АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції -
Справа № 204/872/13
Доповідач - Гайдук В.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Міхеєвої В.Ю.,
Макарова М.О.,

при секретарі Чоха К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
10 липня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зазначеним позовом, посилаючись
на те, що 09 квітня 2012 року ним було
здійснено переказ коштів в сумі 15200 грн.
на рахунок ОСОБА_1 (нині прізвище
ОСОБА_1, відповідно до свідоцтва про
шлюб від 15.09.2012 року, а.с.37), якій в той
час терміново були необхідні кошти,
оскільки вона знаходилась на території
Західної України. Оскільки вимогу
повернути кошти відповідач ігнорує,
позивач просив суд стягнути з
відповідача на його користь у рахунок
повернення боргу 15200 грн., а також
судові витрати по справі (а.с. 1, 12).

Заочним рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
10 липня 2013 року позовні вимоги було
задоволено в повному обсязі, стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у
розмірі, судові витрати в розмірі 229,40
грн., а разом - 15 249,40 грн. (а.с. 31-32).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права при ухваленні
судового рішення, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового відмову у
задоволенні позовних вимог (а.с. 68-70).

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
заявлених вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення
місцевого суду скасуванню, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої
інстанції застосував до спірних
правовідносин статті 1046, 1047 ЦК України
та виходив із того, що банківська
квитанція про перерахування коштів на
рахунок відповідача є підтвердженням
укладення договору позики і підлягають
поверненню .

Проте погодитись з такими висновками
суду не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

На підтвердження договору позики та
його умов позивач надав квитанцію № 43
від 09 квітня 2012 року, яка засвідчує факт
переказу відповідачці грошових коштів
у сумі 15200 грн. (а.с. 30).

За своєю суттю банківська квитанція є
платіжним дорученням, відповідно до
якого банк зобов'язується за
дорученням платника та за рахунок його
грошових коштів переказати певну
грошову суму на рахунок визначеної
платником особи (одержувача) у цьому чи
в іншому банку.

Квитанція № 43 від 09 квітня 2012 року не
містить будь-яких відомостей про
відплатний характер передачі коштів та
зобов'язання відповідача ОСОБА_1
повернути отримані кошти як позику до
відповідного часу.

Інших доказів на підтвердження
позикових зобов'язань позивач не надав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
посилання позивача та суду при
стягненні коштів на положення ст.1046 ЦК
України є передчасним, оскільки надана
позивачем квитанція про переказ коштів
за своєю формою та змістом не може бути
достатнім доказом укладення між
сторонами саме договору позики,
місцевий суд невірно визначив правову
природу даного документу та характер
правовідносин, що виник між сторонами.

Посилаючись на положення ст.1212 ЦК
України позивача вказував, що
відповідач зобов'язана повернути майно
отримане нею, яке пов'язано із
виконанням договору позики, а не з
іншими зобов'язальними
правовідносинами.

За наведених обставин колегія судів
приходить до висновку, що доводи
апеляційної скарги знайшли своє
підтвердження матеріалами справи, а
тому постановлене судове рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення, яким ОСОБА_2 слід
відмовити у задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Заочне рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
10 липня 2013 року - скасувати та прийняти
нове про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту оголошення і протягом двадцяти
днів може бути оскаржено шляхом
подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: