Справа № 447/248/13
Головуючий у 1 інстанції: Дем`яновський
Провадження № 22-ц/783/5700/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю
представника ЛМР - Синьовського Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Львівської
міської ради на додаткове рішення
Миколаївського районного суду
Львівської області від 06 лютого 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
Великогорожанської сільської ради
Миколаївського району Львівської
області про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини та за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
права власності, -

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Миколаївського районного
суду Львівської області від 06 лютого 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Визначено ОСОБА_3 додатковий строк для
подання заяви для прийняття спадщини
за законом, що відкрилася 25.03.2012 року
після смерті ОСОБА_5, терміном на 3 (три)
місяці.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності на 1/3 частку квартири, яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_1, та
складається з наступних приміщень:
коридору площею 7,3 кв. м., позначеного на
технічному паспорті під літерою « 1»,
житлової кімнати площею 16,2 кв. м.,
позначеної на технічному паспорті під
літерою « 2»; ванної площею 3,0 кв. м.
позначеної на технічному паспорті
літерою « 3», туалету площею 1,5 кв. м.
позначеному на технічному паспорті
літерою « 4», кухні площею 5,8 кв. м.
позначеної на технічному паспорті
літерою « 5» та житлової кімнати площею
12,1 кв. м. позначеної на технічному
паспорті літерою «6».

В решті позовних вимог відмовлено.

Оскаржуваним додатковим рішенням від 06
лютого 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 право
власності на будівлю магазину-кафе, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

Зобов'язано Орган державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
зареєструвати за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2
право власності на будівлю
магазину-кафе, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_2.

Додаткове рішення суду оскаржила
Львівська міська рада в особі міського
голови ОСОБА_7 Зазначає, що даним
додатковим рішенням порушені права
Львівської міської ради, як власника
земельної ділянки, що знаходиться за
адресою АДРЕСА_2. Ухвалюючи рішення, суд
першої інстанції не дослідив правовий
статус земельної ділянки та не
обґрунтував яким чином визнано право
власності на будівлю без права
власності чи права користування
земельною ділянкою. Крім цього, апелянт
звертає увагу на те, що предметом спору
у справі було визначення додаткового
строку для прийняття спадщини та
визнання права власності на 1/3 частку
квартири, а додатковим рішенням
визнано право власності на об'єкт
нерухомості, що суперечить ст. 220 ЦПК
України. Стверджує, що земельна ділянка
АДРЕСА_2 належить до комунальної
власності територіальної громади м.
Львова, а тому право розпоряджатися нею
належить Львівській міській раді
відповідно до ст. ст. 12, 116 Земельного
кодексу України та ст. 26 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні». Згідно з
договором оренди землі, укладеним 30
березня 2011 року між Львівською міською
радою та Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЮР», останньому
передано у строкове платне
користування земельну ділянку, яка
знаходиться у АДРЕСА_3 для
обслуговування малої архітектурної
форми. Дану земельну ділянку площею 0,0112
га передано на підставі ухвали
Львівської міської ради № 899 від 07.06.2007
року «Про затвердження Положення про
організацію, проведення та оформлення
купівлі-продажу у власність або
надання в оренду земельних ділянок
несільськогосподарського призначення
у м. Львові», ухвали № 2712 від 18.06.2009 року
«Про затвердження нормативної
грошової оцінки земель м. Львова (зі
змінами) та ухвал Львівської міської
ради № 37 від 16.10.2010 року «Про порядок
застосування відкоригованої
нормативної грошової оцінки земель м.
Львова», № 2311 від 18.12.2008 року «Про
затвердження Перспективної схеми
розміщення малих архітектурних форм як
частини програми комплексного
благоустрою території міста». Термін
дії договору оренди - три роки (до 18
грудня 2011 року). Позивачем не було
подано жодних документів, які б
засвідчували право власності або право
користування земельною ділянкою, а
районним судом не досліджено правовий
статус земельної ділянки та
необґрунтовано визнано право
власності на будівлю без права на
земельну ділянку, чим порушено права
Львівської міської ради, як власника
земельної ділянки. Відповідно до п. 10
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику
застосування судами ст. 376 ЦК України
(про правовий режим самочинного
будівництва)» позов про визнання права
власності на самочинне збудоване
нерухоме майно на чужій земельній
ділянці може бути пред'явлено до органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування та власника
(користувача) земельної ділянки у
випадку забудови на земельній ділянці,
яка належить до державної чи
комунальної власності або фізичній чи
юридичній особі. У разі пред'явлення
позову про визнання права власності на
самочинно збудований об'єкт
нерухомості до неналежного
відповідача, суд залежно від предмета
позову та обставин справи у порядку,
передбаченому ч. 1 ст. 33 ЦПК України, має
вирішити питання про заміну на
належного відповідача або з власної
ініціативи залучає відповідний
державний орган чи орган місцевого
самоврядування як третю особу, а також
відповідну інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю
для надання висновків на виконання її
повноважень. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлені належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення їм поштових відправлень
та клопотання, які апеляційним судом
відхилені (а.с. 84, 86, 87, 88, 89, 90, 91), в судове
засідання апеляційної інстанції не
з'явилися, матеріалів справи достатньо
для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника ЛМР - Синьовського Б.В.,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід
задовольнити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбчено, що під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Статтею 215 ЦПК України передбачено, що
рішення суду складається з: 1) вступної
частини із зазначенням: часу та місця
його ухвалення; найменування суду, що
ухвалив рішення; прізвищ та ініціалів
судді (суддів при колегіальному
розгляді); прізвища та ініціалів
секретаря судового засідання; імен
(найменувань) сторін та інших осіб, які
брали участь у справі; предмета
позовних вимог; 2) описової частини із
зазначенням: узагальненого викладу
позиції відповідача; пояснень осіб, які
беруть участь у справі; інших доказів,
досліджених судом; 3) мотивувальної
частини із зазначенням: встановлених
судом обставин і визначених відповідно
до них правовідносин; мотивів, з яких
суд вважає встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти; чи були
порушені, не визнані або оспорені
права, свободи чи інтереси, за захистом
яких особа звернулася до суду, а якщо
були, то ким; назви статті, її частини,
абзацу, пункту, підпункту закону, на
підставі якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався; 4) резолютивної частини із
зазначенням: висновку суду про
задоволення позову або відмову в
позові повністю чи частково; висновку
суду по суті позовних вимог; розподілу
судових витрат; строку і порядку
набрання рішенням законної сили та
його оскарження.

