інстанції - Котенко О. А.Номер
провадження 22-ц/788/2673/13 Суддя-доповідач -
Дубровна В. В. Категорія - 5
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2013 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Дубровної В. В.,

суддів - Маслова В. О., Сибільової Л. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Ковпаківського районного
суду м.Суми від 19 червня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_6, приватний
нотаріус ОСОБА_7,

про стягнення вартості ? частини
квартири,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ковпаківського районного
суду м.Суми від 19 червня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_5задоволені.

Стягнута з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
вартість ? частини квартири в сумі 84 500
грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 845
грн. у відшкодування судового збору.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове, про
відмову ОСОБА_5 у задоволенні її позову.

Зокрема зазначає, що суд першої
інстанції при ухваленні рішення не
з'ясував ту обставину, що позивачкою
пропущений строк позовної давності для
звернення до суду із даним позовом,
оскільки шлюб між сторонами було
розірвано 28 грудня 2004 року, а з позовом,
у порушення ст.257 ЦК України, вона
звернулася лише 14 вересня 2012 року, при
цьому не надавши доказів поважності
його пропуску.

Вважає, що після розірвання шлюбу 28
грудня 2004 року між подружжям був
здійснений поділ спільно набутого
майна, а саме: позивачка продала
п'ятикінатну квартиру АДРЕСА_1 та
натомість придбала однокімнатну
квартиру по АДРЕСА_4 (у якій на даний час
мешкає), а також у її власності
залишилася ? частина однокімнатної
квартири АДРЕСА_2. Відповідачу ОСОБА_3
належить однокімнатна квартира
АДРЕСА_3 та ? частина квартири АДРЕСА_2. З
1993 року шлюбні відносини не
підтримуються. У 2002 році ОСОБА_3 були
придбані квартири №НОМЕР_1 та №НОМЕР_2
у буд.АДРЕСА_5, тобто під час
перебування з позивачкою у
зареєстрованому шлюбі, однак не
знаходячись з нею у фактичних шлюбних
відносинах. Вказує, що вищезазначені
квартири позивачка також намагалася
незаконно поділити. Також зазначає, що
спірну квартиру по АДРЕСА_3 ОСОБА_3
придбав у співмешканця позивачки -
ОСОБА_9, яка по його довіреності
повністю отримала кошти від продажу.

Крім того, змінюючи позовні вимоги,
позивачка просила визнати за нею право
власності на ? частину спірної
квартири та стягнути з відповідача
вартість цієї частини, однак судом не
було вирішено питання щодо визнання за
позивачкою права власності, оскільки
за цією вимогою сплив строк позовної
давності. Вважає, що сторони за
взаємною згодою вже розділили спільно
набуте майно, а позивачка не
претендувала на спірну квартиру та вже
отримала за неї кошти.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників ОСОБА_3- ОСОБА_4, ОСОБА_10,
які апеляційну скаргу підтримують з
мотивів у ній викладених, пояснення
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_11, яка проти
скарги заперечує, вивчивши матеріали
справи, перевіривши рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню -без змін.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, місцевий
суд дійшов обґрунтованого висновку
про те, що спірна квартира є спільною
сумісною власністю подружжя, набутою
під час шлюбу, а тому, ? її частина
належить позивачці, а оскільки на даний
час квартира продана, перебуває у
власності третьої особи, то на користь
позивачки підлягає відшкодуванню
половина вартості останньої.

Цей висновок суду узгоджується з
матеріалами справи та відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_5 і ОСОБА_3 з 25 листопада 1977 року
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який розірвано рішенням Зарічного
районного суду м.Суми від 28 грудня 2004
року (а.с.19-23,37).

Зазначеним рішенням суду встановлено,
що сторони перебували у фактичних
шлюбних відносинах до 1993 року.

В період перебування у шлюбі 23 березня
1992 року вони придбали спірну
однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, що
підтверджується договором
купівлі-продажу квартири (а.с.5). Договір
купівлі-продажу був оформлений на
відповідача у справі.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, чинного на час придбання
спірного будинку, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільної
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Зазначеною нормою передбачено
презумпцію віднесення придбаного під
час шлюбу майна до спільної сумісної
власності подружжя.

14 вересня 2012 року ОСОБА_5 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
визнання права власності на квартиру
АДРЕСА_3.

У зв'язку з продажем відповідачем
квартири під час слухання справи у
суді, позивачка змінила свої позовні
вимоги, просила стягнути на її користь
вартість 1/2 частини квартири, що
становить 84 500 грн.

21 вересня 2012 року ОСОБА_3 продав дану
однокімнатну квартиру ОСОБА_6 за 169 319
грн., що підтверджується договором
купівлі-продажу квартири від 21 вересня
2012 року (а.с.52-60).

