Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2013 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.

при секретарі Тарапацькому Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом Вінченцо ОСОБА_1, в інтересах якого подана позовна заява головним управлінням юстиції у Львівській області до ОСОБА_2 про забезпечення повернення неповнолітніх дітей до Італійської Республіки,

встановив:

Головне управління юстиції у Львівській області звернулось до суду в інтересах Вінченцо ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати незаконним утримування на території України неповнолітніх дітей ОСОБА_3 Юніор ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідачкою, та повернути дітей до місця їх постійного проживання в Італійській республіці за адресою: м.Солерно, Маркяфава, 1.

В обґрунтування позову покликається на те, що Вінченцо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сімєю у м.Салерно разом з їх неповнолітніми дітьми. В 2009 році у звязку з погіршенням відносин позивача та відповідачки, судом у справах неповнолітніх м.Салерно було визнано доцільним з 12.01.2010 року помістити неповнолітніх дітей в районний багатофункціональний центр. 26.06.2011 року відповідачка разом з дітьми поїхала на літні канікули до України та не повернулася до місця постійного проживання в Італійській республіці. Позивач вважає, що відповідачка незаконно змінила місце проживання дітей, тим самим позбавивши його права на спілкування з ними та виконання ним батьківських обовязків, оскільки згоди на на зміну місця проживання дітей він не давав. Вважає, що відповідачка вчиняє незаконне утримуваня неповнолітніх дочок на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові. Просить позов задоволити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов заперечили з підстав, викладних у письмових запереченнях. Просили відмовити в позові.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобовязані піклуватися про стан здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матірю.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз'єднання сім'ї мають право на вільний в'їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом.

Згідно ст.3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Згідно ст.12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Відповідно до ст.13 Конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Судом встановлено, що Вінченцо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сімєю без шлюбу у м.Салерно Італійської Республіки, від якого у них народились двоє дочок ОСОБА_3 Юніор ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, які також постійно проживали разом проживали з ними, що стверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Також, судом встановлено, що Вінченцо ОСОБА_1 дав дозвіл на виїзд їх неповнолітніх дітей до України разом з їх матірю ОСОБА_4 та 26.06.2011 року відповідачка разом з дітьми поїхала до України та не повернулася до місця постійного проживання в Італійській республіці та діяла цілком законно, оскільки у неї були всі законні підстави на виїзд разом із дітьми в Україну.

Суд не бере до уваги доводів позивача, оскільки останнім не доведено того, що піклування про дітей, яке здійснювалось за місцем їх проживання в Італійській Республіці було достатнім для їх нормального розвитку і не було їм на шкоду, а також не надано доказів того, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушенням принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства».

Згідно висновку служби у справах дітей Жидачівської райдержадміністрації від 03.01.2012р. про умови проживання дітей ОСОБА_1 ОСОБА_3 та Марти, ОСОБА_4 створила достатні умови для проживання, виховання та навчання своїх малолітніх дочок, атмосфера у сімї доброзичлива, між матірю та дочками склались теплі і дружні стосунки, ОСОБА_5 є авторитетом та значимою особою для дочок.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, беручи до уваги той факт, що неповнолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 2011 року постійно проживають на території України і можуть висловлювати думку відносно їх життя, а також те, що діти відмовляються повертатись до батька, мотивуючи це психічним і фізичним насильством над ними та матірю, суд вважає недоцільним повернення дітей до Італійської Республіки, оскільки це суперечитиме їх інтересам та може негативно вплинути на їх психологічний та фізичний розвиток, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 212, 215, ЦПК України, 150, 155, 160, 161 СК України, Декларацію прав дитини від 20.11.1959 року, Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів після його оголошення.

Суддя Стрельбицький В.В.