Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/4443/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.

з участю прокурора Лящука
Т.І., представника Сихівської РА ЛМР -
Кузів О.М., представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами прокуратури
Сихівського району м. Львова,
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради, Львівської
міської ради на рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 01 квітня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Львівської міської ради, третіх осіб -
Департаменту містобудування,
Обласного комунального підприємства
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», Державного
проектно-вишукувального та
науково-дослідного інституту
«Укренергомонтаж», Сихівської
районної адміністрації, Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю, ОСОБА_6, про визнання права
власності, -

в с т а н
о в и л а:

В листопаді 2012 року ОСОБА_3 на підставі
статей 328, 331, 375, 376 ЦК України звернувся
в суд з позовом до Львівської міської
ради, Департаменту містобудування про
визнання права власності на
реконструйоване ним нежитлове
приміщення по АДРЕСА_1. Свої вимоги
мотивує тим, що відповідно до Витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно № 21604821 від 20.01.2009 року є
власником приміщення під літ. «А-5»,
загальною площею 2 868,3 кв.м., яке
розташоване на земельній ділянці
площею 0,0950 га, яка відповідно до
договору оренди землі від 19.04.2012 року
передана йому Львівською міською радою
у строкове платне користування для
обслуговування будівлі офісу. Після
набуття права власності, він здійснив
внутрішню реконструкцію приміщення з
влаштуванням лоджії, що відповідає ДБН
та нормам санітарної і пожежної
безпеки, не порушує прав третіх осіб. До
початку будівництва були розроблені
проектні пропозиції перепланування
нежитлових приміщень, в подальшому
проведено містобудівний розрахунок
реконструкції, які погоджено із
Львівською міською
санітарно-епідеміологічною станцією.
Пакет документів було подано на
розгляд Департаменту містобудування
Львівської міської ради для узаконення
проведеної реконструкції та
оформлення права власності, однак, як
вбачається із відповіді директора
департаменту № 2401-1317 від 19.09.2012 року у
наданні містобудівних умов та обмежень
йому було відмовлено. Відтак, за
захистом свої прав змушений звернутись
до суду.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності не
реконструйоване приміщення під літ.
«А-5» загальною площею 3 865,5 кв.м., що по
АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржили - прокуратура
Сихівського району м. Львова, Сихівська
районна адміністрація ЛМР та Львівська
міська рада.

Прокуратура Сихівського району м.
Львова вважає, що рішення є незаконним
через неправильне застосування судом
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що 29.09.2011 року
Львівською міською радою прийнято
ухвалу № 814 «Про користування фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 земельною
ділянкою на АДРЕСА_1 за результатом
звернення фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 від 10.05.2011 року. З огляду на це
вбачається, що Львівська міська рада
передала ФОП ОСОБА_3 в оренду земельну
ділянку площею 0,0950 га на АДРЕСА_1 для
обслуговування будівлі офісу, а не для
її реконструкції під готель. Звертає
увагу на те, що ОСОБА_3 проведено
реконструкцію без отримання у
виконкомі Львівської міської ради
містобудівних умов та обмежень, без
отримання вихідних даних, розроблення
та затвердженої проектної
документації, без дозволу інспекції
Держархбудконтролю у Львівській
області на виконання будівельних
робіт, відповідно така реконструкція
проведена самочинно, з порушенням норм
ЗУ «Про регулювання містобудівної
діяльності». Судом також не взято до
уваги те, що Департаментом
містобудування ЛМР листом № 2401-1317 від
19.09.2012 року відмовлено позивачу у
затвердженні наказу про надання
містобудівних умов і обмежень на
реконструкцію нежитлових приміщень з
влаштуванням лоджій та листом № 2401-3
вих-1317 від 19.09.2012 року повідомлено
ОСОБА_3 щодо його звернення про надання
містобудівних умов і обмежень на
реконструкцію нежитлових приміщень
під готель з влаштуванням лоджій в
будинку АДРЕСА_1, що відповідно до
наказу Міністерства регіонального
розвитку, будівництва та
житлово-комунального господарства
України від 07.07.2011 року № 109 «Про
затвердження Порядку надання
містобудівних умов і обмежень забудови
земельної ділянки, їх склад та зміст»
містобудівні умови та обмеження
надаються на проектування та є чинними
до завершення будівництва
(реконструкції) об'єкта. Оскільки
позивачем самовільно проведено
реконструкцію нежитлових приміщень
під готель з влаштуванням лоджій до
будинку за вказаною вище адресою без
отримання містобудівних умов та
обмежень у встановленому порядку, то
Департамент містобудування не має
правових підстав для затвердження
даного наказу.

Просить скасувати рішення районного
суду та ухвалити нове, яким в позові
відмовити.

Апелянт - Сихівська районна
адміністрація ЛМР вважає рішення
районного суду незаконним та
необґрунтованим. Стверджує, що доказів
звернення у міжвідомчу комісію для
узаконення самочинного будівництва
ОСОБА_3 до суду не подано, не надано і
належних доказів дотримання
встановлених законом вимог щодо
набуття та виникнення права власності.
Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про регулювання
містобудівної діяльності»
експлуатація закінчених будівництвом
об'єктів, не прийнятих в експлуатацію,
забороняється. Згідно із ст. 331 ЦК
України, якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації. Посилання суду на те, що дії
позивача не порушують права третіх
осіб є помилковим, оскільки такі
порушують права Львівської міської
ради, як органу, що здійснює управління
земельною ділянкою у відповідності зі
ст. 83 ЗК України. Просить скасувати
рішення районного суду та ухвалити
нове, яким в позові відмовити.

Апелянт Львівська міська рада з
оскаржуваним рішенням не погоджується,
вважає, що таке прийняте з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи.

Стверджує, що судом невірно
застосовано ст. ст. 331, 375, 376 ЦК України,
що виключає правові підстави для
задоволення позову, оскільки в
матеріалах справи відсутні докази
прийняття спірного об'єкта в
експлуатацію. Позивачем здійснено
реконструкцію приміщень, що
знаходяться по АДРЕСА_1, що знаходиться
на земельній ділянці, яка не була
відведена для цієї мети, що спростовує
висновок суду про те, що позивачем не
було порушено договору оренди. Дозволу
ОСОБА_3 на проведення будівництва за
вказаною адресою Львівська міська рада
не надавала, належно затвердженого
проекту у позивача немає. Звертає увагу
суду на те, що судом першої інстанції
підставами набуття права власності
позивачем на спірне нежитлове
приміщення визнано - реконструкцію з
влаштуванням лоджій, з дотриманням
відповідних будівельних, санітарних,
пожежних норм та правил, однак
предметом дослідження у даній справі
було не відповідність
реконструйованого приміщення нормам і
правилам, а законність його проведення.
Львівська міська рада передала ФОП
ОСОБА_3 в оренду земельну ділянку для
обслуговування будівлі офісу, а не для
проведення реконструкції під готель.
ОСОБА_3 проведено реконструкцію без
отримання у виконавчому органі
Львівської міської ради містобудівних
умов та обмежень, без отримання
вихідних даних, розроблення та
затвердження проектної документації,
без дозволу інспекції
Держархбудконтролю у Львівській
області на виконання будівельних
робіт, відповідно така реконструкція
проведена самочинно, з порушенням норм
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності».

Для узаконення самочинного
будівництва позивач повинен був
звернутися в адміністративному
порядку у Львівську міську раду, проте,
з таким питанням він жодного разу не
звертався.

Просить скасувати рішення районного
суду та ухвалити нове, яким в позові
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора
Лящука Т.І., представника Сихівської РА
ЛМР - Кузів О.М., представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги слід
задовольнити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбчено, що під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Проте зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, районний
суд керуючись статтями 328, 331 ч. 2, 375 ч. 3,
376 ЦК України, послався на те, що згідно
технічного висновку, виготовленого ПП
«Універсалпроект», реконструйована
будівля з нежитловими приміщеннями за
технічним станом основних несучих
конструкцій відповідає «Нормативним
документам, з питань обстежень,
паспортизації виробничих будівель і
споруд Держбуду України», визнана
придатною до подальшої експлуатації і
відповідає будівельним нормам по
просторовій жорсткості, стійкості та
міцності будівлі в цілому; із проектних
пропозицій перепланування, Генплану
забудови та Містобудівного розрахунку
вбачається, що площа земельної ділянки
(0,0950 га, з якої під забудовою - 0,0530 га,
твердим покриттям - 0,0420 га) в результаті
проведеної реконструкції не змінилась.
Інших порушень встановлених обмежень
щодо режиму використання земельної
ділянки, що передана в оренду ОСОБА_3
для обслуговування нежитлової будівлі
на АДРЕСА_1 судом не встановлено, а
відповідачем суду не надано доказів
про зміни цільового призначення
земельної ділянки та зміни статусу
самої будівлі. Таким чином, як зазначив
районний суд, позов підлягає до
задоволення, оскільки позивач, у
користуванні якого перебуває земельна
ділянка, на якій знаходиться належне
йому на праві приватної власності
нежитлове приміщення, здійснив
реконструкцію цього приміщення з
влаштуванням лоджій, із дотриманням
відповідних будівельних, санітарних та
пожежних норм та правил, без порушень
прав та інтересів інших осіб;
реконструйовані приміщення є
придатним для експлуатації, відтак,
наявні правові підстави для набуття
позивачем права власності на спірне
нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 в
зв'язку із проведеною реконструкцією.

Проте погодитись з такими висновками
суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на
підставі рішення Дрогобицького
міськрайонного суду від 28.11.2008 року є
власником приміщення під літ. «А-5»
загальною площею 2868,3 кв.м., яке
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 41).

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
право комунальної власності на землю
належить тереторіальній громаді в
особі Львівської міської ради.

Статтею 116 Земельного кодексу України
передбачено, що громадяни та юридичні
особи отримують право власності або
право користування земельною ділянкою
по рішенню органів виконавчої влади
або органів місцевого самоврядування в
межах їх поноважень.

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу
передача в оренду земельних ділянок, що
перебувають у державній або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.

Згідно вимог ст. 331 ЦК України право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Особа, яка виготовила
(створила) річ зі своїх матеріалів на
підставі договору, є власником цієї
речі. Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації. До
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна). У разі
необхідності особа, зазначена в абзаці
першому цієї частини, може укласти
договір щодо об'єкта незавершеного
будівництва, право власності на який
реєструється органом, що здійснює
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно на підставі документів, що
підтверджують право власності або
користування земельною ділянкою для
створення об'єкта нерухомого майна,
проектно-кошторисної документації, а
також документів, що містять опис
об'єкта незавершеного будівництва.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 самочинно реконструював
будівлю офісу з нежитловими
приміщеннями під готель з влаштуванням
лоджій на АДРЕСА_1. Державна реєстрація
новоствореного об'єкта нерухомості не
проводилась.

У разі створення об'єктів нерухомості,
які були побудовані на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм та правил, право власності на них
може бути визнано тільки судом на
підставі приписів ст. 376 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 125 ЗК України право
на оренду земельної ділянки виникає
після укладення договору оренди і його
державної реєстрації.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» № 161-ХІV від 06.10.1998 року
істотними умовами договору оренди
землі є умови використання та цільове
призначення земельної ділянки, яка
передається в оренду.

Статтею 25 цього Закону (№ 161-ХІV)
передбачено, що орендар земельної
ділянки має право: самостійно
господарювати на землі з дотриманням
договору оренди землі; за письмовою
згодою орендодавця зводити в у
становленому законом порядку жилі,
виробничі, культурно-побутові та інші
будівлі і споруди та закладати
багаторічні насадження.