Проте зазначеним вимогам додаткове
рішення суду першої інстанції не
відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 про
визнання за ним права власності на
будівлю магазину-кафе, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_2, та зобов'язуючи
Орган державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно зареєструвати
за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності
на будівлю магазину-кафе, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_2,
районний суд, посилаючись на статті 783,
391 ч. 1, 392 ч. 1 ЦК України, своє рішення
нічим не мотивував, лише зазначив, що
02.01.2013 року між ОСОБА_6 та ТзОВ «ЮМ» (так
у рішенні) було укладено договір оренди
господарської будівлі в АДРЕСА_4 та
будівлі магазину-кафе за адресою
АДРЕСА_2. Договір укладено на три
місяці, проте на початку лютого 2013 року
позивачу стало відомо, що ТзОВ «ЮМ»
здає в суборенду вказані приміщення
іншим особам, не отримавши від нього
дозволу.

Проте погодитись з такими висновками
суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
право комунальної власності на землю
належить територіальній громаді в
особі Львівської міської ради.

Статтею 116 Земельного кодексу України
передбачено, що громадяни та юридичні
особи отримують право власності або
право користування земельною ділянкою
по рішенню органів виконавчої влади
або органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу
передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 125 ЗК України право
на оренду земельної ділянки виникає
після укладення договору оренди і його
державної реєстрації.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» № 161-ХІV від 06.10.1998 року
істотними умовами договору оренди
землі є умови використання та цільове
призначення земельної ділянки, яка
передається в оренду.

Статтею 25 цього Закону (№ 161-ХІV)
передбачено, що орендар земельної
ділянки має право: самостійно
господарювати на землі з дотриманням
договору оренди землі; за письмовою
згодою орендодавця зводити в
установленому законом порядку жилі,
виробничі, культурно-побутові та інші
будівлі і споруди та закладати
багаторічні насадження.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.
33-36) згідно з договором оренди землі,
укладеним 30 березня 2011 року між
Львівською міською радою та
Товариством з обмеженою
відповідальністю «ЮР», останньому
передано у строкове платне
користування земельну ділянку
загальною площею 0,0112 га строком на три
роки - до 18 грудня 2011 року (так у
Договорі), яка знаходиться у АДРЕСА_3
для обслуговування малої
архітектурної форми. В пунктах №№ 3, 17
Договору зазначено, що на земельній
ділянці об'єктів нерухомого майна
немає, самовільна забудова земельної
ділянки забороняється.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно вимог ст. 331 ЦК України право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Особа, яка виготовила
(створила) річ зі своїх матеріалів на
підставі договору, є власником цієї
речі. Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації. До
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна). У разі
необхідності особа, зазначена в абзаці
першому цієї частини, може укласти
договір щодо об'єкта незавершеного
будівництва, право власності на який
реєструється органом, що здійснює
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно на підставі документів, що
підтверджують право власності або
користування земельною ділянкою для
створення об'єкта нерухомого майна,
проектно-кошторисної документації, а
також документів, що містять опис
об'єкта незавершеного будівництва.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

У разі створення об'єктів нерухомості,
які були побудовані на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм та правил, право власності на них
може бути визнано тільки судом на
підставі приписів ст. 376 ЦК України.

Під самочинним будівництвом необхідно
розуміти як нове будівництво, так і
реконструкцію, реставрацію або
капітальний ремонт вже існуючих
об'єктів нерухомості (ст. 9 Закону
України «Про архітектурну
діяльність»).

За наявності спору, право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво, лише у випадках,
передбачених ст. 376 ЦК України, а саме:
за особою, яка здійснили самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК
України); за особою - власником
(користувачем) земельної ділянки, яка
здійснила самочинне будівництво на цій
ділянці, якщо це не порушує права інших
осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Відповідно Закону України «Про
планування і забудову територій» від 20
квітня 2000 року № 1699-ІІІ будівництво
об'єктів містобудування незалежно від
форм власності здійснюється з дозволу
відповідних рад, які можуть делегувати
це право відповідним виконавчим
органам; закінчені будівництвом
об'єкти підлягають прийняттю в
експлуатацію в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 ст. 64 ЦПК України
передбачено, що письмові докази, як
правило, подаються в оригіналі. Якщо
подано копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, має право вимагати подання
оригіналу.

Згідно наявної в матеріалах справи
світлокопії Договору оренди
нежитлового приміщення (будівлі) від 2
січня 2013 року - такий укладено між
ОСОБА_6 (орендодавець) та ОСОБА_9. ТзОВ
«ЮР» (орендар). За цим договором ОСОБА_6
передав ОСОБА_9 ТзОВ «ЮР» в оренду
строком на три місяці приміщення: 1)
господарську споруду АДРЕСА_4 будівлю
магазину-кафе за адресою АДРЕСА_2 (а.с.
31-31).

Суд першої інстанції не звернув уваги
на те, що в матеріалах справи відсутні
будь-які докази того, що ці приміщення у
встановленому законом порядку введені
в експлуатацію.

Будь-яких правовстановлюючих
документів на дані приміщення та
земельні ділянки під ними позивач
ОСОБА_6 як в суді першої, так і
апеляційної інстанції не представив та
не залучив у відповідності до ч. 1 ст. 33,
ч. 3 ст. 45 ЦПК України до участі у справі
власника земельної ділянки в м. Львові -
Львівську міську раду, а також
інспекцію державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області для надання
висновків на виконання її повноважень.

Проте суд, вирішуючи справу, не надав
цьому належної оцінки і ухвалив
незаконне оскаржуване додаткове
рішення.

Крім того, районний суд залишив суд
поза увагою і те, що відповідно до вимог
ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення.

Звернення до суду з позовом про
визнання права власності на будівлю
магазину-кафе за адресою АДРЕСА_2 може
мати місце при наявності даних про те,
що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Доказів того, що ОСОБА_6 звертався для
узаконення приміщення будівлі
магазину-кафе за адресою АДРЕСА_2 у
Львівську міську раду - немає.

Також суд першої інстанції без
законних на те підстав зобов'язав Орган
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно зареєструвати за
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на
будівлю магазину-кафе, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_2, оскільки цей Орган
не був стороною у справі.

В інших частинах рішення районного
суду не оскаржувалось.

За таких обставин, додаткове рішення
суду першої інстанції, як таке, що
ухвалене при неповному з'ясуванні
судом обставин, що мають значення для
справи, з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення - про відмову у позові
ОСОБА_6

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п.п. 1, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу Львівської міської
ради задовольнити.

Додаткове рішення Миколаївського
районного суду Львівської області від
06 лютого 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_6 до ТзОВ «Юр», ОСОБА_3 про
розірвання договору оренди приміщення
в АДРЕСА_4 та будівлі магазину-кафе за
АДРЕСА_2, визнання права власності на
будівлю магазину-кафе за АДРЕСА_2,
встановлення права державної
реєстрації Реєстраційною службою
Львівського міського управління
юстиції - відмовити.

Стягнути ОСОБА_6 в дохід держави
судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.