Справа № 449/251/13
Головуючий у 1 інстанції: Савчак
Провадження № 22-ц/783/4959/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю
представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Перемишлянського
районного суду Львівської області від
29 квітня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Вишнівчицької
сільської ради про визнання права
власності в порядку спадкування за
законом, -

в с
т а н о в и л а:

12.02.2013 року позивачі звернулись в суд з
даним позовом, яким просять визнати за
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної
часткової власності (в рівних частинах)
на житловий будинок із господарськими
прибудовами, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку
площею 0,60 га, призначену для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель, в порядку
спадкування за законом, після смерті
ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, та в
порядку спадкування за законом після
смерті батька ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3, а також визнати за ними
право постійного користування
земельною ділянкою в Перемишлянському
районі в селі Вишнівчик площею 0,38 га,
призначену для ведення підсобного
господарства, в порядку спадкування за
законом, після смерті ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2, та в порядку спадкувння за
законом після смерті батька ОСОБА_7,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_3. Позов
обґрунтували тим, що ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 та була останнім членом
двору. Після її смерті відкрилась
спадщина на спадкове майно, власником
якого вона була, а саме на житловий
будинок з господарськими прибудовами,
що розташований за адресою АДРЕСА_1, і
земельну ділянку площею 0,98 га,
призначену для обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель і ведення підсобного
господарства. Спадкоємців першої черги
не було. Після її смерті спадщину
фактично прийняв її брат (батько
позивачів) ОСОБА_7, однак, не оформивши
право власності на вищевказане
спадкове майно батько помер
ІНФОРМАЦІЯ_3. Після його смерті
спадщину фактично прийняли вони -
позивачі. Факт прийняття ними спадщини
підтверджується довідкою, виданою
Вишнівчицькою сільською радою.
Вказують, що вони зверталися до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті тітки
ОСОБА_6 та батька ОСОБА_7, проте в
оформленні права власності в порядку
спадкування за законом на житловий
будинок та земельну ділянку їм було
відмовлено з посиланням на те, що
відсутні правовстановлюючі документи
на вказану нерухомість та первинна
реєстрація спадкодавцями права
власності на нього.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, до Вишнівчицької
сільської ради про визнання права
власності в порядку спадкування за
законом - відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, які вважають рішення
незаконним, необґрунтованим і таким, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Стверджують, що суд прийняв до
провадження позовну вимогу про
визнання права постійного
користування земельною ділянкою в
порядку спадкування за законом, однак
жодним чином не з'ясував обставин, що
стосуються цієї вимоги та не навів
мотивів відповідно до яких відмовив в
задоволенні цієї вимоги. Під час
ухвалення рішення в частині визнання
права власності на землю, суд не взяв до
уваги Постанову ВСУ в справі № 6-31 цс12, в
якій зазначено що під час дії Декрету
КМУ України від 26.12.1992 року № 15-92 «Про
приватизацію земельних ділянок» право
приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм,
посвідчувалися відповідною Радою
народних депутатів, з наступною
видачею державного акта на право
приватної власності на землю. Право
власності на земельну ділянку
посвідчувалося самим рішенням
уповноваженого органу про передачу у
власність земельної ділянки, прийнятим
на підставі Декрету, а відтак зазначене
є порушенням ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України.
Щодо позовних вимог про право
постійного користування земельною
ділянкою, то на думку апелянтів, суд мав
застосувати ч. 2 ст. 8 ЦК України.
Порушення норм процесуального права, а
саме ч. 4 ст. 174 ЦПК України та п.п. 24.3
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 12.06.2009 року «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» полягало в тому, що суд не
прийняв до уваги заяву відповідача про
визнання позовних вимог, а лише зачитав
заяву в частині прохання слухати
справу у відсутності відповідача. Не
погоджуються з висновком суду і про те,
що відповідне майно не може бути
предметом спадкування, оскільки
спадкодавцями не було оформлено у
передбаченому законом порядку
документів, що підтверджували їх право
власності на спірний будинок. Даний
висновок суду суперечить п. 44
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських рад депутатів трудящих, яка
втратила чинність на підставі наказу
Міністерства юстиції № 25/5 від 25 серпня
1994 року, згідно з яким підтвердженням
належності громадянину жилого будинку
(частини будинку) на праві власності
вважався запис у погосподарській
книзі, а правоустановлюючим документом
- відповідна довідка виконавчого
комітету сільської (селищної) Ради. В
матеріалах справи наявна довідка
Вишнівчицької сільської ради, в якій
зазначено, що згідно записів
погосподарської книги Вишнівчицької
сільської ради № 0102, на момент смерті
за ОСОБА_6 на праві приватної власності
рахувався житловий будинок з
відповідними господарськими
прибудовами, однак суд не врахував
даний документ та відмовив у
задоволенні позову. Крім цього, в
матеріалах справи наявні належно
завірені копії рішень Вишнівчицької
сільської ради про передачу у
власність та постійне користування
земельних ділянок, які є
правовстановлюючими документами,
враховуючи положення п. 3 Декрету КМУ
від 26.12.1992 року № 15-92 «Про приватизацію
земельних ділянок». Просять рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

