Справа № 591/7243/13-ц
Провадження № 2/591/2479/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2013 року Зарічний районний суд
м. Суми в складі:

головуючого – судді Бурда Б.В.

при
секретарі - Служенко
О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Суми справу за позовом
ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_2 до ПАТ «Акціонерний банк
«Синтез», 3-я особа – ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач свої вимоги мотивує
тим, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_1
та мають спільну неповнолітню дитину –
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. 15.07.2008 року ОСОБА_1
та відповідач уклали кредитний
договір. Також між ОСОБА_1 та
відповідачем було укладено іпотечний
договір. Зазначив, що іпотечний
договір, якій стосується житлових прав
неповнолітньої дитини, в супереч
вимогам ст. 71 ЦК України та ст. 18 Закону
України «Про охорону дитинства» було
укладено без дозволу органу опіки та
піклування вина. Тому просить визнати
іпотечний договір від 15.07.2008 рок
недійсним.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав.

Представник відповідача заперечив і
зазначив, що на час укладення
іпотечного договору неповнолітня
дитина у приміщенні, яке є предметом
іпотеки не проживав та не був
зареєстрований. Заявив клопотання про
застосування строків давності.

Інші сторони повідомлені про час та
місце розгляду справи, але до суду не
з’явилися.

Суд, заслухавши пояснення
представника позивача та відповідача,
дослідивши фактичні обставини у межах
заявлених позовних вимог та
перевіривши їх доказами наданими
сторонами, вважає, що позов не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 11 листопада 1995
року позивач та ОСОБА_1 перебували у
шлюбі. Від шлюбу подружжя має спільну
неповнолітню дитини – сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

15 липня 2008 року між АБ «Синтез» та
ОСОБА_1 було укладено кредитний договір
та в цей же день (15.07.2008 року) на
забезпечення виконання вказаного
кредитного договору між АБ «Синтез» та
ОСОБА_1 було укладено нотаріально
посвідчений Іпотечний договір,
предметом якого є нерухоме майно у
вигляді земельної ділянки площею 0,1 га
за адресою м. Суми вул. Аерофлотська, 32
та розташований на вказаній земельній
ділянці незакінчений будівництвом
житловий будинок.

Також встановлено, що у зв’язку з
невиконання позивальником своїх
обов’язків за кредитним договором
Рішенням суду було звернуто стягнення
на предмет іпотеки та виселено
мешканців ( в тому числі
неповнолітнього ОСОБА_2О.) будинку № 32
по вул. Аерофлотська в м. Суми з цього
житлового приміщення.

Також встановлено, що на час
укладення договору іпотеки, тобто на
15.07.2008 року, синові подружжя ОСОБА_2 було
повних 10 років.

З 2004 року і на час укладення договору
подружжя ОСОБА_2 були зареєстровані та
проживали за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7,
13, 22)

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи від 10
до 14 років, є місце проживання її
батьків,(усиновлювачів) або одного з
них, з ким вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров’я, в якому
вона проживає.

З матеріалів справи вбачається, що
будь-якого іншого житла, у якому
подружжя ОСОБА_2 або один з них міг
постійно чи тимчасово проживати із
неповнолітнім сином, немає.

Суду не надані будь-які докази, які б з
достовірністю свідчили про інше
фактичне місце проживання як подружжя
ОСОБА_2, так і їх неповнолітньою дитини
на час укладення договору іпотеки.

Згідно із ч. 3 ст. 17
Закону України “Про охорону
дитинства” батьки або особи, які їх
замінюють, не мають права без дозволу
органів опіки і піклування укладати
договори, які підлягають нотаріальному
посвідченню або спеціальній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
розподіл, обмін, відчуження житла,
зобов’язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов’язання.

Відповідно до ч. 3 ст.
18 зазначеного Закону органи опіки та
піклування зобов’язані здійснювати
контроль за додержанням батьками або
особами, які їх замінюють, майнових та
житлових прав дітей при відчуженні
жилих приміщень та купівлі нового
житла, а діти – члени сім’ї наймача або
власника жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Згідно із ч. 2 ст. 12
Закону України “Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей”
держава охороняє і захищає права та
інтереси дітей при вчиненні правочинів
щодо нерухомого майна та визнає
неприпустимим зменшення або обмеження
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей при вчиненні будь-яких
правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей.

Для здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування. Посадові особи органів
опіки та піклування несуть персональну
відповідальність за захист прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при наданні згоди на вчинення
правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна (ст. 12 цього Закону).

Виходячи з аналізу зазначених правових
норм, попередня згода повинна бути
надана щодо будь-яких правочинів, право
власності на яке, або право
користування яким мають неповнолітні
діти.

Згідно із ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їх малолітніх,
неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою, п’ятою, шостою статті
203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК
України).

Аналогічна позиція викладена в
Постанові №9 Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання право чинів
недійсними». Зокрема, в п. 4 та 5 йдеться
про те, що нікчемний правочин є
недійсним через невідповідність його
вимогам закону та не потребує визнання
його таким судом. Вимога про
встановлення нікчемності правочину
підлягає розгляду в разі наявності
відповідного спору.

З урахуванням наведеного та наданих
суду сторонами доказів, суд вважає, що
на момент укладення договору іпотеки
неповнолітній ОСОБА_2 проживав у
ІНФОРМАЦІЯ_4, вказаний будинок був
місцем його проживання, а тому, для
укладення договору іпотеки необхідний
був дозвіл органів опіки і піклування.

Посилання представника відповідача на
те, що позивачем пропушені строки
давності не заслуговують на увагу,
оскільки з урахуванням віку позивача
(якій на час укладення спірного
договору та на час розгляду справи у
суді є неповнолітнім) не грунтуються на
законі.

За викладених вище обставин суд
приходить до висновку про необхідність
часткового задоволення позову та
встановлення нікчемності іпотечного
договору, підстав для визнання цього
договору недійсним не має, оскільки
його недійсність встановлена законом.

Керуючись ст. ст. 30, 39, 40, 71, 203, 224, 225 ЦК
України, ст. 17, 18 Закону України «Про
охорону дитинства», ст. ст. 10, 11, 57-60, 88,
212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Встановити нікчемність Іпотечного
договору, укладеного 15 липня 2008 року
між Акціонерним банком «Синтез» та
ОСОБА_3.

В задоволенні позову в іншій частині
відмовити за необґрунтованістю вимог.

Рішення суду може бути оскаржено
сторонами до Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області через Зарічний
районний суд м. Суми, шляхом подачі в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення суду (для осіб, що не були
присутні при проголошення рішення, в
той же строк з часу вручення копії
рішення) апеляційної скарги. .

суддя