Провадження №2/761/6696/2013
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 грудня 2013 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі Назаренко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Третя Київська державна
нотаріальна контора в особі Головного
управління юстиції м. Києва про
встановлення факту прийняття спадщини
за заповітом шляхом фактичного вступу
в управління або володіння спадковим
майном,

в с т а н о в и в:

В липні 2013 р. позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,
Третьої Київської державної
нотаріальної контори в особі Головного
управління юстиції м. Києва про
встановлення факту прийняття спадщини
за заповітом шляхом фактичного вступу
в управління або володіння спадковим
майном. Свої позовні вимоги позивачка
обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер її дід ОСОБА_3 Після його смерті
відкрилась спадщина, до якої увійшло
майно: ? частини квартири АДРЕСА_1;
земельна ділянка, розташована на
території АДРЕСА_3, Вишгородського
району, Київської області; ? частини
гаражного боксу в ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_2»
Шевченківського району м. Києва.
Спадкоємцями першої черги були:
дружина ОСОБА_4, дочка ОСОБА_5, син
ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_3 року спадкоємці
першої черги звернулись в Третю
Київську державну нотаріальну контору
з метою оформлення спадкових прав на
прийняту ними спадщину. На час
звернення до нотаріальної контори
спадщина, що відкрилась після смерті
ОСОБА_3, була фактично прийнята її бабою
ОСОБА_4 та її матір'ю ОСОБА_5 оскільки
між відкриттям спадщини 25.04.1998р. та на
час звернення до нотаріальної контори
ІНФОРМАЦІЯ_3 року вони вступили в
управління та володіння спадковим
майном, вчиняли інші дії, що вказувало
на прийняття ними спадщини. На відміну
від її матері та баби, відповідач
ОСОБА_2 не володів документами, не
проживав однією сімєю з дідом, не був
прописаний з ними, спільне
господарство не вів. Згодом виявилось,
що на час відкриття спадщини існував
складений дідом заповіт, про який не
були обізнані ні її мати, ні її баба. В
нотаріальній конторі спадкоємців про
заповіт не повідомили. Вона знайшла
заповіт у ІНФОРМАЦІЯ_4 році, в якому
зазначалось, що все набуте дідом майно
на момент смерті він заповідається
бабі та її матері. Відповідач був
виключений спадкодавцем із заповіту.
Оскільки спадщина після діда була
фактично прийнята вказаними у заповіті
особами, це означало, що відповідач не
мав підстав на оформлення частини
спадщини на своє ім'я. Під час видачі у
2002 році свідоцтва про право на спадщину
за законом, нотаріус не перевірила
наявність заповіту, не врахувала
волевиявлення спадкодавця при
оформленні спадкових прав, тим самим
порушила волевиявлення спадкодавця
ОСОБА_3 та права спадкоємців, яким було
заповідане майно.

Станом на 06.07.2002 року на час видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом ОСОБА_2 її мати ОСОБА_5 померла,
а її баба ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4
року. Вважає, що її баба та мати
фактично вступили в управління та
володіння спадковим майном, проживаючи
однією сімєю із спадкодавцем ОСОБА_3,
будучи прописаними з ним за однією
адресою по день смерті, володіючи всіма
ощадними книжками спадкодавця, всіма
правовстановлюючими документами на
спадкове майно, особистими
документами. Однак внаслідок
неналежних дій нотаріальної контори
при оформлені спадкових прав
спадкоємців, мала місце помилка при
оформленні реалізованих прав, які
замість оформлення їх як таких, що
виникли внаслідок фактичного
прийняття спадщини по заповіту. У
зв'язку з цим виникла потреба в тому,
щоб встановити факт, як прийняття її
матір'ю та бабою спадщини шляхом
фактичного вступу в управління або
володіння спадковим майном, яке вони
здійснили після відкриття спадщини
25.04.1998 р. та до звернення до
нотаріальної контори 22.10.1998 р. Просила
суд встановити факт прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року
його дружиною ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_5 -
шляхом фактичного вступу в управління
та володіння спадковим майном з
моменту відкриття спадщини.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали
в повному обсязі, з підстав, зазначених
у позовній заяві та просили їх
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
в судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, надали суду письмові
заперечення, в яких зокрема зазначили,
що вимоги позивачки є необґрунтованими
та такими, що суперечать вимогам
чинного законодавства. Просили у
позові відмовити.

Відповідач представник Третьої
Київської державної нотаріальної
контори в особі Головного управління
юстиції м. Києва в судове засідання не
з'явився, про час та місце судового
засідання оповіщався належним чином,
про причини своєї неявки суду не
повідомив, заперечень та клопотання
про відкладення розгляду справи не
надсилав, а тому суд вважає за можливе
провести розгляд справи у його
відсутності.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
пояснила, що є сусідкою позивачки. Жила
вона з дідом, бабою та матір'ю. Зі слів
їй відомо про заповіт діда позивачки.
Знає, що після смерті баби позивачка
знайшла в книжках заповіт. Відповідач
до смерті діда в квартирі не жив.

Суд, вислухавши пояснення позивачки та
її представника, відповідача та його
представника покази свідка ОСОБА_7,
дослідивши матеріали справи, встановив
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних
сімейних, трудових відносин.

За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Перевіряючи обставини у справі судом
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер
дід позивачки ОСОБА_3.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася
спадщина, до складу якої ввійшло
наступне майно: 1/4 частини квартири
АДРЕСА_2; земельна ділянка,
розташованої на території АДРЕСА_3
Вишгородського району, Київської
області; 1/2 частини гаражного боксу в
ГБК "ІНФОРМАЦІЯ_2" Шевченківського
району м. Києва.

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР,
чинного на час відкриття та оформлення
спадщини після смерті ОСОБА_3,
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли воно не змінено
заповітом. Спадкоємцями за законом
першої черги є, в рівних частках, діти
та дружина померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Для прийняття
спадщини необхідне волевиявлення
спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно з положеннями ст. ст. 549, 554 ЦК
УРСР визнавалося, що спадкоємець
прийняв спадщину: 1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; 2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Вищевказані дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини. В
разі неприйняття спадщини спадкоємцем
за законом або за заповітом або
позбавлення спадкоємця права
спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього
Кодексу) його частка переходить до
спадкоємців за законом і
розподіляється між ними в рівних
частках. Якщо спадкодавець заповідав
усе своє майно призначеним ним
спадкоємцям, то частка спадщини, яка
належала б спадкоємцеві, який відпав,
переходить до інших спадкоємців за
заповітом і розподіляється між ними в
рівних частках.

Відповідно до статті 553 ЦК УРСР
спадкоємець за законом або за
заповітом в праві був відмовитися від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Вважалося, що
відмовився від спадщини той
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчить про прийняття
спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за
заповітом, так і за законом було правом
спадкоємця й залежало виключно від
його власного волевиявлення. Для
прийняття спадщини необхідне
волевиявлення спадкоємця і здійснення
ним певних дій.

Як вбачається з дослідженої в судовому
засіданні копії спадкової справи № 792 (
а.с.57-87) померлого ОСОБА_3, воля
спадкоємців останнього, а саме: ОСОБА_4
і ОСОБА_5 знайшла своє вираження в
поданій ними до нотаріальної контори
заяви про прийняття спадщини за
законом. Жодних інших дій, які б
свідчили про прийняття ними спадщини
за заповітом, вони не вчинили, що
свідчить про відмову від прийняття
спадщини за заповітом.

Судом встановлено, що 6 липня 2002 року
спадкоємцям ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
позивачці ОСОБА_1, як спадкоємиці майна
померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 року ОСОБА_5
державним нотаріусом Третьої
Київської державної нотаріальної
контори було видано Свідоцтво про
право на спадщину за законом на
спадкове майно, спадкодавця ОСОБА_3
(а.с.17-18).

