Провадження по справі № 2/260/383/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2013 року Ленінський
районний суд м. Донецька у складі:

головуючого судді: Бескровної О.Л.

при секретарі: Гладкій Г.В.

за участю представника позивача:
ОСОБА_1

відповідачів: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_2:
ОСОБА_5

прокурора: Сюсяйло О.І.

розглянувши у судовому засіданні в
залі суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_2, в інтересах якої діє
прокурор прокуратури Ленінського
району м.Донецька Сюсяйло Оксана
Ігорівна; ОСОБА_4; ОСОБА_8, в інтересах
якого діє ОСОБА_3; ОСОБА_3, треті особи
ОСОБА_9, ОСОБА_10, Служба у справах дітей
Ленінської районної у м.Донецьку ради
про витребування майна із чужого
незаконного володіння та усунення
перешкод у користуванні та володінні
власністю шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_6 звернулась з
позовом, який в подальшому уточнила, до
ОСОБА_2, в інтересах якої діє прокурор
прокуратури Ленінського району
м.Донецька Сюсяйло Оксана Ігорівна;
ОСОБА_4; ОСОБА_8, в інтересах якого діє
ОСОБА_3; ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_9,
ОСОБА_10, Служба у справах дітей
Ленінської районної у м.Донецьку ради
про витребування майна із чужого
незаконного володіння та усунення
перешкод у користуванні та володінні
власністю шляхом виселення, зазначивши
в обґрунтування своїх вимог наступне.
09.01.2009 року між ОСОБА_10, від імені якого
діяла на підставі довіреності ОСОБА_11
та ОСОБА_9 було укладено договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений державним нотаріусом
третьої Донецької державної
нотаріальної контори, Яценко В.А., за
реєстровим номером 3 - 18. Вказана
квартира належала ОСОБА_10 на підставі
договору купівлі - продажу від 07.12.2006
року, посвідченого приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу, ОСОБА_13, та була
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_10 та її -
ОСОБА_7, оскільки на момент укладання
договору вони перебували в законному
шлюбі. 15.01.09р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було
укладено договір купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_2
набула право власності на вище вказану
квартиру, якою вона володіє та
користується до теперішнього часу.
Рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 11.10.12р. по цивільній справі
№2/0532/24/12 її позов до ОСОБА_11, ОСОБА_10,
ОСОБА_9, треті особи ОСОБА_2, третя
Донецька державна нотаріальна контора
про визнання договору купівлі - продажу
квартири недійсним, було задоволено та
визнано недійсним договір купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_10, від імені якого діяла на
підставі довіреності ОСОБА_11 та ОСОБА_9,
посвідчений 09.01.09 р. державним
нотаріусом третьої Донецької
державної нотаріальної контори, Яценко
В.А., за реєстровим номером 3 - 18. Ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 22.11.12р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 11.10.12р. було залишено без
задоволення, а рішення суду першої
інстанції було залишено без змін.
Вважає, що відновити її порушене право
власності на квартиру АДРЕСА_1 можливо
тільки шляхом її повернення у
власність та усуненні перешкод у
користуванні і володінні нею. Однак,
оскільки стороною недійсного
правочину ОСОБА_9 квартиру було
відчужено третій особі ОСОБА_2, то
витребувати квартиру у добросовісного
набувача ОСОБА_2 за правилами
реституції не можливо. Але діюче
законодавство України передбачає
можливість відновлення її порушених
прав виходячи з наступного. Відповідно
до абз.1, 2, 3 п. 10 Постанови Пленуму
Верховного суду України №9 від 06.11.09 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим, вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину. Зауважила, що норма ч.1
статті 216 ЦК не може застосовуватись як
підстава позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК. Добросовісне придбання, відповідно
до ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли
майно придбане не безпосередньо у
власника, а у особи, яка не мала права
відчужувати це майно. Наслідком угоди,
укладеної з таким порушенням, є не
двостороння реституція, а повернення
майна з чужого незаконного володіння
(віндикація). Зазначила, що з аналізу
норм законодавства та з судової
практики вбачається - у випадку, якщо
визнанню договору недійсним
передувало відчуження майна на користь
третьої особи, то останній не набуває
право власності на дане майно, а от же,
законний власник має право витребувати
майно від такого набувача, який без
відповідної правової підстави володіє
ним. Більше того, визнання недійсним
другого договору не є обов'язковим та
законний власник має право звернутись
з позовом про витребування майна. Таким
чином, вважає, що рішенням Ленінського
районного суду м. Донецька від 11.10.2012р.
були встановлені обставини, які
свідчать про вибуття квартири АДРЕСА_1
з її володіння не з власної волі,
шахрайським шляхом, тому є всі законні
підстави для відновлення її порушеного
права шляхом витребування спірного
майна у порядку ст. 388 ЦКУ від
добросовісного набувача ОСОБА_2 Разом з
тим, посилаючись на п.13 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судове рішення у цивільній справі» ,
абз.2 ч.1 ст.2 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень", абз.5, п.10
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
вказала, що повноцінний захист її прав
та інтересів, як громадянина, які
захищаються ст. 41 Конституції України і
як власника, які передбачені ст. 316, 383, 391
ЦК України, можливий шляхом
витребування майна з чужого
незаконного володіння останнього
набувача в сукупності зі скасуванням
державної реєстрації права власності
на осіб, що незаконно набули таке право.
З огляду на викладене, просила суд
витребувати від ОСОБА_2 на її користь
квартиру АДРЕСА_1 у порядку ст.388 ЦК
України; усунути перешкоди у
користуванні та володінні власністю
шляхом виселення із квартири АДРЕСА_1
без надання іншого приміщення власника
квартири ОСОБА_2 та зареєстрованих в
квартирі осіб: ОСОБА_4, неповнолітнього
ОСОБА_8 і ОСОБА_3

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_1
підтримав уточнені позовні вимоги
свого довірителя, надав пояснення,
аналогічні тим, що викладені в
обґрунтуванні позову.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала,
вважає їх необґрунтованими і такими, що
не підлягають задоволенню з наступних
підстав. Квартиру АДРЕСА_1 вона купила
за власні кошти у ОСОБА_9 за ціною 210 000
грн. У зазначеній квартирі мешкає її
син ОСОБА_4 з родиною. Договір
купівлі-продажу укладався з
додержанням вимог чинного
законодавства, вона є добросовісним
покупцем не зважаючи на те, що рішенням
Ленінського районного суду м.Донецька
від 11 жовтня 2012 року договір купівлі
продажу квартири, укладений 09.01.2009 року
між ОСОБА_10, від імені якого діяла на
підставі довіреності ОСОБА_11 та ОСОБА_9,
визнано недійсним. Вважає, що відсутні
підстави для задоволення позову ОСОБА_6
і виселення родини ОСОБА_4 з
малолітньою дитиною, права якої
охороняються законом, зі спірної
квартири. Також зауважила, що іншого
житла вони не мають, кошти для його
купівлі у них також відсутні.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
адвокат ОСОБА_15 у судовому засіданні
підтримав позицію свого довірителя,
надав аналогічні пояснення.

Прокурор прокуратури Ленінського
району м.Донецька, Сюсяйло О.І, яка діє в
інтересах ОСОБА_2, у судовому засіданні
заперечувала проти задоволення позову
ОСОБА_6, вважає, що виселення
відповідачів із квартири АДРЕСА_1
порушує їх права, крім того зауважила,
що у зазначеній квартирі проживає
малолітня дитина, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,
права і інтереси якого мають бути
захищенні шляхом відмови у задоволенні
позову про виселення.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав з
тих же підстав, що і відповідач ОСОБА_2,
просив у задоволенні позову про
витребування майна із чужого
незаконного володіння та усунення
перешкод у користуванні та володінні
власністю шляхом виселення, відмовити.

Відповідач ОСОБА_3, яка також
представляє інтереси малолітнього
ОСОБА_8, позовні вимоги ОСОБА_6 не
визнала, вважає, що вони є
необґрунтованими, оскільки спірну
квартиру, у якій вона на теперішній час
мешкає з чоловіком і сином, ОСОБА_2
купила на законних підставах.

Третя особа ОСОБА_10 у судовому
засіданні пояснив, що дійсно видав
дочці ОСОБА_17 довіреність на право
відчуження квартири, для того, щоб вона
взяла гроші в банку під залог квартири.
Потім він забув про існування
довіреності. Свою згоду на відчуження
квартири АДРЕСА_1 його дружина не
давала, хоча вона є спільною власністю
подружжя.

Представник органу опіки та
піклування Ленінської районної у
м.Донецьку ради, ОСОБА_18, у судовому
засіданні вважала, що позов не підлягає
задоволенню, надала висновок № 01-13/554
про недоцільність виселення родини
ОСОБА_2 з малолітньою дитиною ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки батьки дитини
іншого житла не мають. Просила суд
максимально захистити права дитини.

Третя особа ОСОБА_9 у судове
засідання не з»явився про час і місце
слухання справи повідомлений належним
чином, шляхом розміщенням оголошення у
друкованому засобі масової інформації
загальнодержавної сфери
розповсюдження. Причину своєї
відсутності суду не повідомив,
заперечень проти позову не надав.

Допитана у якості свідка ОСОБА_17 у
судовому засіданні пояснила, що
квартира АДРЕСА_1 належить її батькам
на праві сумісної власності, але
зареєстрована була тільки на ім'я
батька ОСОБА_10 Зазначила, що батько
дійсно видав їй довіреність на право
відчуження квартири. Договір купівлі
продажу спірної квартири вона
оформлювала зі ОСОБА_9 під впливом
обману, оскільки вважала, що підписує
договір застави для оформлення
кредиту, надавши для цього усі
необхідні документи - довіреність від
батька, свідоцтво про право власності
на квартиру та технічний паспорт. У
нотаріуса вона договір читати не
стала, а одразу його підписала. Мати -
ОСОБА_6, згоду на відчуження квартири не
давала та не була присутньою у
нотаріуса і взагалі нічого не знала про
укладену угоду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх
представників, свідка, дослідивши
матеріали даної справи, справи №
2/532/24/2012, дійшов наступних висновків.

09.01.2009 року між ОСОБА_10, від імені якого
діяла на підставі довіреності ОСОБА_11
та ОСОБА_9 було укладено договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений державним нотаріусом
третьої Донецької державної
нотаріальної контори, Яценко В.А., за
реєстровим номером 3 - 18.

Вказана квартира належала ОСОБА_10 на
підставі договору купівлі - продажу від
07.12.2006 року, посвідченого приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу, ОСОБА_13 (а.с.9), та
була об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_10 та її -
ОСОБА_7, оскільки на момент укладання
договору вони перебували в законному
шлюбі.

15 січня 2009 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2
було укладено договір купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_2
набула право власності на вище вказану
квартиру, якою вона володіє та
користується до теперішнього часу.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 11.10.2012р. по цивільній
справі №2/0532/24/12 її позов до ОСОБА_11,
ОСОБА_10, ОСОБА_9, треті особи ОСОБА_2,
третя Донецька державна нотаріальна
контора про визнання договору купівлі -
продажу квартири недійсним було
задоволено та визнано недійсним
договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_10, від
імені якого діяла на підставі
довіреності ОСОБА_11 та ОСОБА_9,
посвідчений 09.01.2009 р. державним
нотаріусом третьої Донецької
державної нотаріальної контори Яценко
В.А. за реєстровим номером 3 - 18 (а.с.10-12)

Ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 22.11.12р. апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 11.10.12р.
було залишено без задоволення, а
рішення суду першої інстанції було
залишено без змін (а.с. 12-13)

Таким чином суд встановив, що стороною
недійсного правочину ОСОБА_9 квартиру
було відчужено іншій особі -
відповідачу ОСОБА_2

Відповідно до абз.1, 2, 3 п. 10
Постанови Пленуму Верховного суду
України №9 від 06.11.09 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК ) застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним.

Таким чином, вимога про повернення
майна, переданого на виконання
недійсного правочину, за правилами
реституції може бути пред'явлена
тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Відповідно до ст. 388 ЦК України
добросовісне придбання можливе тоді,
коли майно придбане не безпосередньо у
власника, а у особи, яка не мала права
відчужувати це майно.

Наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Крім того, ст. 388 ЦК України
передбачено, що якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно: було
загублене власником або особою, якій
він передав майно у володіння; було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння; вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом. Майно не може бути
витребувано від добросовісного
набувача, якщо воно було продане у
порядку, встановленого для виконання
судових рішень. Якщо майно було набуте
безвідплатно в особи, яка не мала права
його відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 ЦК України майно не
може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, зазначеним вище рішенням
Ленінського районного суду м. Донецька
від 11.10.2012р. по цивільній справі
№2/0532/24/12 були встановлені обставини,
які свідчать про вибуття квартири
АДРЕСА_1 з володіння позивача ОСОБА_6 не
з її волі, а іншим шляхом.

До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 41 Конституції України
встановлює, що кожен має право
володіти, користуватись та
розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4
даної статті зазначає, що право
приватної власності є непорушним, що
також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК
України. Ніхто не може бути позбавлений
його чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 383 ЦК України, встановлює, що
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

Поняття права власності визначено
ст. 316 ЦК України, згідно якої, правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Оскільки суд встановив, що квартира
АДРЕСА_1, яка належала позивачу ОСОБА_6
на праві спільної сумісної власності і
вибула з її володіння не з власної волі,
позов про усунення перешкод у
користуванні та володінні власністю
шляхом виселення є законним і
обґрунтованими, тому підлягає
задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, ст.ст. 12, 317, 321,
330, 383, 386, 387, 388, 391 ЦК України; Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", керуючись ст.
ст. 10,60, 209, 212-215 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2, в
інтересах якої діє прокурор
прокуратури Ленінського району
м.Донецька Сюсяйло Оксана Ігорівна;
ОСОБА_4; ОСОБА_8, в інтересах якого діє
ОСОБА_3; ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_9,
ОСОБА_10, Служба у справах дітей
Ленінської районної у м.Донецьку ради
про витребування майна із чужого
незаконного володіння та усунення
перешкод у користуванні та володінні
власністю шляхом виселення -
ЗАДОВОЛЬНИТИ.

Витребувати у ОСОБА_2, як у
добросовісного набувача, квартиру
АДРЕСА_1 та повернути її у володіння
ОСОБА_6.

Усунути перешкоди у користуванні та
володінні ОСОБА_6 власністю шляхом
виселення із квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_19,
ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_3, без надання
іншого приміщення

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через суд
першої інстанції в 10-денний строк з дня
проголошення рішення.

Суддя: