача у вказаній частині
такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Оскільки спірний автомобіль було
придбано відповідачем ОСОБА_2 в період
перебування у зареєстрованому шлюбі з
позивачем, вказане майно є спільною
сумісною власністю подружжя.

Таким чином, суд приходить до висновку
про обґрунтованість вимог позивача у
вказаній частині та необхідність їх
задоволення.

Суд вважає безпідставними вимоги
позивача в частині визнання недійсним
договору купівлі-продажу спірного
автомобіля, укладеного 13.09.2012 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з огляду на наступне.

Приписами ст. 60 ЦПК України визначено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Позивачем не було надано суду належних
доказів укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
договору купівлі-продажу спірного
автомобіля 13.09.2012 року.

Надана позивачем довідка-рахунок серії
ДПІ № 455272 від 13.09.2012 року не свідчить
про укладення між відповідачами
договору купівлі-продажу автомобіля, а
лише підтверджує факт зняття спірного
автомобіля з обліку відповідно до
Порядку державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівнених до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 07.09.1998 року № 1388.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
203, 204, 220, 235, 316, 317, 319, 328, 334, 346, 391, 392, 638
Цивільного кодексу України, ст. 60
Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 60, 88,
169, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання договорів недійсними,
визнання майна спільною сумісною
власністю – задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу від
24.05.2008 року автомобіля марки «KIA MAGENTIS»,
2007 року випуску, реєстраційний №
НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, тип – легковий
седан-В, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
- дійсним.

Визнати автомобіль марки «KIA MAGENTIS», 2007
року випуску, реєстраційний №
НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2, тип – легковий
седан-В спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Аапеляційного суду Львівської області
через Сихівський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя: