У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2013 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Сімоненко В.М.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Олійник А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібна нива» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібна нива» на рішення апеляційного суду Черкаської області від 25 червня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «Хлібна нива» звернулось до суду з позовом, який згодом уточнило, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до складеної відповідачем розписки від 2 серпня 2010 року останній зобов'язався до 1 лютого 2012 року повернути позивачу взяті у позику кошти у розмірі 832 519,26 грн, проте у передбачений строк зобов'язання не виконав.

Просив стягнути з відповідача 832 519,26 грн основного боргу, три проценти річних у розмірі 5 203,25 грн та проценти за користування позикою у розмірі 107 533,80 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 20 квітня 2012 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібна нива» борг за договором позики у розмірі 832 519 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 5 203,25 грн та проценти за користування позикою у розмірі 107 533,80 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 25 червня 2012 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 20 квітня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Черкаської області від 25 червня 2012 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив зобов'язання за договором позики, у зв'язку з чим з нього підлягає стягненню сума позики з урахування трьох процентів річних та процентів за користування позикою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності позовних вимог щодо отримання позивачем спірних грошових коштів і не вважав розписку, складену ОСОБА_3 2 серпня 2010 року, належним і допустимим доказом безспірності отримання відповідачем коштів.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що відповідно до розписки, складеної ОСОБА_3 2 серпня 2010 року, останній зобов'язався до 1 лютого 2012 року повернути товариству з обмеженою відповідальністю «Хлібна нива» грошові кошти у розмірі 832 519,26 грн.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо за своїм внутрішнім переконанням. Результати оцінки доказів відображаються в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст. 1046 ЦК України).

Згідно з нормами ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник, як передбачено статтею 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Виходячи з аналізу правових норм гл. 71 Розділу III ЦК України, які регулюють правовідносини, пов'язані з укладенням та виконанням зобов'язань за договором позики, не допускаються свідчення свідків як засіб доказування того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ст. 1051 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у разі, якщо відповідач оспорює факт отримання коштів, то саме він повинен довести таку обставину.

Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження неодержання ним грошей за розпискою від 2 серпня 2010 року і до моменту пред'явлення позову про повернення боргу відповідач не оспорював договір позики з підстав неодержання ним грошових коштів.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що у разі існування договору, укладеного в письмовій формі (у даному випадку розписки про зобов'язання повернення коштів), рішення суду не може ґрунтуватися на показах свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Перевіривши доводи сторін і давши належну оцінку наданим ними доказам щодо підтвердження факту отримання позичальником коштів, а, відтак, і укладення договору позики, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову та відхилив доводи відповідача про безгрошовість договору.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Отже, показаннями свідків (сторін) не може доводитися факт вчинення правочину або оспорювання окремих частин договору.

Усупереч цій нормі права суд апеляційної інстанції, обґрунтувавши рішення суду свідченнями відповідача та відхиливши письмові докази, дійшов висновку про неодержання відповідачем спірних коштів на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим. Крім того, апеляційною інстанцією не враховано, що пояснення сторони за правилами ст. 62 ЦПК України можуть бути доказом у справі виключно за умови, коли сторона була допитана як свідок.

Помилково скасувавши рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, суд апеляційної інстанції, у порушення вимог статей 303, 316 ЦПК України, ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, тому таке рішення підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Хлібна нива» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 25 червня 2012 року скасувати, залишити в силі рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 20 квітня 2012 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М.Сімоненко

Судді В.П.Гончар

Т.П.Дербенцева

С.О.Карпенко

А.С.Олійник