Також з наявних у матеріалах справи
копій судових рішень вбачається, що між
сторонами з ІНФОРМАЦІЯ_4 року тривають
судові спори, щодо визнання недійсним
свідоцтв про право на спадщину за
законом та визнання права власності на
спадкове майно.

Так, рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 9 березня 2011
року відмовлено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Треті
особи: Головне управління юстиції у м.
Києві, КП «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна» про визнання
недійсним свідоцтв про право на
спадщину за законом, визнання права
власності на спадкове майно.

Даним рішенням встановлено, що
спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за життя не
оспорювали права ОСОБА_2 на спадкове
майно ОСОБА_3, а позивачкою ОСОБА_1 не
доведено того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не
знали про заповіт ОСОБА_3 та визнавали
за ним право на спадкове майно.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
17 вересня 2013 року, рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 9 вересня 2011 року залишено без
змін і таке набрало чинності.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Також, Постановою Верховного Суду
України від 6 лютого 2013 року при
перегляді по заяві ОСОБА_2 ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 2 липня 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Треті особи:
Головне управління юстиції у м. Києві,
КП «Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
про визнання недійсним свідоцтв про
право на спадщину за законом, визнання
права власності на спадкове майно,
встановлено, що жодних дій, які б
свідчили про прийняття ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 спадщини за заповітом, останні
не вчинили, що відповідно до 2 ст. 553 ЦК
УРСР є відмовою від спадщини за
заповітом.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України Рішення
Верховного Суду України є обов'язковим
для застосування всіх судів України.

Суд не приймає до уваги твердження
позивача ОСОБА_1 про те, що державний
нотаріус 06.07.2002 року видав відповідачу
свідоцтво про право на спадщину за
законом у порушення встановлених
правил, при цьому не перевірила за
даними Єдиного реєстру заповітів та
спадкових справ наявність або
відсутність заповіту ОСОБА_3
відповідно до п. 111-1 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, оскільки
Інструкцію доповнено п. 111-1 згідно з
Наказом Мін'юсту №51/5 від 17.10.2000 р. Про
Єдиний реєстр заповітів та спадкових
справ. Пунктом 7 Наказу установлено з 01
травня 2001 обов'язкову перевірку
наявності (відсутності) заповіту та
наявності (відсутності) заведеної
спадкової справи за даними Єдиного
реєстру.

В пункті 2.4 Положення про Єдиний реєстр
вказано, що тільки по закінченні 5
робочих днів після заведення спадкової
справи нотаріус за даними Єдиного
реєстру зобов'язаний перевірити
наявність заповіту, складеного
спадкодавцем, або його відсутність.

Судом встановлено, що спадкову справу
щодо майна померлого спадкодавця
ОСОБА_3 було відкрито 22.10.1998 р. Станом на
час заведення спадкової справи в 1998
році Єдиний реєстр заповітів не
існував, і вищезазначена Інструкція не
передбачала обов'язку нотаріуса під
час заведення спадкової справи
перевіряти наявність заповіту за
даними Єдиного реєстру заповітів.

Суд також критично ставиться до
пояснень свідка ОСОБА_7, оскільки такі
не узгоджуються з наявними у
матеріалах справи доказами.

Отже, позивачем в порядку ст. 60 ЦПК
України не доведено та не надано
доказів, не було їх встановлено і під
час розгляду справи в суді, які б стали
підставою для встановлення факту
прийняття спадщини за заповітом шляхом
фактичного вступу в управління або
володіння спадковим майном.

За таких обставин, оцінюючи належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, суд прийшов до висновку, що
заявлені позовні вимоги є
безпідставними, не доведеними і такими,
що не ґрунтуються на вимогах закону, а
тому відсутні правові підстави для
задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові
витрати по справі слід покласти на
позивача.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 17, 57 - 60, 88, 179, 208, 209,
212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Третя
Київська державна нотаріальна контора
в особі Головного управління юстиції м.
Києва про встановлення факту прийняття
спадщини за заповітом шляхом
фактичного вступу в управління або
володіння спадковим майном - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: