Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2013 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, компенсація за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

09 жовтня 2013 року ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння», відповідно до заявлених позовних вимог просила суд: «Стягнути з Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» на свою користь середню заробітну плату за весь час затримки у сумі 21134 грн.15 коп.; компенсацію за невикористанні дні щорічної та соціальної відпустки - одинока мати (не враховані в наказі про звільнення) у сумі 1933 грн.48 коп.; стягнути з Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» на свою користь у якості відшкодування завданої моральної шкоди 15000,00 грн.; стягнути з Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» на свою користь понесені витрати на оплату поштових та банківських послуг у сумі 94 грн. 56 коп.», що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, пояснила, що 17 квітня 2013 року позивач була звільнена з посади провідного бухгалтера Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння», за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується наказом за №150-к від 17 квітня 2013 року. Однак, в порушення вимог трудового законодавства, повний розрахунок при звільненні проведено не було, як і не виплачена заборгованість по заробітній платі за минулий час, загальний розмір нарахованої підприємством, але невиплаченій позивачу заробітної плати за січень-квітень 2013 року складав 23862 грн.34 коп., також до виплати підлягала компенсація за дні невикористаної щорічної та соціальної відпустки (одинока мати) на загальну суму 1993 грн.48 коп., яка не врахована відповідачем в наказі про звільнення від 17 квітня 2013 року. Позивач не заперечує той факт, що 29 квітня 2013 року відповідач частково виплатив заборгованість по заробітній платі за січень 2013 року в сумі 1941,31 грн.; 15 травня 2013 року позивачу виплачена заборгованість по заробітній платі за січень, лютий, березень, квітень 2013 року в сумі 18854,97 грн.; 14 травня 2013 року виплачена заборгованість по лікарняному за березень 2013 року в сумі 876,02 грн.; 31 травня 2013 року виплачена заборгованість по лікарняному за березень 2013 року та квітень 2013 року в сумі 2190,04 грн. Однак, позивач не погоджується з наданим бухгалтерією підприємства розрахунком компенсації за невикористану щорічну відпустку та соціальну відпустку (одинока мати), оскільки підприємством не нарахована компенсація за 10 днів невикористаної соціальної відпустки за 2013 рік та за 3 дні невикористаної щорічної відпустки за 2013 рік (період з 07 червня 2011 року по 17 квітня 2013 року), яка за розрахунками позивача складає загальну суму 1933 грн.48 коп., за вирахування ЄСВ та податку з доходів фізичних осіб. Тому, звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить стягнути з Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку на загальну суму 21134 грн.15 коп., який розрахований позивачем за період з 17 квітня 2013 року по 28 липня 2013 року, та компенсацію за невикористані дні щорічної та соціальної відпустки - одинока мати (не враховані в наказі про звільнення у сумі 1933 грн.48 коп.

Також, позивач вважає, що неправомірними діями відповідача, які призвели до порушення трудових прав, позивачу завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 15000,00 грн., мотивуючи тим, що у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати протягом значного проміжку часу та несвоєчасною виплатою сум, що нараховані, але не виплачені при звільненні, позивач вимушена була звертатись до контролюючих та правоохоронних органів з вимогою зобов'язати відповідача відновити порушенні права позивача, які пов'язані з несвоєчасною виплатою заробітної плати, така ситуація значно вплинула на стан здоров'я позивача, завдає значних душевних страждань, оскільки позивач тривалий час працювала на підприємстві, не мала доган та нарікань з боку керівництва, однак на даний час вимушена терпіти моральні приниження через необхідність просити виплатити їй зароблені кошти, витрачати час на звернення до суду, що змушує позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення психологічного стану.

Представник відповідача Пелех Р.М. в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи (а.с.72), додатково пояснив, що 17 квітня 2013 року Державним підприємством «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» видано наказ за №150-к «Про звільнення ОСОБА_1.», яким звільнено ОСОБА_1, провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності, за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України 17 квітня 2013 року, зобов'язано Відділ бухгалтерського обліку та звітності виплатити позивачу компенсацію за невикористанні дні щорічної відпустки: за робочий рік з 07.06.2011 р. - 06.06.2012 р. - 18 к.д.; з 07.06.2012 р. - 17.04.2013 р. - 25 к.д., оплачувана соціальна відпустка (одинока мати) 2011 р., 2012 р. - 20 к.д. Представник позивача не заперечує той факт, що на момент звільнення позивача, повний розрахунок по виплаті заборгованості по заробітній платі та компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, з позивачем проведено не було. Однак, 14-15 травня 2013 року позивачу була виплачена заборгованість по заробітній платі за січень-квітень 2013 року, а 31 травня 2013 року виплачено компенсацію за невикористанні дні щорічної та соціальної відпустки, що загалом складало 21921,03 грн., тому, на думку представника відповідача, позивач безпідставно звернулась до суду з вимогами про стягнення з відповідача середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільнені у сумі 21134 грн.15 коп. та компенсації за невикористанні дні щорічної та соціальної відпустки 1933 грн.48 коп., оскільки на час звернення з цим позовом до суду підприємство виконало всі зобов'язання перед позивачем щодо проведення остаточного розрахунку по виплаті заборгованості по заробітній платі та компенсації за дні невикористаної відпустки, а враховуючи необґрунтованість вимог позивача про стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні, відсутні підстави для відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди, яка визначена позивачем в розмірі 15000,00 грн., тому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 17 квітня 2013 року Державним підприємством «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» видано наказ за №150-к «Про звільнення ОСОБА_1.», яким звільнено ОСОБА_1, провідного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та звітності, за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України 17 квітня 2013 року. Відділу бухгалтерського обліку та звітності виплатити компенсацію за невикористанні дні щорічної відпустки: за робочий рік з 07.06.2011 р. - 06.06.2012 р. - 18 к.д.; з 07.06.2012 р. - 17.04.2013 р. - 25 к.н., оплачувана соціальна відпустка (одинока мати) 2011 р., 2012 р. - 20 к.д. (а.с.13)

Відповідно до ст. ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно частини першої ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає відповідальність, передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Як з'ясовано судом, підтверджується зібраним у справі доказами, станом на травень 2013 року Державним підприємством «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» виплачено ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за січень-квітень 2013 року, до дати звільнення - 17 квітня 2013 року, на загальну суму 21 921,03 грн., а саме: заробітна плата за січень 2013 року в сумі 1941,31 грн. (виплачено 15 травня 2013 року); заробітна плата за лютий 2013 року в сумі 4321,52 грн. (виплачено 15 травня 2013 року); заробітна плата за березень 2013 року в сумі 1994,46 грн. (виплачено 15 травня 2013 року); заробітна плата за березень 2013 року в сумі 876,02 грн. (виплачено 14 травня 2013 року); заробітна плата за квітень 2013 року в сумі 2190,04 грн. (виплачено 31 травня 2013 року); заробітна плата за квітень 2013 року в сумі 10597,68 грн. (виплачено 15 травня 2013 року), що підтверджується розрахунковим листком за травень 2013 року (а.с.74), надані позивачем розрахунки не спростовані позивачем, нараховані до виплати суми заробітної плати за вказаний період позивачем не оспорювались, що свідчить про відсутність між працівником та роботодавцем спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні.

Відповідно до положень ст. 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Статтею 19 Закону України «Про відпустки» передбачено, що жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Порядок надання соціальних відпусток визначений у статті 20 Закону України «Про відпустки», якою передбачено, що додаткові відпустки працівникам, які мають дітей, надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Положеннями ст.24 Закону України «Про відпустки» передбачено, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Таким чином, право на виплату грошової компенсації у разі звільнення мають працівники, які не використали щорічні основні відпустки та одну із соціальних відпусток - працівникам, котрі мають дітей, (надається на підставі ст. 19 Закону України «Про відпустки»).

При цьому стосовно соціальної відпустки працівникам, які мають дітей, слід мати на увазі той факт, що зазначена відпустка надається не за відпрацьований рік, а за календарний.

Обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсацій за невикористану відпустку провадиться згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 (далі - Порядок), виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців виплати компенсації за невикористану відпустку.

Якщо працівниками відпрацьовано менше 12 календарних місяців, то обчислення середньої заробітної плати провадиться виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення до першого числа місяця, в якому виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Пунктом 4 Порядку передбачено, що якщо нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, а працівник не мав заробітку чи ним не відпрацьовано календарного місяця з першого числа по перше, то розрахунки проводяться виходячи з установлених йому у трудовому договорі тарифної ставки, посадового окладу.

Відповідно до п. 7 Порядку нарахування суми компенсації за невикористані відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, які припадають на відпрацьований період). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

При цьому, кількості днів щорічної відпустки, за які необхідно виплатити компенсацію працівнику, то вони мають розраховуватися виходячи з фактичної належної йому тривалості щорічної відпустки, яка визначається пропорційно відпрацьованому ним часу.

Така позиція висловлена Міністерством соціальної політики України у листі від 27.03.2013 р. за № 321/13/84-13, де зазначено, що оскільки відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про відпустки» тривалість відпусток незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях, при підрахунку днів щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу доцільно скористатися механізмом нарахування оплати за дні відпустки, закладеним у Порядку, тобто прив'язку розрахунку днів відпустки робити до календарних днів робочого року, в якому працював працівник.

Таким чином, відповідно до вимог чинного законодавства, грошову компенсацію за невикористану відпустку можна виплатити тільки в разі звільнення працівника та лише за два види відпусток: основної щорічної (не менше 24 календарних днів) і додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (тривалістю 10 календарних днів).

Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що на підставі наказу Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» від 17 квітня 2013 року за №150-к «Про звільнення ОСОБА_1.», позивачу ОСОБА_1 нарахована до виплати компенсація за невикористанні дні щорічної відпустки: за робочий рік з 07.06.2011 р. - 06.06.2012 р. - 18 к.д.; з 07.06.2012 р. - 17.04.2013 р. - 25 к.д., оплачувана соціальна відпустка (одинока мати) 2011 р., 2012 р. - 20 к.д., відповідно до наданих відповідачем розрахунків загальний розмір компенсації на дату виплати склав 11132,73 грн., що підтверджується розрахунком нарахованих коштів, який складено начальником відділу розрахунків з працюючими Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» Кузуб Н.І. (а.с.78), факт виплати нарахованої компенсації за невикористані дні відпуски не заперечується позивачем та підтверджується розрахунковими документами, які долучено до матеріалів справи.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача ОСОБА_1 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» в частині вимог щодо стягнення компенсації за невикористанні дні щорічної та соціальної відпустки - одинока мати (не враховані в наказі про звільнення) у сумі 1933 грн.48 коп., оскільки позивача було ознайомлено з наказом №150-К від 17 квітня 2013 року в день його прийняття, заперечень щодо підстав звільнення із займаної посади та проведених розрахунків компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та соціальної відпуски (одинока мати) з боку позивача не висувалось, цей наказ позивачем в межах даного спору не оспорюється.

В той же час, наведені позивачем розрахунки компенсації за невикористанні дні щорічної відпуски та соціальної відпустки, яка підлягала до виплати на момент звільнення, проведенні позивачем без дотриманням вимог чинного законодавства, яке регулює питання надання відпусток та порядок нарахування грошової компенсації за невикористанні відпустки, в тому числі без урахування наказів виданих по підприємству за період 2010-2012 роки, якими підтверджується період та тривалість перебування позивача у щорічній та додатковій відпустці, які залучено судом під час розгляду судової справи (а.с.79-90), при цьому позивач не скористався процесуальним правом заявити клопотання про витребування належних та допустимих доказів для доведення заявлених позовних вимог в цій частині, з урахуванням розміру заробітної плати позивача за вказаний період та кількості фактично відпрацьованих днів, що безпосередньо впливає на проведення розрахунків компенсації за невикористані дні відпуски на момент звільнення позивача.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", зазначається, що суд, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок на підставі ст.117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час період затримки розрахунку, а при не проведенні останнього до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини.

Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 Кодексу законів про працю України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Така правова позиція висловлена у Висновках Верховного Суду України, викладена у рішеннях прийнятих за результати розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, безпосередньо у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 року у справі №6-15цс13.

Як зазначено у мотивувальній частині вищенаведеної постанови Верховного Суду України, «не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 117 цього Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку незалежно від розміру належних до виплати сум у разі відсутності спору про їх розмір.

Визначальним є такі юридично значущі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку на засадах співмірності тільки в разі одночасного вирішення вимог про стягнення належних при звільненні сум за умови часткового задоволення цих вимог».

Виходячи з предмету спору, позивачем ОСОБА_1 пред'явлені вимоги до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку на загальну суму 21134 грн.15 коп., який розрахований позивачем за період з 17 квітня 2013 року по 28 липня 2013 року за наступною методикою: 103 (дні) х 250,41 грн. (середньоденна заробітна плата 6761,00 грн/27 днів) = 25792,23 грн., з якої вирахувано Єдиний соціальний внесок (ЄСВ) передбачений законодавством України в розмірі 3,6% в сумі 928,52 грн., цей розрахунок наведений позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог та долучено до матеріалів справи (а.с.17-18)

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника та компенсація за невикористану відпустку є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки в межах даного спору не встановлено обставин, які б спростовували надані Державним підприємством «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» розрахунки заробітної плати та обов'язкових платежів, які були нараховані ОСОБА_1 на момент її звільнення, тобто 17 квітня 2013 року, при цьому суд враховує, що повний розрахунок по виплаті заробітної платі та інших обов'язкових платежів, які нараховані позивачу на момент звільнення, проведено підприємством відповідача 31 травня 2013 року (дата останнього платежу), ці обставини підтверджуються залученими до справи розрахунковими листами за період січень-травень 2013 року.

Статтею 2371 Кодексу законів про працю України передбачено підстави відшкодування роботодавцем моральної шкоди, яку він заподіяв працівнику.

Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя.

Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяній фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Це правило кореспондується зі змістом ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди працівнику виключно у разі порушення його законних прав, якщо воно призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з наведеної правової норми під моральною шкодою слід розуміти моральні страждання, втрату нормальних життєвих зв'язків, потребу у додаткових зусиллях для організації свого життя.

Так, в межах даного спору, позивачем ОСОБА_1 пред'явлено вимоги до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про відшкодування моральної шкоди в розмірі 15000,00 грн., обґрунтовуючи підстави для відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на те, що у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати протягом значного проміжку часу та несвоєчасною виплатою сум, що нараховані, але не виплачені при звільненні, позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі, така ситуація значно вплинула на стан здоров'я позивача, завдає значних душевних страждань, оскільки позивач довгий час працювала на підприємстві, не мала доган та нарікань від керівництва, однак на даний час вимушена терпіти моральні приниження через необхідність просити виплатити їй зароблені кошти, витрачати час на звернення до суду, що змушує позивача докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення психологічного стану.

Разом з тим, в межах даного спору судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення трудових прав позивача, як працівника, які пов'язані з несвоєчасною виплатою заробітної плати та затримкою проведення розрахунку при звільненні позивача із займаної посади, що слугує підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди, як це передбачено ст. 2371 Кодексу законів про працю України, інших підстав для відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди позивачем не наведено.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Таким чином, до вимог про виплату середнього заробітку за час затримки проведення належного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди, застосовується позовна давність строком у три місяці.

У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права і обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає не можливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав, не аналізуючи в рішенні обґрунтованості вимог по суті.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач повинна була звернутися до суду для відновлення порушених трудових прав в межах тримісячного строку, перебіг якого розпочинається з дня, коли позивач дізналася або повинна була дізнатися про проведення роботодавцем повного розрахунку заборгованості по виплаті заробітної плати та обов'язкових платежів на момент звільнення, однак з даними позовом ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва 09 жовтня 2013 року, що підтверджується датою реєстрації позовної заяви в канцелярії суду, що дає підстави суду дійти висновку, що позивач звернулась з даними позовом з вимогами про виплату середнього заробітку за час затримки проведення належного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди після спливу тримісячного строку звернення до суду, який слід рахувати з наступного дня після проведення остаточного розрахунку з позивачем по виплаті заробітної плати, тобто з 01 червня 2013 року.

Підстави, які слугували підставою для поновлення пропущеного процесуального строку, судом не встановлено, а наведені позивачем обставини, які унеможливили своєчасно звернутись з цим позовом до суду, суд визнає не обґрунтованими, оскільки попереднє звернення до суду з аналогічним позовом, який повернуто судом, у зв'язку з не усуненням позивачем недоліків при оформленні позовної заяви, що підтверджується ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва 27 червня 2013 року, не зупиняє перебігу строків, визначених у ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, інших підстав для поновлення пропущеного строку для звернення з даними позовом до суду позивачем не наведено.

Відповідно до положень статті 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено види судових витрат, пов'язаних з розглядом судової справи.

В свою чергу, витрати понесені позивачем до відкриття провадження у справі є збитками, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (п.1 ч.2 ст. 22 Цивільного кодексу України) та можуть бути відшкодовані особі у разі пред'явлення вимог про стягнення таких збитків.

Тому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування за рахунок Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» витрат на оплату поштових та банківських послуг в сумі 94,56 грн., оскільки понесені позивачем витрати на відправлення поштової кореспонденції на адресу відповідача з метою врегулювання спору в досудовому порядку та сплати банківських комісій не відносяться до судових витрат у розумінні положень ст.79 Цивільного процесуального кодексу України, тому не підлягають відшкодуванню в межах даного спору.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, компенсація за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 83, 116, 117, 237-1 Кодексу законів про працю України, ст.ст.19, 20, 24 Закону України «Про відпустки», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, ст.ст.1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, компенсація за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення.

С у д д я