Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2013 року
Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді -
Башмакова Є.А.,

при секретарі - Улановському
М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про встановлення факту
належності права власності
спадкодавцю та визнання права
власності в порядку спадкування за
заповітом, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська з позовною заявою до
ОСОБА_2, третя особа - Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про встановлення факту
належності права власності
спадкодавцю та визнання права
власності в порядку спадкування за
заповітом.

Позивач у позовній заяві в
обґрунтування заявлених позовних
вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2
року померла ОСОБА_3, яка на час смерті
проживала та була зареєстрована за
адресою: АДРЕСА_3. При цьому 09 січня 2009
року вона склала заповіт на користь
позивача щодо вищевказаної квартири.
Проте, звернувшись у передбачені
законодавством строки до Першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори із відповідною
заявою про прийняття спадщини за
заповітом, позивачу було відмовлено у
вчиненні нотаріальної дії з оформлення
прийняття спадщини та видачі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом, у
зв'язку з відсутністю
правовстановлюючих документів на
спадкове майно. Але ОСОБА_3, будучи
членом кооперативу та повністю
сплативши пай за квартиру за
вищезазначеною адресою, фактично
набула право власності на останню. З
огляду на викладені обставини, не
дивлячись на відсутність документів на
підтвердження оформлення права
власності у передбаченому законом
порядку, враховуючи те, що за життя
померла фактично набула право
власності на квартиру, позивач як
спадкоємець за заповітом просить суд
встановити факт належності права
власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 у
м. Дніпропетровську, та визнати за ним в
порядку спадкування за заповітом право
власності на зазначену квартиру.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, надав суду заяву
про розгляд справи за його відсутності,
у якій зазначив, що заявлені позовні
вимоги підтримує у повному обсязі та
наполягає на їх задоволенні.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, надав суду заяву, в якій позовні
вимоги визнає та просить ухвалити
рішення без його участі у судовому
засіданні.

Третя особа - Перша дніпропетровська
державна нотаріальна контора свого
представника для участі у розгляді
справи не направила, про час та день
розгляду справи була повідомлена
належним чином, суду надала заяву про
розгляд справи за відсутності її
представника, у якій проти задоволення
позовних вимог не заперечувала.

Дослідивши та вивчивши матеріали даної
цивільної справи, суд доходить
наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, про що
в книзі реєстрації смертей зроблено
відповідний актовий запис № 3488, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть від 17 травня 2013 року, наявною в
матеріалах справи (а.с. 11).

Також судом встановлено, що 09 січня 2009
року ОСОБА_3 склала заповіт, яким на
випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_1
своє майно, зокремаАДРЕСА_1 в м.
Дніпропетровську, що підтверджується
наявною в матеріалах справи копією
заповіту, посвідченого державним
нотаріусом Першої дніпропетровської
державної нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 1-29 (а.с.
10).

Відповідач є спадкоємцем померлої
ОСОБА_3 за законом та рідним братом
позивача.

Також у судовому засіданні
встановлено, що 03 серпня 2013 року на
виконання вимог ст.1269 ЦК України
позивач звернувся до Першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини померлої ОСОБА_3,
але 23 листопада 2013 року отримав відмову
у видачі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом з підстав
відсутності правовстановлюючих
документів щодо належності квартири за
вищевказаною адресою спадкодавцеві, що
підтверджується копіями заяви про
прийняття спадщини позивачем, витягу
про реєстрацію в Спадковому реєстрі та
відповіді Першої дніпропетровської
державної нотаріальної контори, які
містяться в матеріалах справи (а.с.16).

Досліджуючи матеріали справи, а саме
відповідь державного нотаріуса Першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори від 23 листопада
2013 року, судом встановлено, що
свідоцтво про право на спадщину після
смерті ОСОБА_3 не видавалося (а.с. 16).

Згідно довідки ЖБК № 274 від 15 липня 2013
року ОСОБА_3 була зареєстрована і
проживала у вищезгаданій квартирі, у
якій була зареєстрована одна (а.с. 12).

Встановлено, що згідно ордера на жиле
приміщення № 813 від 12 жовтня 1979 року
ОСОБА_3 як члену ЖБК № 274 була видана
двокімнатна квартира АДРЕСА_1 що
підтверджується копією зазначеного
ордеру (а.с. 7).

Також судом встановлено, що пайовий
внесок за квартиру, яка знаходиться за
адресою: 49094, АДРЕСА_2, ОСОБА_3 було
сплачено в повному обсязі, загальна
вартість якого склала 6122,00 рубля, про що
свідчить наявна у матеріалах справи
копія довідки ЖБК № 274 від 02 червня 1992
року (а.с. 13).

Так, у судовому засіданні з'ясовано, що
відповідно до технічного паспорту,
виготовленого та виданого КП
«Криничанське бюро технічної
інвентаризації» станом на 27.09.2013 року
(копія якого наявна в матеріалах
справи), спірна квартира загальною
площею 44,9 кв. м. та житловою площею 27,3
кв. м. складається з наступних
приміщень: 1 - коридор, 2 - санвузол, 3 -
кухня, 4 - житлова, 5 - житлова, І - лоджія
(а.с. 17-19).

Правовідносини, які виникли між
сторонами, урегульовані нормами
Конституції України, Цивільного
кодексу України (ЦК), Закону України
«Про власність», який був чинний на
момент виникнення спірних
правовідносин, та іншими нормативними
актами.

Відповідно до норми ст. 15 Закону
України «Про власність», який був
чинний на момент виникнення спірних
правовідносин, член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж,
іншу будівлю або приміщення, надані
йому в користування, набуває права
власності на це майно. Громадянин, який
став власником цього майна має право
розпоряджатися ним на свій розсуд:
продавати, заповідати, обмінювати,
задавати в оренду, укладати інші угоди,
не заборонені законом.

У відповідності до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України, Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Так, частиною 3 статті 384 ЦК України у
разі викупу квартири член
житлово-будівельного (житлового)
кооперативу стає його власником. Право
власності на житлову площу після
виплати паю отримує тільки член
кооперативу. При цьому кооперативна
квартира є приватною власністю
кооперативу як юридичної особи, а після
повної виплати членом кооперативу
пайового внеску переходить у його
приватну власність як фізичної особи.

Разом з тим, із заначеними нормами
кореспондуються положення абз. 2 п. 8
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 7 від 30 травня 2008 року «Про
судову практику у справах про
спадкування», а саме, якщо спадкодавець
повністю вніс пайовий внесок, то до
складу спадщини включається
відповідно квартира, дача, гараж,
садовий будинок, інші будівлі та
споруди.

Відповідно до п. 2 зазначеної Постанови
Пленуму Верховного Суду України справи
про спадкування розглядаються судами
за правилами позовного провадження,
якщо особа звертається до суду з
вимогою про встановлення фактів, що
мають юридичне значення, які можуть
вплинути на спадкові права й обов'язки
інших осіб та (або) за наявності інших
спадкоємців і спору між ними.

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому
порядку можуть бути встановлені також
інші факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення.

Так, відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, які він
здійснює на власний розсуд.

Нормами ст. 41 Конституції України та ст.
321 ЦК України визначено, що право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до положень ст. 392 ЦК
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Згідно положень ст. 41 Конституції
України та ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

За змістом вимог ст. ст. 1216-1218, 1220, 1223, 1235,
1268, 1269 ЦК України право власності може
набуватися особою - спадкоємцем в
порядку спадкування за заповітом. Так,
згідно ч. 1 ст. 1220 та ч. 1 ст. 1269 ЦК України
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою та приймається, зокрема,
шляхом подання заяви до нотаріальної
контори за місцем її відкриття, і
належить спадкоємцеві з часу її
відкриття, тобто з дня смерті
спадкодавця.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 1270
ЦК України для прийняття спадщини
встановлюється строк у шість місяців,
який починається з часу відкриття
спадщини.

За змістом норм ст. ст. 181, 182 ЦК України
та ст. ст. 2-5, 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» право
власності на нерухоме майно, до якого
належить і квартира, підлягають
обов'язковій державній реєстрації, та
відповідно до вимог ст. 3 цього Закону
виникає з моменту такої реєстрації, а
підставою для її проведення, зокрема, є
рішення суду, яке набрало законної
сили, і яким визнано за особою право
власності. При цьому здійснення такої
реєстрації при зверненні особи і
поданні нею необхідних документів є
обов'язком для відповідного державного
органу, на якого законом покладено
функції з проведення державної
реєстрації прав власності осіб на
нерухоме майно.

Також статтею 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
визначено, що державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно -
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так, з наведених судом положень
цивільного законодавства випливає, що
право власності члена житлового
кооперативу на квартиру дійсно
виникало з моменту повної виплати
останнім паю і не потребувало
проведення державної реєстрації. Разом
з тим, незважаючи на те, що пайовий
внесок за квартиру у повному обсязі був
сплачений померлою ОСОБА_3 тоді, коли
реєстрація речових прав на нерухоме
майно не була обов'язковою, на даний
момент без державної реєстрації
власник не в змозі розпоряджатися
своїм житлом (нерухомістю) на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, передавати в іпотеку чи
управління, що, у свою чергу,
унеможливлює здійснення процедури
оформлення спадщини на
незареєстровану у передбаченому
чинним законом порядку квартиру в ЖБК,
зокрема, у зв'язку із відсутністю
правовстановлюючих документів на це
майно щодо належності його
спадкодавцю.

Згідно приписів ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

При вирішенні позовних вимог суд
виходив з того, що у судовому засіданні
знайшов підтвердження факт невжиття
померлою ОСОБА_3 заходів з оформлення
права власності на спірну квартиру, а
відтак, у зв'язку зі смертю власника
нерухомого майна, реєстрація права
власності на яке не була проведена,
питання визначення належності об'єкта
нерухомого майна попередньому
власнику та наступному його власнику
(спадкоємцю) має вирішуватися у
судовому порядку.

За таких обставин, аналізуючи
встановлені в судовому засіданні
фактичні обставини справи в контексті
наведених вище норм законодавства та
оцінюючи усі докази, які були
досліджені судом у їх сукупності, суд
при вирішенні позовних вимог позивача,
враховує передбачену законом
наявність у членів житлово-будівельних
кооперативів за умови повного внесення
ними свого паю права оформити це майно
(житло) як свою власність, у той же час
суд приймає до уваги те, що померла
ОСОБА_3, будучи членом кооперативу,
відповідно до вимог законодавства, яке
діяло на час виникнення спірних
правовідносин, повністю внесла свій
пайовий внесок за квартиру, внаслідок
чого набула право власності на
квартиру АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську;
крім того, спираючись на ту обставину,
що позивач є спадкоємцем за заповітом
та у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК
України фактично прийняв спадщину, суд
доходить до логічного та
беззаперечного висновку про
обґрунтованість та необхідність
задоволення позовних вимог, тому
вважає за можливе встановити факт
належності права власності ОСОБА_3 на
квартиру АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську,
та визнати за позивачем право
власності на цю квартиру в порядку
спадкування за заповітом.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат по даній цивільній
справі, враховуючи результат розгляду
справи, суд вважає за необхідне судові
витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 181, 182,
384, 1216-1218, 1220, 1223, 1235, 1268, 1269 ЦК України, ст.
15 Закону України «Про власність», ст.
ст. 2-5, 19 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 60,
212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Встановити факт належності права
власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) право власності на
квартиру АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську,
в порядку спадкування за заповітом
після смерті ОСОБА_3, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає чинності після розгляду справи
апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Є.А. Башмаков