З довідки Комунального підприємства
«Сумське міське бюро технічної
інвентаризації» вбачається, що
квартира АДРЕСА_3 належить на праві
власності належить ОСОБА_6 на підставі
договору купівлі-продажу від 21 вересня
2012 року (а.с.32).

Усупереч вимогам положень ст. 65
Сімейного кодексу України ОСОБА_3 не
отримав згоди ОСОБА_5 на продажу
квартири, з цього питання до останньої
не звертався.

В той же час, у заяві на ім'я приватного
нотаріуса ОСОБА_7, складеної 21.09.2012 року
(а.с.54), ОСОБА_3 зазначив про те, що
«відчужувана мною квартира під номером
АДРЕСА_3 є особистою приватною
власністю, оскільки на час набуття
права власності на дану квартиру у
зареєстрованому шлюбі не перебував і
однією сім'єю без укладення шлюбу не
проживав, а, отже, квартира є моєю
особистою приватною власністю. Особи,
які б могли поставити питання про
визнання за ними права власності на
квартиру, в тому числі і відповідно до
ст. 65,74,97 Сімейного кодексу України,
відсутні».

Пункт 4.7 Договору купівлі-продажу
містить наступне: «Продавець (тобто
ОСОБА_3) засвідчив, що відчужуване майно
є його особистою власністю що
підтверджується заявою, підпис за якій
посвідчено приватним нотаріусом
ОСОБА_7 від 21.09.2012 року».

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41
Конституції, ст. ст. 319, 358 ЦК всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, у тому числі
щодо захисту права спільної часткової
власності.

Виходячи із цих положень, правовий
режим спільної часткової власності
визначається гл. 26 ЦК з урахуванням
інтересів усіх її учасників. Володіння,
користування і розпорядження
частковою власністю здійснюється за
згодою всіх співвласників, а за
відсутності згоди спір вирішується
судом. Незалежно від розміру часток
співвласники при здійсненні
зазначених правомочностей мають рівні
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Оскільки відповідач допустив
порушення прав ОСОБА_5, продавши
квартиру, яка є спільно нажитим майном
подружжя, він повинен сплатити
половину вартості квартири позивачці.

У суді апеляційної інстанції
представники відповідача зазначали
про те, що спірна квартира була
придбана за кошти, які отримав ОСОБА_3
за договором позики. При цьому вони
надали суду оригінал договору позики
від 6 чи 16 березня 1992 року, копія якого
долучена до матеріалів справи, із
змісту якого вбачається, що ОСОБА_12
позичив ОСОБА_3 у борг 11000 рублів,
безстроково, з поверненням позики
протягом одного місяця після
письмового повідомлення про
необхідність повернення коштів.
Отримання позики підтверджується
розпискою.

Колегія суддів критично відноситься
як до цього документу, так і до пояснень
сторони, оскільки, по-перше, сам
відповідач під час розгляду справи у
суді першої інстанції ніколи не
заявляв про те, що квартира була
куплена за кошти, які він отримав як
позику від родича ОСОБА_12 По-друге,
підтвердженням укладення договору
позики, як зазначено у самому договорі,
є розписка, яка суду не надана.
По-третє, не відомо, для якої метою
позичались кошти, ким і куди були
витрачені. Будь-яких доказів на
підтвердження тієї обставини, що саме
за ці кошти купувалась спірна квартира,
матеріали справи не містять.
По-четверте, за поясненнями
представника позивачки, ОСОБА_5 нічого
не було відомо про розписку, вона, як
дружина відповідача, договір позики не
підписувала, про його існування не
знала. По-пяте, сам же ОСОБА_3 у
апеляційній скарзі (п.2) зазначає про те,
що знаходячись у шлюбних відносинах у
період з 1977 р. по 1993 р. ними було
придбано три квартири, в тому числі,
спірна квартира.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного
кодексу України розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає
про пропуск позивачкою строку позовної
давності, посилаючись на те, що шлюб між
сторонами був розірваний за рішенням
Зарічного районного суду м. Суми 28.12.2004
р., а до суду ОСОБА_5 звернулась з
позовом поза межами трьохрічного
строку - у вересні 2012 року, з чим
погодитись не можливо, оскільки
статтею 72 Сімейного кодексу
передбачено, що до вимоги про поділ
майна, заявленої після розірвання
шлюбу, застосовується позовна
давність у три роки. Позовна давність
обчислюється від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Крім того, відповідно до п. 15
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» початок
позовної давності для вимоги про
поділ спільного майна подружжя, шлюб
якого розірвано, обчислюється не з
дати прийняття постанови державного
органу РАЦС (статті 106, 107 СК) ( 2947-14 ) чи з
дати набрання рішенням суду законної
сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Не спростовують рішення суду доводи
апеляційної скарги про те, що між
сторонами відбувся добровільний поділ
майна - придбані сторонами три квартири
розділені наступним чином:
п'ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1
ОСОБА_5 продала 06 лютого 2007 року,
купивши взамін однокімнатну квартиру
по АДРЕСА_4 та має 1/4 частини
однокімнатної однокімнатної квартири
АДРЕСА_2. ОСОБА_3 залишилась
однокімнатна спірна квартира по
АДРЕСА_3 та 1/4 частина однокімнатної
квартири АДРЕСА_2.

Позивачка категорично заперечує проти
того, що мав місце добровільний
розподіл майна подружжя. Будь-якими
доказами, зокрема, письмовим договором
про розподіл спільно нажитого майна
подружжя, викладені в апеляційній
скарзі доводи не підтверджуються. І
крім того, з матеріалів справи та з
пояснень представників сторін у суді
апеляційної інстанції вбачається те,
що сторони спочатку проживали в
однокімнатної квартири АДРЕСА_2, яку
приватизували на чотирьох. Згідно
свідоцтва про право власності на майно
від 04 жовтня 1993 року (а.с.24),
однокімнатна квартира АДРЕСА_2
приватизована згідно із Законом
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_14
(мати) та членам її сім'ї ОСОБА_5 (дочка),
ОСОБА_3 (зять) , ОСОБА_16 (внучка).

Спірна квартира по АДРЕСА_3 придбана
згідно договору купівлі-продажу 23
березня 1992 року (а.с. 5 ).

П'ятикімнатна квартира АДРЕСА_1 була
отримана на підставі ордеру №1041,
виданого ОСОБА_5 на сім'ю з п'яти осіб:
заявник- ОСОБА_5, чоловік - ОСОБА_3, дочки-
ОСОБА_16, ОСОБА_12, мати - ОСОБА_14 у жовтні
1993 року (а.с.25).

Як пояснили у судовому засіданні
апеляційного суду представники ОСОБА_3,
останній у 2002 році купив житло у м.
Києві: квартири №№НОМЕР_1 і НОМЕР_2 у
будинку АДРЕСА_5, куди переїхав жити,
знявся з реєстрації за адресою АДРЕСА_1.

06 лютого 2007 року квартира АДРЕСА_1 була
продана ОСОБА_5 та ОСОБА_14 (а.с.27), яким
квартира належала на підставі
Свідоцтва про право власності на
житло, виданого виконавчим комітетом
Сумської міської ради від 31.01.2007 року,
тобто квартира була приватизована без
участі відповідача, який добровільно
виїхав на інше місце проживання та не
приймав участі у приватизації.

За викладених обставин не можна
вважати, що у описаний вище спосіб
подружжя здійснили розподіл спільно
нажитого майна, в тому числі і спірної
квартири .

На думку колегії суддів не можливо
також погодитись і з апеляційною
скаргою в частині порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права, які є підставою для скасування
рішення суду та направлення справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що
позов про розподіл квартири був
поданий ОСОБА_5 з дотриманням положень
ст. 114 ЦПК України - за правилами
виключної підсудності - до
Ковпаківсського районного суду - за
місцем знаходження нерухомого майна.
Продовження розгляду справи цим же
судом після зміни позовних вимог з
визнання права власності на 1/2 частину
квартири на стягнення вартості її 1/2
частини, що було зумовлено продажею
відповідачем спірної квартири, з
огляду на положення нині діючого
цивільного процесуального кодексу не є
підставою для скасування законного і
обгрунтованого рішення суду першої
інстанції з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції,
оскільки згідно ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги апеляційному суду не надано
право скасувати рішення суду та
направити справу на розгляд до суду
першої інстанції.

Колегія суддів знаходить, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини
справи, дав їм належну оцінку, дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
спірна квартира була придбана колишнім
подружжям у період перебування в
зареєстрованому шлюбі за спільні
кошти, тому є об'єктом спільної
сумісної власності, а в силу того, що
на даний час вона реалізована
відповідачем, то на користь позивачки
підлягає стягненню з відповідача ?
частина її вартості. Рішення місцевого
суду є законним та обґрунтованим,
таким, що узгоджується з доказами,
наявними у справі, відповідає нормам
матеріального права, і тому підстав для
його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про невірність
застосування судом норм матеріального
чи порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
невірного вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної

скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу

про відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
ЦПК України, колегія суддів,

У Х
В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м.Суми від 19 червня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту.
проголошення.

Головуючий -

Судді -