Проте суд, вирішуючи справу, не надав
належної оцінки тому, що 19 квітня 2012
року між Львівською міською радою та
ФОП ОСОБА_3 був укладений договір,
реєстраційний № С-2276, на право
тимчасового платного користування
землею на умовах оренди, відповідно до
якого Львівською міською радою було
передано в оренду ОСОБА_3 земельну
ділянку загальною площею 0,0950 га, у тому
числі під забудовою - 0,530 га, твердим
покриттям - 0,0420 га, на якій розміщена
кам'яна нежитлова будівля, строком на 10
років до 29 вересня 2021 року для
обслуговування будівлі офісу (а.с. 24-27).

Під час експлуатації належного на
праві власності приміщення, ОСОБА_3 на
земельній ділянці, яка відводилась
йому для для обслуговування будівлі
офісу, реконструював нежитлові
приміщення, що розташовані за
вищевказаною адресою, під готель з
влаштуванням лоджій в будинку АДРЕСА_1,
внаслідок чого площа цього нежитлового
приміщення збільшилась із 2868,3 кв.м. до
3865,50 кв.м.

Під самочинним будівництвом необхідно
розуміти як нове будівництво, так і
реконструкцію, реставрацію або
капітальний ремонт вже існуючих
об'єктів нерухомості (ст. 9 Закону
Укрїни «Про архітектурну діяльність»).

Згідно п. 12 (абз. 12) Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» вирішуючи справу за
позовом власника (користувача)
земельної ділянки про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно, суди зобов'язані
встановлювати усі обставини справи,
зокрема: чи є позивач власником
(користувачем) земельної ділянки; чи
звертався він до компетентного
державного органу про прийняття
забудови до експлуатації; чи є законною
відмова у такому прийнятті; чи є
порушені будівельні норми та правила
істотними.

У п. 21 цієї ж Постанови Пленуму ВСС
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ зазначено, що при
вирішенні позову про визнання права
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно суд має виходити з того,
що право на виконання будівельних
робіт виникає у забудовника лише за
наявності документів, які надають
право виконувати будівельні роботи та
передбачених статтями 27, 29-31 Закону №
3038-VІ, а також у передбачених законом
випадках отримання дозволу на
виконання будівельних робіт (статті 34,
37 цього Закону).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
основи містобудування» будівництво
обєктів містобудування незалежно від
форм власності здійснюється з дозволу
відповідних рад.

Закінчені будівництвом обєкти
підлягають прийняттю в експлуатацію в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про
планування і забудову територій»
забудова територій передбачає
здійснення нового будівництва,
реконструкції, реставрації,
капітального ремонту, впорядкування
обєктів містобудування, розширення та
технічного переоснащення підприємств
(далі будівництво). Будівництво
об'єктів містобудування здійснюється
згідно з законодавством, державними
стандартами, нормами та правилами,
регіональними і місцевими правилами
забудови, містобудівною та проектною
документацією.

Проект не є належно затвердженим за
умови відсутності погодження
архітектурно-планувальної частини
проекту місцевим органом
містобудування та архітектури і
позитивного висновку державної
експертизи у випадку, коли її
проведення є обов'язковим (стаття 7
Закону № 687-ХІV, стаття 31 Закону № 3038-VІ).

Будівництво (нове будівництво,
реконструкція, реставрація,
капітальний ремонт) об'єкта
нерухомості здійснюється відповідно
до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному статтею 24 Закону України
«Про планування і забудову територій»
(ст. 9 Закону України «Про архітектурну
діяльність»).

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про
планування і забудову територій»,
дозвіл на виконання будівельних робіт
надається інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю,
які ведуть реєстр наданих дозволів.

