АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/930/13 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 19
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2013 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів - Бершадської Г. В., Шевчук Г. М.,

при секретарі - Дудіна Т.В.

з участю сторін - ОСОБА_1 та її представника

ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2013 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом спільної власності подружжя та визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2012 року ОСОБА_3 пред'явив позов до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання договору дарування не дійсним.

Вимоги обґрунтовував тим, що за час перебування з відповідачкою ОСОБА_1 у шлюбі належний їй будинок, що знаходиться за адресою: вулиця Липова, 14 в місті Тернополі, внаслідок їх спільних трудових та грошових затрат був капітально перебудований, у зв'язку з чим, відповідно до вимог ч. 1 ст. 62 СК України, майно стало спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, 18 лютого 2012 року ОСОБА_1 без його відома та згоди, як співвласника спірного майна, подарувала будинок ОСОБА_4 Тому просив визнати недійсним договір купівлі - продажу від 18 лютого 2012 року, як такий, що вчинений одним із співвласників без необхідних повноважень та погодження, наданих іншим співвласником.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від червня 2013 року вирішено: У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом спільної власності подружжя та визнання недійсним договору дарування - відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, що призвели до неправильного вирішення спору.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як встановлено з матеріалів справи, сторони зареєстрували шлюб 09 вересня 2004 року, а рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 22 грудня 2011 року шлюб був розірваний.

Відповідачка ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_5, який помер 21 квітня 2007 року, успадкувала будинковолодіння, що розташоване по вулиці Липова, 14 в місті Тернополі.

18 лютого 2012 року ОСОБА_1 подарувала домоволодіння, житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами № 14 по вулиці Липова в місті Тернополі, ОСОБА_4, що стверджується договором дарування та витягом про державну реєстрацію прав.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що за період спільного проживання за рахунок спільних трудових та грошових затрат ним та відповідачкою був проведений капітальний ремонт будинку, а саме: укладена гідроізоляція, залита бетонна стяжка під підлогу та замінена підлога, укладений утеплювач, укладена плитка, проведена побілка стін з середини, проведена реконструкція санвузлів з повною заміною сантехніки, проведена штукатурка стін та обкладення стін плиткою зовні, прибудована веранда і тамбур, проведний монтаж нової покрівлі. Також була зведена нова огорожа, застелено вимощення по всьому периметру подвір'я, проведено капітальний ремонт сараю та літньої кухні, змонтовано навіс, перебудовано вбиральню.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 заявлених ним вимог не довів, оскільки ним не подано на їх підтвердження жодних переконливих та допустимих доказів.

Натомість його доводи спростовуються доказами у справі.

Так згідно з технічним паспортом, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації 21 травня 2007 року на ім'я ОСОБА_5 18 травня 2007 року, будинковолодіння №14 по вулиці Липова в місті Тернополі складалось: з житлового будинку прибудови, веранди, тамбура, житлової прибудови, а також сарая (літера. А), сарай (літера Е), літньої кухні, гаража (Літ. В), гараж (літ. Д) вбиральні, навіс, огорожа, вимощення. (а.с. 77)

Із викопіювання №-314-Г-07 з нанесення навколишньої забудови будинковолодіння за адресою вул. Липова, 14, погодженої у відділі містобудівного та архітектурного комплексу 29 травня 2007 року, прибудова, тамбур, літня кухня, гараж, господарська будівля в плані земельної ділянки зазначені як самовільні будови, що відповідно до вимог чинного законодавства, не може братись до уваги як істотне збільшення у своїй вартості нерухоме майно.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності № 18446367 від 09 квітня 2008 року, виданого 09 квітня 2008 року відповідачка ОСОБА_5 зареєструвала право власності на спірне спадкове майно.

Із технічних паспортів виданих Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації на ОСОБА_1 і ОСОБА_4 відповідно 10 квітня 2008 року та 08 травня 2012 року вбачається, що перелік, площі та характеристики будинку, господарських будівель і споруд при наступних інвентаризаціях, проведених після набуття права власності на спадкове майно відповідачкою не змінювались.

Суд дав належну правову оцінку надані сторонами фінансовим документам на придбання будівельних матеріалів.

При цьому суд вірно відхилив надані позивачем три розхідних ордери, датовані 21.12.1994р., 27.06.1996р., 31.07.1996р., та три накладні без номерів та дати, оскільки вони не можуть бути віднесені до досліджуваного періоду перебування житлового будинку у власності відповідачки ОСОБА_1 (із 09 квітня 2007 року по 18 лютого 2012 року).

Крім того вказані документи не можуть засвідчувати про істотне збільшення у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат.

В той же час, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що збільшення вартості будинку відбулось внаслідок застосування коефіцієнтів під час проведення інвентаризації.

Згідно листа ТОВ Міське бюро технічної інвентаризації № 164/07-2 від 19 лютого 2013 року, інвентарна вартість нерухомого майна по вулиці Липова, 14 в місті Тернополі станом на 18 травня 2007 року становила 364537 грн., а станом на 17 січня 2012 року у зв'язку зі зміною коефіцієнта з 1,90 на 3,82 інвентарна вартість майна стала становити 665870 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку.

З урахуванням вищевказаного суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору дарування від 18 лютого 2012 року недійсним.

Суд на підставі наданих доказів вірно встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку і вирішив спір відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішення суду є обґрунтованим і законним і підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі не має.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2013 року без зміни.

Ухвала колегії може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_6