Справа № 1304/1200/12
Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/7622/13
Доповідач в 2-й інстанції: Бойко
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Бакуса В.Я.,
Гірник Т.А.,

секретаря -
Глинського О.А.,

з участю: позивача
ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3,

представника третьої
особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Галицького районного суду м. Львова від
14 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства "Ідея Банк", третьої особи -
ОСОБА_5, про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу , -

в с т а н о
в и л а:

07.02.2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом, уточненим та доповненим під
час розгляду справи (а.с.1-2, 100, 112), про
поновлення його на роботі на посаді
директора департаменту адміністрації
публічного акціонерного товариства
"Ідея Банк", внаслідок незаконного
звільнення на підставі наказу №3а-4 від
10.01.2012 року, та виплату середнього
заробітку за весь час вимушеного
прогулу, починаючи з 10.01.2012 року до дня
поновлення, оскільки за період з 27.10.2011
року по 06.01.2012 року йому проводились
виплати у зв"язку з тимчасовою
непрацездатністю.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що 26.10.2011
року, внаслідок конфлікту, який виник
на грунті особистих неприязних
стосунків до нього з боку окремих осіб
з керівництва банку, перебуваючи в
стресовій ситуації від погроз на його
адресу про звільнення, він змушений був
написати заяву про звільнення на
підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України з 27.10.2011
року, як того від нього вимагали, однак,
зваживши все, на наступний день, 27.10.2011
року подав до відповідача заяву про
відкликання своєї попередньої заяви
про звільнення. Крім того, вказує, що в
день написання заяви жодних
домовленостей щодо причин, порядку та
умов звільнення між ним та
представниками банку досягнуто не
було.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 14.10.2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2,
просив його скасувати з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі. Свої
доводи апелянт обґрунтовував тим, що
суд не врахував відкликання ним заяви
про звільнення, яка була зареєстрована
відповідачем 27.10.2011 року, і підтверджує
факт відсутності його згоди на
звільнення, а відтак, і взаємної згоди
сторін на звільнення, в тому числі й на
момент оформлення наказу про
звільнення, який він вважає незаконним.
Крім того, звертає увагу суду, що в
порушення вимог закону, жодних
домовленостей про порядок та умови
його звільнення на момент написання
заяви між ним та особою, уповноваженою
вирішувати питання звільнення
працівників банку, якою може бути лише
голова правління ОСОБА_5, досягнуто не
було. Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції безпідставно не врахував
показання свідків, зокрема, показання
свідка ОСОБА_6, яка на момент звільнення
виконувала обов"язки начальника
відділу кадрів, про те, що його заява
від 26.10.2011 року близько двох місяців
пролежала без резолюції голови
правління. Крім того, апелянт вважає
незаконним наказ про звільнення і з
тієї підстави, що він винесений 10.01.2012
року та містить вказівку про
звільнення його з посади з 27.10.2011 року,
хоча з 27.10.2011 по 06.01.2012 року включно він
був відсутній на роботі у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю і йому за
цей період були проведені відповідні
виплати.

В судовому засіданні в апеляційному
суді позивач просив врахувати
конфліктний характер відносин, які
склались між ним та адміністрацією
банку, і не поновляти його на роботі, а
змінити лише дату його звільнення,
визначивши її днем проголошення
рішення суду у даній справі, та
стягнути середній заробіток за весь
час вимушеного прогулу.

Після оголошеної в судовому засіданні
перерви представник відповідача в
судове засідання не з"явився, про час та
місце розгляду справи був повідомлений
під розписку (а.с.226), вказані в
клопотанні про відкладення розгляду
справи причини неявки колегія суддів
визнала неповажними, а тому розгляд
справи був завершений у його
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторони позивача в підтримання
апеляційної скарги, заперечення
представника третьої особи,
заперечення представника відповідача
в минулому судовому засіданні,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку про
часткове задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом №104а-3 від
01.06.2010 року позивача було прийнято на
посаду директора департаменту
адміністрації публічного акціонерного
товариства "Плюс Банк", яке з 13.10.2011 року
перейменоване на публічне акціонерне
товариство "Ідея Банк" (а.с.10).

Наказом голови правління ОСОБА_5 №3а-4
від 10.01.2012 року позивача було звільнено
із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.
36 КЗпП України за угодою сторін з 27.10.2011
року на підставі заяви позивача від
26.11.2011 року (а.с.3, 8, 10).

У період з 26.10.2011 року по 25.11.2011 року та з
28.11.2011 року по 06.01.2012 року включно
позивач перебував на лікуванні ( а.с.5-7).

10.01.2012 року позивача було ознайомлено з
наказом про звільнення, проведено
розрахунок, видано трудову книжку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відкликання заяви про звільнення за
угодою сторін не передбачено КЗпП
України, а взаємної згоди на анулювання
попередньої домовленості про
звільнення між сторонами досягнуто не
було. Суд визнав недоведеним факт
вчинення на позивача психологічного
тиску з боку посадових осіб банку в
момент написання заяви про звільнення
і зазначив, що встановлення факту
написання заяви під тиском, погрозами,
в стані сильного душевного хвилювання
тощо правового значення для вирішення
питання законності звільнення на
підставі п.1 ст.36 КЗпП України немає,
оскільки законом не передбачено
наслідків таких дій.

Однак, з такими висновками суду
погодитись не можна, оскільки вони не
відповідають фактичним обставинам
справи, зроблені без належної правової
оцінки доказів, які були досліджені в
судовому засіданні, та з порушенням
норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України,
підставою припинення трудового
договору є угода сторін.

Угода сторін - це самостійна підстава
для припинення трудового договору, яка
відрізняється від припинення
трудового договору з ініціативи
працівника та з ініціативи власника
тим, що у цьому разі потрібне спільне
волевиявлення сторін, спрямоване на
припинення трудових відносин в
обумовлений строк і саме з цих підстав.
Характерним є й те, що волевиявлення з
боку власника або уповноваженого ним
органу може виходити лише від тих осіб,
які безпосередньо наділені
повноваженнями приймати на роботу та
звільняти працівників.

Таким чином, угода про припинення
трудового договору повинна бути
добровільним волевиявленням обох
сторін.

Судом встановлено, що 26.10.2011 року
позивач написав заяву на ім"я голови
правління банку ОСОБА_5 - особи,
уповноваженої вирішувати питання
прийняття та звільнення працівників
банку, в якій просив звільнити його з
роботи за угодою сторін з 27.10.2011 року.
Резолюція на заяві про згоду на
звільнення позивача була вчинена
директором з питань персоналу та
адміністрації ОСОБА_11, яка на той час
здійснювала безпосереднє керівництво
департаментом адміністрації, в якому
обіймав посаду директора позивач (а.с.3).

З показань свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, яким
суд першої інстанції не дав належної
оцінки, безпідставно надавши перевагу
показанням заінтересованої особи -
свідкові ОСОБА_10, встановлено, що 26.10.2011
року в день написання позивачем заяви
про звільнення між ним та членом
правління банку ОСОБА_10 виник конфлікт,
під час якого остання схиляла позивача
до написання заяви про звільнення, до
цього дня позивач не виявляв жодного
наміру звільнятись з роботи.

Згідно показань свідка ОСОБА_6, яка на
момент звільнення виконувала обов"язки
начальника відділу кадрів, заяву
позивача від 26.10.2011 року їй передали без
резолюції голови правління.

Таким чином, добровільне волевиявлення
позивача на припинення трудових
відносин з банком було відсутнє.

Цей факт також підтверджується його
заявою про відкликання заяви про
звільнення від 26.10.2011 року, яка була
подана і зареєстрована в банку на
наступний день - 27.10.2011 року, (а.с.4).

Крім того, заява про звільнення за
угодою сторін позивачем була
відкликана до вказаної у ній дати
звільнення та до оформлення наказу про
його звільнення з роботи.

З пояснень представника відповідача
також встановлено, що станом на день
відкликання позивачем заяви про
звільнення та на день видачі наказу про
звільнення, іншого працівника на
посаду, яку займав позивач, запрошено
не було.

Посилання сторони відповідача на те, що
трудові відносини були припинені між
позивачем та банком за угодою сторін ще
26.10.2011 року (в день написання позивачем
заяви про звільнення), є теж
безпідставними, оскільки особа, яка
уповноважена на вирішення питань
звільнення працівників банку, в цей
день свого волевиявлення, зокрема,
шляхом вчинення резолюції на заяві
позивача, не висловила.

Враховуючи вказані вище фактичні
обставини справи та вимоги п.1 ч.1 ст.36
КЗпП України, колегія суддів доходить
висновку про те, що звільнення позивача
із займаної посади було незаконним,
оскільки не було спільного
волевиявлення обох сторін на
припинення трудових відносин.

У відповідності до вимог ст.235 КЗпП
України, незаконно звільнений
працівник підлягає поновленню на
роботі з виплатою середнього заробітку
за весь час вимушеного прогулу.

З урахуванням того, що звільнення
позивача з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.36
КЗпП України було незаконним, однак,
позивач не бажає поновлятись на роботі
через конфліктні відносини, які
склались у нього з адміністрацією
банку, колегія суддів вважає за
необхідне змінити дату звільнення
позивача з роботи, визначивши її датою
ухвалення апеляційним судом рішення у
даній справі, та присудити йому виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

При цьому, колегія суддів враховує той
факт, що 03.07.2012 року позивач був
зареєстрований як фізична
особа-підприємець (а.с.230), в тому числі,
працював за цивільно-правовою угодою з
АКБ "Львів" (а.с.134), його валовий дохід за
період з 04.07.2012 року по 31.12.2012 року
становив 478558 гривень 25 копійок, а за
період з 01.01.2013 року по 30.09.2013 року - 823062
гривні 70 копійок (а.с.130, 230-232), і цей
дохід є більшим, ніж на попередній
роботі, а тому вважає, що середній
заробіток за вимушений прогул слід
обраховувати за період з 10.01.2012 року по
04.07.2012 року, який у відповідності до
листів Міністерства соціальної
політики України "Про розрахунок норми
тривалості робочого часу" на 2012 та 2013
роки становить 119 робочих днів.

Середній заробіток обраховується у
відповідності до Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №100 від 08.02.1995 року
(далі - Порядку). Враховуючи положення
абзаців 3, 4, 6 пункту 2, абзацу 2 пункту 4
Порядку, для розрахунку середнього
заробітку позивача береться заробітна
плата за вересень (13072 грн. 96 коп.) та
жовтень (14304 грн. 81 коп.) 2011 року, тобто за
два повністю відпрацьовані місяці (43
робочих дні), які передували
звільненню, згідно довідки №203 від
16.04.2013 року (а.с.131, 141).

Таким чином середній заробіток за час
вимушеного прогулу позивача становить
75 766 гривень 11 копійок (((13072,96 грн.+14304,81
грн.) : (22 р.дн. + 21 р.дн.))* 119 днів
вимушеного прогулу).

На підставі викладених вище мотивів та
проаналізованих норм матеріального
права рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
апеляційним судом нового рішення про
часткове задоволення позову ОСОБА_2

З урахуванням вимог ст.88 ЦПК України й
того, що позивач звільнений від сплати
судового збору у розмірі 214 гривень 60
копійок при поданні позову до суду
першої інстанції та від сплати
судового збору у розмірі 114 гривень 70
копійок при поданні апеляційної скарги
до апеляційного суду, судовий збір у
розмірі 329 гривень 30 копійок підлягає
стягненню з відповідача в дохід
держави.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4,
313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р
і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 14 жовтня 2013 року скасувати і
ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_2 з
посади директора департаменту
адміністрації публічного акціонерного
товариства "Ідея Банк" на підставі
наказу №3а-4 від 10 січня 2012 року.

Змінити дату звільнення ОСОБА_2 з
посади директора департаменту
адміністрації публічного акціонерного
товариства "Ідея Банк", зазначивши дату
звільнення - 23 грудня 2013 року.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства "Ідея Банк" в користь ОСОБА_2
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 10 січня 2012 року по 04
липня 2012 року у розмірі 75 766 (сімдесят
п"ять тисяч сімсот шістдесят шість)
гривень 11 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного
товариства "Ідея Банк" в дохід держави
судовий збір в розмірі 329 гривень 30
копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили рішенням апеляційного
суду.

Головуючий:

________________ Бойко С.М.

Судді:

________________ Бакус В.Я.

________________ Гірник Т.А.