Представник Вишнівчицької сільської
ради Премишлянського району
Львівської області у черговий раз в
судове засідання не явився, сільський
голова подав заяву про слухання справи
у їх відсутності (а.с. 82, 93, 106).

Заслухавши суддю-доповідача,
представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення частково не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_7
фактично прийняв спадщину після смерті
ОСОБА_6, а позивачі фактично прийняли
спадщину після смерті ОСОБА_7, проте
позивачами не були надані суду
документи, які свідчать про те, що майно
на яке вони претендують і у володіння
якого вони вступили знаходилось на
праві приватної власності ОСОБА_6, а
потім ОСОБА_7.

Проте з таким висновком районного суду
повністю погодитись не можна.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України 2003 року правила
книги шостої ЦК України застосовуються
до спадщини, яка відкрилася, але не була
прийнята ніким із спадкоємців до
набрання чинності цим Кодексом. Отже,
за змістом указаної норми ЦК України 2003
року застосовується до спадщини, яка
відкрилася, але була прийнята
спадкоємцями після 1 січня 2004 року; якщо
спадщина була прийнята до 1 січня 2004
року - застосовується ЦК Української
РСР 1963 року. Таким чином, до спірних
правовідносин щодо прийняття спадщини,
яка відкрилася після смерті ОСОБА_6,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 застосовуються
положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

За нормами розділу VI «Спадкове право»
ЦК УРСР, який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
спадкуванням є перехід належного
спадкодавцю майна або його частини до
інших осіб (спадкоємців).

Таким чином, до складу спадщини входять
лише ті права та обов'язки, носієм яких
за життя був сам спадкодавець і які
належали йому на законних підставах. Не
набуття права власності на річ
спадкодавцем не дає підстав для
виникнення такого права у спадкоємців
останнього.

Статтею 524 ЦК УРСР (1963 року) передбачено,
що спадкоємство здійснюється за
законом і за заповітом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК УРСР 1963
року, чинного на час виникнення спірних
правовідносин, часом відкриття
спадщини визнається день смерті
спадкодавця. Місцем відкриття спадщини
визнається останнє постійне місце
проживання спадкодавця, а якщо воно
невідоме, - місцезнаходження майна або
його основної частини.

Згідно зі статтями 529, 530 ЦК УРСР в
редакції 1963 року при спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є, в
рівних частках, діти, дружина і батьки
померлого. При відсутності спадкоємців
першої черги або при неприйнятті ними
спадщини, а також в разі, коли всі
спадкоємці першої черги не
закликаються до спадкування,
успадковують в рівних частках: брати і
сестри померлого, а також дід та баба
померлого як з боку батька, так і з боку
матері (друга черга).

Відповідно до статей 548, 549 ЦК УРСР 1963
року для придбання спадщини необхідно
щоб спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини. Визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

З свідоцтва про смерть вбачається, що
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 був рідним
братом померлої ОСОБА_6, а тому мав
право на спадкування за законом,
оскільки інших спадкоємців першої або
другої черги у спадкодавця не було (а.с.
89, 98-99).

З свідоцтва про смерть вбачається, що
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями першої
черги за законом спадкодавця ОСОБА_7.

Таким чином законом, чинним на час
відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6
та ОСОБА_7, було визначено, що спадщина є
належною спадкоємцеві з моменту
відкриття спадщини, якщо він її
прийняв. ЦК УРСР 1963 року не було
встановлено граничного строку, за
спливом якого спадкоємцеві не може
бути видане свідоцтво про право на
спадщину.

З довідки виданої Вишнівчицькою
сільською радою 2012 року за № 683,
вбачається, що після смерті ОСОБА_6, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 спадщину прийняв
її брат (батько позивачів) ОСОБА_7. Після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 батька позивачів,
дану спадщину фактично прийняли
позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з
висновком районного суду в частині, що
ОСОБА_7 фактично прийняв спадщину після
смерті ОСОБА_6, а позивачі фактично
прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7.

Апеляційним судом встановлено, що
позивачі зверталися до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини після смерті тітки ОСОБА_6 та
батька ОСОБА_7, проте в оформлені права
власності в порядку спадкування за
законом на житловий будинок та
земельну ділянку їм було відмовлено з
посиланням на те, що відсутні
правовстановлюючі документи на
вказану нерухомість та відсутня
первинна реєстрація спадкодавцями
права власності на нього.

Згідно довідки № 330 від 25.04.2013 року КП
«Золочівське міжрайонне бюро
технічної інвентаризації» (щодо
житлового будинку АДРЕСА_1) випливає, що
інвентаризаційна справа на нього не
заводилась, технічний паспорт не
складався, а свідоцтво про право
власності на ОСОБА_6 не видавалось та
таке право не реєструвалось.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
від 01.07.2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема такими, як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність
на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року №
56, Тимчасове положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18.07.2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 01.07.2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене у
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від
01.07.2004 року «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», спадкоємці, які прийняли
спадщину, мають право на оформлення
спадкових прав шляхом звернення до
нотаріальної контори за видачею
свідоцтва про право на спадщину.

Відсутність державної реєстрації
права власності ОСОБА_6 на житловий
будинок з господарськими спорудами не
дає підстав для висновку про те, що вона
не була власником цього житлового
будинку, оскільки на час забудови
житлового будинку за адресою АДРЕСА_1
не було передбачено обов'язкової
реєстрації права власності. Право
власності спадкодавця на цей житловий
будинок було оформлено відповідно до
законодавства, що діяло на той час.

Вказане підтверджується матеріалами
справи: копіями погосподарських книг
Вишнівчицької сільської ради за 1986-1988
роки (особовий рахунок № 102), 1991-1995 роки,
1996 рік (особовий рахунок № 96), з яких
вбачається, що єдиним членом
господарства (головою сім'ї) є ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, і їй на праві особистої
власності належить житловий будинок 1955
року побудови та стайня 1960 року
побудови, а також зазначено згідно
даних п'ятого розділу
земельнокадастрових книг, що в
особистому користуванні господарства
станом на 1992-1993 роки є земельна ділянка
площею 0,95 га (а.с. 15, 90, 91, 92).

Вказані документи підтверджують право
власності спадкодавця ОСОБА_6 на
житловий будинок АДРЕСА_1.

Слід відмітити, що згідно з п. 6
Інструкції про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української PCP,
затвердженої Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року (була чинною до 13
грудня 1995 року), не підлягають
реєстрації будинки і домоволодіння, що
розташовані в сільських населених
пунктах, які адміністративно
підпорядковані містам або селищам
міського типу, але до них не приєднані.

Підстави набуття права власності на
житловий будинок, споруди та
належність цього майна особі
визначаються законодавством, чинним на
час набуття права власності.
Законодавством, яке діє на час
відкриття спадщини, врегульовано
питання спадкування цього майна, а не
його належність спадкодавцю.

Отже, при вирішенні спору про визнання
права власності на спадкове майно, суду
слід керуватися законодавством, яке
регулювало виникнення права власності
у самого спадкодавця на момент
закінчення будівництва будинків, а
також положеннями ЦК Української РСР
1963 року, Законом України «Про
власність», Законом України «Про
місцеві Ради народних депутатів та
місцеве і регіональне самоврядування в
Україні», постановою Кабінету
Міністрів Української РСР від 11
березня 1985 року № 105 «Про порядок
обліку житлового фонду в Українській
РСР».

Відповідно до п. 62 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністра юстиції Української РСР № 45/5
від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
виконавчими комітетами міських,
селищних, сільських Рад депутатів
трудящих, затвердженої наказом
Міністра юстиції Української РСР № 1/5
від 19 січня 1976 року, підтвердженням
належності будинку може служити
відповідна довідка виконавчого
комітету сільської Ради депутатів
трудящих, в якій, крім підтвердження
належності жилого будинку (частини
будинку) відчужувачу на підставі
запису в погосподарській книзі,
повинно бути також зазначено: дані про
склад будинку; розмір загальної жилої
площі і розмір земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, підтвердженням
належності жилого будинку (його
частини) певній особі є запис в
погосподарських книгах, ведення яких
на той час передбачалось наказами
Центрального статистичного управління
СРСР і було обов'язковим. Виникнення
права власності на жилі будинки,
споруди не залежало від державної
реєстрації цього права чи від
прийняття його до експлуатації.

З копії земельнокадастрової книги
вбачається, що за порядковим № 98 був
зроблений запис, відповідно до якого за
ОСОБА_6 значаться земельні ділянки
площею 0,93 га, 0,04 га, 0,01 га, відповідно до
рішення ХІІІ сесії ХХІ скликання
Вишнівчицької сільської Ради народних
депутатів Перемишлянського району
Львівської області від 30 листопада 1993
року.

Апеляційним судом встановлено, що ХІІІ
сесією ХХІ скликання Вишнівчицької
сільської Ради народних депутатів
Перемишлянського району Львівської
області від 30 листопада 1993 року на
виконання Декрету Кабінету Міністрів
України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про
приватизацію земельних ділянок»,
розпорядження Представника Президента
України у Львівській області від 17
лютого 1993 року № 121 «Про передачу
земельних ділянок» та розпорядження
Представника Президента України у
Перемишлянському районі від 01.03.1993 року
№ 61 та прийнятої програми приватизації
майна і землі в агропромисловому
комплексі району, сільська Рада
народних депутатів вирішила передати у
приватну власність громадянам
Вишнівчицької сільської Ради народних
депутатів безкоштовно земельні
ділянки у межах населених пунктів в
розмірі до 0,60 га для особистого
підсобного господарства, а саме ОСОБА_6.
Помилкове зазначення в рішенні імені
ОСОБА_14 замість ОСОБА_6 спростовується
витягом з земельнокадастрової книги за
№ 98 (а.с. 53 на звороті) та копією
земельнокадастрової книги.

З матеріалів справи також вбачається
що ХІІІ сесією ХХІ скликання
Вишнівчицької сільської Ради народних
депутатів Перемишлянського району
Львівської області від 30 листопада1993
року ОСОБА_6 було передано у постійне
користування безкоштовно земельну
ділянку для ведення особистого
підсобного господарства в розмірі 0,38
га. Помилкове зазначення в рішенні
імені ОСОБА_14 замість ОСОБА_6 також
спростовується витягом з
земельнокадастрової книги за № 80 (а.с. 52
на звороті).

Згідно із ч. 1 ст. 22 ЗК України 1990 року
право власності на землю або право
користування наданою земельною
ділянкою виникає після встановлення
землевпорядними організаціями меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і одержання документа, що
посвідчує це право.

Документи, що посвідчують право на
земельну ділянку, визначені ст. 23 ЗК
України 1990 року. Проте дію ст. 23
зупинено відносно власників земельних
ділянок, визначених Декретом КМУ від
26.12.1992 року № 15-92 «Про приватизацію
земельних ділянок».

Пунктом 3 Декрету встановлено, що право
приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених ст. 1 цього Декрету,
а саме: ведення особистого підсобного
господарства, будівництва і
обслуговування жилого будинку та
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, посвідчується
відповідною Радою народних депутатів,
про що робиться запис у
земельно-кадастрових документах, з
наступною видачею державного акта на
право приватної власності на землю.

Отже, п. 3 Декрету визначено порядок
посвідчення права приватної власності
громадян на земельні ділянки та
документи, що посвідчують право на
земельну ділянку. Таким документом
може бути відповідний запис у
земельно-кадастрових документах.

Згідно з п. 7 Перехідних положень ЗК
України 2001 року громадяни, що одержали
у власність земельні ділянки у
розмірах, що були передбачені раніше
діючим законодавством, зберігають
права на ці ділянки.

Таким чином, перешкодою для реалізації
спадкових прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є не
відсутність самого права власності у
спадкодавців, а відсутність документу
на його підтвердження. Отримання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину за відсутності
правовстановлюючих документів на
будинок та земельну ділянку не є
можливим, тому позовні вимоги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 підлягають до часткового
задоволення.

На час розгляду даної справи інших
спадкоємців після смерті ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 не встановлено.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що в порядку спадкування
за законом за позивачами може бути
визнане право власності на спадкове
майно, а саме право спільної часткової
власності (в рівних частках) на
житловий будинок з господарськими
спорудами та земельну ділянку
загальною площею 0,60 га, призначену для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель, - що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1, - у
порядку спадкування за законом після
смерті батька ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Тому рішення суду першої інстанції, як
таке, що ухвалене при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи, з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення - про часткове
задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п.п. 1, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 29 квітня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
Вишнівчицької сільської ради про
визнання права власності в порядку
спадкування за законом задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право
спільної часткової власності (в рівних
частках) на житловий будинок з
господарськими спорудами та земельну
ділянку загальною площею 0,60 га.,
призначену для обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, - що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, у порядку спадкування за
законом після смерті батька ОСОБА_7,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:

Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак
О.В.