Дозвіл на виконання будівельних робіт
надається на підставі проектної
документації, документа, що засвідчує
право власності чи користування (в тому
числі на умовах оренди) земельною
ділянкою, угоди про право забудови
земельної ділянки, рішення виконавчого
органу відповідної ради або місцевої
державної адміністрації про дозвіл на
будівництво об'єкта містобудування,
комплексного висновку державної
інвестиційної експертизи, документа
про призначення відповідальних
виконавців робіт.

Будівництво без належного дозволу має
місце як при відсутності дозволу на
будівництво, так і при відсутності
дозволу на виконання будівельних
робіт.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

За загальним правилом особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього (ч. 2
ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

За наявності спору, право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво, лише у випадках,
передбачених ст. 376 ЦК України, а саме:
за особою, яка здійснили самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК
України); за особою - власником
(користувачем) земельної ділянки, яка
здійснила самочинне будівництво на цій
ділянці, якщо це не порушує права інших
осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Відповідно Закону України «Про
планування і забудову територій» від 20
квітня 2000 року № 1699-ІІІ будівництво
об'єктів містобудування незалежно від
форм власності здійснюється з дозволу
відповідних рад, які можуть делегувати
це право відповідним виконавчим
органам; закінчені будівництвом
об'єкти підлягають прийняттю в
експлуатацію в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції не звернув уваги
на те, що в матеріалах справи відсутні
будь-які докази того, що приміщення
готелю у встановленому законом порядку
введене в експлуатацію. Будівництво
зазначених приміщень здійснено
позивачем за відсутності: згоди
орендодавця - Львівської міської ради
на реконструкцію (прибудову,
перебудову) офісу під готель (дозволу
на будівництво), належно затвердженого
проекту на реконструкцію приміщення,
дозволу на виконання будівельних
робіт, обов'язковість отримання яких
передбачено ст. 25 Закону України «Про
оренду землі» № 161-ХІV від 06.10.1998 року,
ст. 29 Закону України «Про планування і
забудову територій».

Крім того, районний суд залишив суд
поза увагою і те, що відповідно до вимог
ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права лише в разі його
порушення.

Звернення до суду з позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво може мати місце при
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право.

Для узаконення самочинного
будівництва позивач у Львівську міську
раду не звертався.

Таким чином колегією суддів
встановлено, що судом першої інстанції
визнано право власності за позивачем
на реконструйоване приміщення (з офісу
на готель) без отримання відповідних
дозволів, без належно затвердженого
проекту, не звернувши уваги на те, що
основні вимоги та умови прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
обєктів визначені постановою Кабінету
Міністрів України № 923 від 08 жовтня 2008
року «Про порядок прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів», помилково взявши до уваги
наданий позивачем технічний висновок
ПП «Універсалпроект», яким
встановлено, що реконструйована
будівля з нежитловими приміщеннями за
технічним станом основних несучих
конструкцій відповідає «Нормативним
документам з питань обстежень,
паспортизації виробничих будівель і
споруд Держбуду України», будівля
визнана придатною для подальшої
експлуатації і відповідає будівельним
нормам по просторовій жорсткості,
стійкості та міцності будівлі в цілому,
- та який згідно із вимогами закону
виданий неналежним органом та не є
підставою для суду для прийняття
будинку в експлуатацію та визнання
права власності на нього.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції, як таке, що ухвалене при
неповному з'ясуванні судом обставин, що
мають значення для справи, з порушенням
норм матеріального і пороцесуального
права, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення - про відмову
у позові ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п.п. 1, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційні скарги прокуратури
Сихівського району м. Львова,
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради та Львівської
міської ради - задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 01 квітня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_3 до Львівської міської
ради, третіх осіб - Департаменту
містобудування, Обласного
комунального підприємства «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», Державного
проектно-вишукувального та
науково-дослідного інституту
«Укренергомонтаж», Сихівської
районної адміністрації, Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю, ОСОБА_6, про визнання права
власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.