Справа № 401/6825/12
РІШЕННЯ

Іменем України

17 червня 2013 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Носулі А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 та Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності в порядку спадкування, визнання частково недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, визнання частково недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилалися на те, що 02.10.1955 року позивачка ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_7, після чого їх сім'я поселилася та стала проживати в будинку АДРЕСА_1, який був збудований батьками її чоловіка у 1944 році, складався з чотирьох кімнат та був спільною сумісною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

В ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла. Спадкоємцями належної їй 1/2 частини домоволодіння після її смерті були: її чоловік - ОСОБА_9, доньки - ОСОБА_10 і ОСОБА_11, та син - ОСОБА_7.

Оскільки доньки ОСОБА_10 і ОСОБА_11 з 1962 року мешкали окремо та на частку у спадковому домоволодінні не претендували, тому фактично спадщину прийняли чоловік померлої - ОСОБА_9 та її син - ОСОБА_7 у рівних частках - по 1/4 частині від усього домоволодіння, оскільки на час смерті спадкодавця вони разом проживали та були зареєстровані у спірному домоволодінні. Таким чином, після смерті ОСОБА_8 власниками домоволодіння стали її чоловік ОСОБА_9 у розмірі 3/4 частки та їх син ОСОБА_7 - у розмірі 1/4 частки. Після смерті ОСОБА_8 між батьком та сином була досягнута домовленість про те, що 1/4 частина будинку, яку успадкував син після смерті матері, складається з тих кімнат, у яких він зі своєю сім'єю мешкав з 1955 року протягом усього часу та на теперішній час мешкають позивачі: його дружина та донька з сім'єю.

У зв'язку з цим вказана частина будинку стала зазначатися у комунальних службах як квартира за НОМЕР_1, яка мала окремий вхід, а частина в якій мешкали батьки чоловіка ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - квартирою № 2. Також для сім'ї ОСОБА_7 батьки виділили частину землі, на якій вони побудували сарай та користувалися городом.

Зі згоди ОСОБА_9 були також розділені особисті рахунки по сплаті комунальних послуг, що підтверджується довідкою ВАТ «Дніпрогаз» за №1739/7/3-3 від 19.05.2004 р., згідно з якою за адресою: АДРЕСА_1 відкритий особовий рахунок за №2205 на ім'я ОСОБА_7, та довідкою ВАТ «ЕК» Дніпрообленерго» Дніпропетровські міські електричні мережі за №1287/46 від 04.06.2004 р., відповідно до якої особовий рахунок на квартиру НОМЕР_1 відкритий на позивачку ОСОБА_1, починаючи з 1982 року.

Позивачка ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_7 сплачували всі витрати по утриманню своєї частки домоволодіння, що також є підтвердженням визнання з боку батька ОСОБА_9 за ним права особистої власності на частку в домоволодінні.

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_8 спадкоємці: чоловік ОСОБА_9 та син ОСОБА_7 не зверталися та свідоцтва про право на спадщину не отримували.

Таким чином, наявність окремих особових рахунків за сплату комунальних платежів та окремий вхід в належну частину домоволодіння свідчать про те, що ОСОБА_9 визнавав за сином ОСОБА_7 право на спадщину після смерті матері ОСОБА_8 на частину домоволодіння АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7, після смерті якого спадщину у вигляді ? частини домоволодіння АДРЕСА_1 прийняли дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном.

Після наміру оформити правовстановлюючі документи на частину домоволодіння, із даних КП ДМБТІ у квітні 2005 року позивачі вперше дізналися про те, що іще 19.12.1991 року ОСОБА_9 подарував своєму онукові ОСОБА_3 домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому, не прийнявши до уваги, що ? його частина належала його синові ОСОБА_7 в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_8, де він проживав разом з сім'єю з 1955 року, та яка була єдиним житлом його сім'ї.

Фактично ОСОБА_9 без відома сина розпорядився майном, яке перебувало в їх спільній частковій власності.

Позивачі вважають, що ОСОБА_9 здійснив відчуження домоволодіння в цілому ОСОБА_3 через свою правову необізнаність та похилий вік і пов'язані з цим проблеми фізичного та морального самопочуття. В договорі дарування помилково вказано, що ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_3 прийняв у дар домоволодіння НОМЕР_2 в цілому, незважаючи на те, що дарувальнику належало лише ? частини, тобто було подаровано частину домоволодіння, яка йому фактично не належала.

У зв'язку з цим, на думку позивачів, договір дарування між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 повинен бути визнаний частково недійсним з підстав, передбачених ст.58, 243 ЦК України (1963 р.), оскільки ОСОБА_9 розпорядився майном, яке йому не належало, однак в договорі об'єктом дарування помилково вказано усе домоволодіння, а не ? частини, що в дійсності належали дарувальнику. Незважаючи на те, що договір дарування домоволодіння був укладений у 1991 році, ОСОБА_3 у ньому ніколи не мешкав та не ставив питання про своє вселення. В квартирі НОМЕР_1 з 1955 року та по теперішній час проживає сім'я позивачів.

Таким чином, фактичної передачі майна у власність обдарованому ОСОБА_3 не відбулося, сім'я ОСОБА_7 як проживала, так і до теперішнього часу проживає в успадкованій ним від матері частині домоволодіння.

Маючи норовливий характер, який після смерті дружини зовсім зіпсувався, про факт дарування усього будинку він до відома нікого не поставив, оскільки документально оформлений на нього іще з 1944 року, тому вважаючи себе власником після смерті дружини він навіть не звертався до нотаріальної контори.

КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» також помилково оформило право власності на ОСОБА_3 в цілому на домоволодіння, хоча за законом ОСОБА_9 належало лише 3/4 частини домоволодіння, якими він і мав право розпоряджатися.

04.11.1995 року ОСОБА_12, діючи за довіреністю від імені ОСОБА_3, подарував домоволодіння своїй дружині ОСОБА_5. Даний договір був укладений ще за життя ОСОБА_9, який до своєї смерті у лютому 1996 року мешкав у квартирі НОМЕР_3 домоволодіння АДРЕСА_1. Позивачі зазначають, що домоволодіння було відчужено ОСОБА_3 іншій особі в той час, коли у ньому мешкали і ОСОБА_9, і сім'я ОСОБА_7. ОСОБА_5 в належну позивачам квартиру НОМЕР_1 не заходила, не оглядала, не заселялася і про зміну власника за документами позивачам нічого не було відомо. Окрім цього, технік КП «ДМБТІ» ні в 1991 році, ані в 1995 році ніяких обмірів у квартирі НОМЕР_1 не проводив та технічної документації не складав.

Позивачі вважають, що ОСОБА_9 подарував ОСОБА_3 тільки належні йому 3/4 частини домоволодіння, а при видачі довідки-характеристики на домоволодіння та реєстрації права власності по договору дарування Комунальне підприємство „Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" не врахувало дані обставини та помилково виготовило технічний паспорт на все домоволодіння без внесення відомостей про те, що 1/4 частина домоволодіння має окремий вхід, числиться як квартира НОМЕР_1 та належить іншим співвласникам.

Таким чином, позивачі є спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 та відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 р.) вони вважаються такими, що фактично прийняли спадщину, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем та були зареєстровані за однією адресою, кожному з них належить в порядку спадкування за законом по 1/8 частині спірного домоволодіння.

Згідно зі ст. 561 ЦК Української РСР (від 18.07.1963 р.), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто кінцевий термін на звернення та видачу свідоцтва про право на спадщину не встановлено.

У 2007 році позивачам стало відомо, що 16.12.2005 року ОСОБА_5 уклала договір купівлі-продажу зазначеного домоволодіння з відповідачем ОСОБА_4, тобто на протязі декількох років домоволодіння по АДРЕСА_1 відчужувалося від одного власника до іншого, хоча ніхто з них в домоволодінні ніколи не був та не проживав, свої права власника не заявляв, комунальні послуги не сплачував, особові рахунки на сплату комунальних послуг на себе не переоформляв.

Спір стосовно належної позивачам частини будинку розглядається в АНД суді з 2006 року, оскільки в 2005 році їм стало відомо про існування вищезазначених договорів про відчуження в цілому домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Через юридичну необізнаність та неправильне трактування позовних вимог їхніми представниками, невірно були викладені підстави позову та їх вимоги, у зв'язку з чим позивачі вважають, що строк позовної давності вони не пропустили та мають право на захист своїх прав та інтересів у суді.

Посилаючись на дані обставини, позивачі просили суд: визнати домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_9 та його дружини ОСОБА_8; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_9 та ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8, померлої у ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, померлої у ІНФОРМАЦІЯ_1; встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3; визнати частково недійсним договір дарування від 19.12.1991 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковською 3.Д. за реєстровим № 1-1717, в частині дарування 1/4 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожною на 1/8 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3; та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 ? частину домоволодіння АДРЕСА_1, що складає квартиру НОМЕР_1 в житловому будинку А-1, на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Позивачі та їх представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечував та зазначив, що ОСОБА_7 до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_8 не звертався ні у встановлений законом строк, ні після його спливу. Оскільки між ОСОБА_9 та його сином ОСОБА_7 склалися неприязні стосунки, то 19 грудня 1991 року дід ОСОБА_9 вирішив подарувати домоволодіння своєму онуку ОСОБА_3.

З 1989 по 1996 рік відповідач фактично проживав разом зі своїм дідом у спірному домоволодінні та був зареєстрованим за даною адресою до 2004 року.

Про даний факт укладання договору дарування ОСОБА_9 повідомляв свого сина ОСОБА_14 та його дружину ОСОБА_1, проти чого вони не заперечували, укладений договір дарування в судовому порядку вони не оскаржували.

Таким чином, ОСОБА_7 ні після смерті матері, ні після смерті батька протягом 9 років (з 1987 по 1996 роки) не здійснив жодної з дій, які б свідчили про його намір прийняти та зареєструвати за собою спадщину. Більше того, він погодився з рішенням свого батька ОСОБА_9 про передачу права власності на домоволодіння в цілому своєму онуку ОСОБА_3, оскільки за життя протягом 5 років не оскаржував його.

Як наслідок, і ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мають права на спадщину після померлого ОСОБА_7 з причини відсутності спадкового майна.

Розуміючи неможливість спільного проживання в одному домоволодінні з родиною свого дядька ОСОБА_7 та його дружини позивачки ОСОБА_1, ОСОБА_3, узгодивши свої дії з дідом ОСОБА_9, 04.11.1995 року подарував домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_5.

Після укладання цього договору відповідач особисто представив ОСОБА_5 усім мешканцям будинку НОМЕР_2, в тому числі ОСОБА_7 та його дружині ОСОБА_1, як нового власника домоволодіння.

Таким чином, з початку 1996 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було достовірно відомо про те, що новим власником домоволодіння є ОСОБА_5, проти цього договору дарування вони також не заперечували та в судовому порядку його не оскаржували.

Лише після того, як ОСОБА_5 стала остаточно наполягати на виселенні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з домоволодіння, вони у 2005 році вирішили звернутися за юридичною допомогою та отримали з КП ДМБТІ всі необхідні копії документів про перехід права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 з 1991 по 2005 роки.

У 2005 році ОСОБА_5 через сімейні обставини та зміну місця проживання уклала договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 з ОСОБА_4, який через деякий час також поставив питання про виселення у судовому порядку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з належного йому на праві власності домоволодіння через неможливість мирного вирішення питання про користування ним.

Зважаючи на те, що позивачі лише у 2012 році звернулися до суду з даною позовною заявою про визнання за ними права власності в порядку спадкування, а згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, тому позов не підлягає розгляду та задоволенню.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечував та суду пояснив, що дане домоволодіння перейшло відповідачу у власність на законних підставах, відповідно до договору купівлі-продажу від 16.12.2005 року, який позивачами не оспорюється, у зв'язку з чим він є добросовісним набувачем.

На час укладання договору домоволодіння в спорі чи під забороною не перебувало, тому підстави для витребування у нього частини домоволодіння відсутні.

Представник третьої особи ОСОБА_5 позов не визнав, вважає вимоги безпідставними та необґрунтованими.

Представник третьої особи Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, надав заяву з проханням розглядати справу без його участі та постановити рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Представник третьої особи Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Вислухавши пояснення позивачів, представників сторін та третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 було збудоване подружжям ОСОБА_9 та ОСОБА_8, які перебували в шлюбі з 09.11.1928 року, що підтверджується архівною довідкою (а.с.89). Свідоцтво про право особистої власності на будівлю було видане житловим управлінням Дніпропетровського відділу комунального господарства 29.08.1958 року на ім'я ОСОБА_9.

Згідно зі ст.125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР 1926 р., майно, придбане подружжям працею в період зареєстрованого шлюбу вважається належним їм обом на засадах загальної власності. Таким чином, суд вважає визнати домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_15, у зв'язку з чим ОСОБА_8 належала ? частина даного домоволодіння.

02.10.1955 року їх син ОСОБА_7 уклав шлюб з ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.23). Як доведено в суді, їх сім'я поселилася та стала проживати в будинку АДРЕСА_1, який на той час складався з чотирьох кімнат.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_8 (в довідці про смерть по-батькові значиться як ОСОБА_24, а.с.55). Спадкоємцями першої черги за законом належної їй 1/2 частини домоволодіння були її чоловік ОСОБА_9 та син - ОСОБА_7, які фактично прийняли спадщину в рівних частках - по 1/4 частині від усього домоволодіння, так як на день смерті спадкодавця вони проживали разом та були зареєстровані у спірному домоволодінні.

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_8 спадкоємці ОСОБА_9 та ОСОБА_7 не зверталися та свідоцтва про право на спадщину не отримували, що підтверджується відповіддю Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.61).

Згідно зі ст.ст. 548, 549 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції ІНФОРМАЦІЯ_6), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини; визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Враховуючи викладене, суд вважає задовольнити позовні вимоги в частині встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_9 та ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_15, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, та визнання за ОСОБА_7 права власності на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_15, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Таким чином, після смерті ОСОБА_15 власниками домоволодіння стали її чоловік ОСОБА_9 у розмірі 3/4 частини (1/2 частина в спільному майні подружжя + 1/4 частина в порядку спадкування після дружини) та її син ОСОБА_7 - у розмірі 1/4 частини.

На той час 1/4 частина будинку, яку успадкував ОСОБА_7 після смерті матері, умовно складалася з тих кімнат, в яких він зі своєю сім'єю мешкав з 1955 року та робив прибудови, цю ж частину будинку займає на теперішній час його сім'я - дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2, які є позивачами по даній справі, що також знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи.

Ця частина будинку для проживання була виділена батьками для сім'ї сина ОСОБА_7 та мала окремий вхід, у комунальних службах зазначалася як квартира за НОМЕР_1, а частина, в якій мешкали батьки - квартира НОМЕР_3. Також сім'ї ОСОБА_7 батьки виділили частину землі, на якій вони побудували сарай та користувалися городом, що підтвердили в судовому засіданні свідки.

В той період часу були також розділені особові рахунки по сплаті комунальних послуг, що підтверджується довідкою ВАТ «Дніпрогаз» за № 1739/7/3-3 від 19.05.2004 р., згідно якої за адресою: АДРЕСА_1 відкритий особовий рахунок за №2205 на ім'я ОСОБА_7, та довідкою ВАТ «ЕК» Дніпрообленерго» Дніпропетровські міські електричні мережі за № 1287/46 від 04.06.2004 р. відповідно до якої особовий рахунок на квартиру НОМЕР_1 відкритий на позивачку ОСОБА_1, починаючи з 1982 року.

Як вбачається з договору від 20.10.1966 року, укладеного між начальником виробничо-експлуатаційної контори управління газового господарства ОСОБА_16 та ОСОБА_7 на обслуговування внутрішнього газового обладнання в АДРЕСА_1, уже станом на 1966 рік будинок мав окремий вхід та ОСОБА_7 укладав окремі договори на своє ім'я (а.с.26).

Наявність окремих особових рахунків за сплату комунальних платежів та облаштований окремий вхід в займану сім'єю сина частину домоволодіння, на думку суду свідчать про те, що батько ОСОБА_9 ніколи не оспорював право сина ОСОБА_7 на спадщину після смерті матері ОСОБА_8 на частину домоволодіння АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9, із заявою про прийняття спадщини після його смерті до нотаріальної контори ніхто не звертався.

В даному домоволодінні в квартирі НОМЕР_1 залишилися проживати його син ОСОБА_7 разом з сім'єю, а квартира НОМЕР_3, де до смерті проживали ОСОБА_8 та ОСОБА_9, була зачинена.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_7, після його смерті спадщину у вигляді ? частини домоволодіння АДРЕСА_1 прийняли дружина ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2, відповідно до ст.549 ЦК України (в редакції ІНФОРМАЦІЯ_6) шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном, оскільки проживали разом зі спадкодавцем на день його смерті та були зареєстровані, що підтверджується записами в домовій книзі та відмітками в паспортах позивачів.

Родині відносини між ОСОБА_7 та його донькою ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про народження від 01.06.ІНФОРМАЦІЯ_6, актовий запис НОМЕР_1, та свідоцтвом про шлюб ОСОБА_17 з ОСОБА_18 від 23.06.1984 року, актовий запис №513, після якого ОСОБА_19 взяла прізвище чоловіка «ОСОБА_2».

Таким чином, суд вважає доведеним факт прийняття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

19.12.1991 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковською З.Д., за реєстром №1-1717 (а.с.86-88).

04.11.1995 року між ОСОБА_12, який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_3, та ОСОБА_5 було також укладено договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1, в цілому, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Колодій Л.М., за реєстром №3883 (а.с.83-84).

16.12.2005 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1, в цілому, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Колодій Л.М., за реєстром №8367 (а.с.79-80).

Під час та після укладання договору дарування від 19.12.1991 року сім'я ОСОБА_7 проживала у квартирі НОМЕР_1 домоволодіння НОМЕР_2 та до дня його смерті нікуди не виселялася. Незважаючи на юридичне переоформлення правовстановлюючих документів на домоволодіння в цілому, при укладанні даного договору були порушені вимоги ст.243 ЦК України (в редакції ІНФОРМАЦІЯ_6), яка передбачає, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність; договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Як встановлено в суді, передача майна обдарованому ОСОБА_3 з боку дарувальника ОСОБА_9 частини домоволодіння, в якій проживала сім'я ОСОБА_7, так і не відбулася.

На думку суду, відчуження ОСОБА_9 частини домоволодіння АДРЕСА_1, яка фактично належала в порядку спадкування ОСОБА_7, відбулося без наміру створити юридичні наслідки, тому даний договір дарування є частково недійсним з підстав, передбачених ст.58 ЦК України (в редакції ІНФОРМАЦІЯ_6).

На підставі викладеного, суд вважає визнати частково недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, посвідчений 19.12.1991 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковською З.Д., зареєстровано в реєстрі 1-1717, в частині дарування ? частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Оскільки 1/4 частина домоволодіння успадкована ОСОБА_7 після смерті матері ОСОБА_8, та в ході розгляду справи знайшов своє підтвердження факт прийняття спадщини позивачами після смерті ОСОБА_7, тому суд вважає визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/8 частині домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Суд вважає, що при укладанні договору купівлі-продажу ОСОБА_4 міг та повинен був знати про проживання в спірному домоволодіння сім'ї позивачів, які були там зареєстровані та постійно проживали, дана частина домоволодіння виділена, має окремий вхід та є їх єдиним житлом: позивачки ОСОБА_1 - з 1955 року, а ОСОБА_2 - з моменту народження ІНФОРМАЦІЯ_6, про що свідчить запис в домовій книзі, в якій також значиться запис і про реєстрацію 13.10.2006 року за даною адресою ОСОБА_4. Ця обставина ставить під сумнів його добросовісність як набувача майна та згідно з вимогами ст.12 ЦК України є підставою для спростування його стверджень.

До посилань ОСОБА_3 на те, що при укладанні договорів дарування від 19.12.1991 року та 16.12.2005 року сім'я ОСОБА_7 була повідомлена про їх укладання та він особисто представив їм нового власника ОСОБА_5, суд ставиться критично, оскільки будь-яких доказів цьому не надано. Окрім цього, дані ствердження суперечать і вимогам ст.47 Конституції України, яка передбачає право кожного громадянина на житло, яке у позивачів є єдиним і у разі порушення цього права вони безумовно його б захищали.

Ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.ст. 387, 1212 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним; особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до п.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Суд вважає, що ОСОБА_9 не мав права передавати безоплатно ОСОБА_3 у власність належну його синові ОСОБА_7 ? частину домоволодіння, тому позовні вимоги в частині витребування цієї частки у ОСОБА_4 також підлягають задоволенню.

Пояснення свідків ОСОБА_21, ОСОБА_22 та ОСОБА_23, яка є рідною донькою ОСОБА_9 та сестрою ОСОБА_7, підтверджують усі висновки суду, свідчать про законність проживання позивачів у спірному домоволодінні і користування ним, а також доводять підстави для задоволення позовних вимог.

Суд звертає увагу на те, що в архівній довідці про реєстрацію шлюбу дружина ОСОБА_9 значиться як ОСОБА_24, а в довідці про смерть вона по-батькові значиться як ОСОБА_24, однак сторони не спростовували того факту, що зазначена в позовній заяві ОСОБА_25, є «ОСОБА_24», як зазначено саме в довідці про її смерть (а.с.55).

Керуючись ст.ст. 10, 60, 210-215, 256 ЦПК України, ст.ст. 58, 113, 115, 243, 548, 549 ЦК України (в редакції 1963 року), ст. 22, 28 КпШС України, ст. ст. 234, 321, 387, 388, 1212 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 та Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності в порядку спадкування, визнання частково недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, - задовольнити.

Визнати домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_8.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_9 та ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнати частково недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, посвідчений 19.12.1991 року державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковською З.Д., зареєстровано в реєстрі 1-1717, в частині дарування ? частини домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частину домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частину домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

Витребувати з володіння ОСОБА_4 ? частину домоволодіння АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 437 гривень 60 копійок судових витрат на користь ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: