справа № 2/267/2172/13
РІШЕННЯ

Іменем України

02 грудня 2013 року

86103, Донецька область, м. Макіївка,

пр-т ОСОБА_1, б. 21

Гірницький районний суд м. Макіївки
Донецької області

у складі головуючого судді Наумової
О.С.,

при секретарі Ковальчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до Державного підприємства
«Макіїввугілля» про стягнення
моральної шкоди, заподіяної в
результаті трудового каліцтва в сумі 5
000,00 грн.

за участю сторін:

від позивача: не з’явився

від відповідача: не з’явився

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною
заявою до Державного підприємства
«Макіїввугілля» про відшкодування
моральної шкоди, заподіяної в
результаті трудового каліцтва в сумі 5
000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що з
10.06.1967р. він працював на різних
підприємствах вугільної промисловості
в підземних умовах з повним робочим
днем у шахті. 10.01.2009р., коли він працював
на Шахті «Калинівська-Східна» ДП
«Макіїввугілля» начальником
виробництва, у 3-тю зміну, після
перевірки ведення робіт з відкачування
води в ходку чистки зумпфа скіпового
ствола, пересувався у бік похилого
вентиляційного квершлагу на пл. № 4 для
перевірки роботи стрічкового конвеєра
ЗЛ- 100У02, о 23 год. 20 хв. на ПК-8 обгінної
вироблення вантажної галузі кругового
перекидача послизнувся на нерівному
мокрому ґрунті виробки і впав,
вдарившись грудною кліткою об гачок
міжвагонної зчіпки спеціального
майданчика, виготовленої з вагона
УВГ-1,4, а лівою ногою вдарився об борт
майданчика і попереком об колесо
майданчика.

За результатами розслідування
нещасного випадку був складений акт
про нещасний випадок, пов'язаний з
виробництвом № 2 від 13.01.2009р. Після
складання зазначеного акта і тривалого
лікування був оглянутий МСЕК, якою
26.06.2013р. за сукупністю встановлено 85 %
стійкої втрати працездатності, з яких:
45% за 1978 р.р. у зв’язку із трудовим
каліцтвом, повторно, 30 % за 1990р. у
зв’язку із трудовим каліцтвом,
повторно та 10 % у результаті
вищевказаної травми, отриманої 10.01.2009р.,
а також присвоєна ІІ група
інвалідності.

В результаті погіршення стану здоров'я
11.03.2012р. він був звільнений у зв'язку з
невідповідністю виконуваній роботі за
станом здоров'я – на підставі п. 2 ст. 40
КЗпП України.

Внаслідок травми позивач був змушений
лікуватися, не може вести звичний
спосіб життя, відчуває себе
неповноцінною людиною, не може
продовжувати роботу. В результаті
травми отримав психологічні
страждання, які негативно впливають на
стан життя, відносини в родині.

Посилаючись на норми ст.ст. 23, 1168
Цивільного кодексу України (далі – ЦК
України), ст. 237-1 КЗпП України, вважає, що
відповідач повинен сплатити йому
моральну шкоду у сумі 5 000,00 грн. із
розрахунку того, що рішенням довідки
МСЕК встановлено 10 % втрати професійної
працездатності.

Позивач в судове засідання не
з’явився, про дату, місце та час
розгляду справи повідомлявся належним
чином. Надав заяву, в якій просив справу
розглядати без його участі.

Представник відповідача в судове
засідання не з’явився, про дату, місце
та час розгляду справи повідомлявся
належним чином. Заперечень на позов не
надав, заяв про відкладення слухання
справи не надавав, тому суд на підставі
ст. 169 ЦПК України, вирішує справу на
підставі наявних у ній даних та
доказів.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши
надані докази, суд у межах заявлених
позовних вимог (ст. 11 ЦПК України)
встановив наступне.

Приписами ст. 46 Конституції України
закріплено, що громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та інших
випадках, передбачених законом.

Судом встановлено, що в період з 10.06.1967р.
по 11.03.2012р. позивач працював на різних
підприємствах вугільної промисловості
в підземних умовах з повним робочим
днем у шахті, що підтверджується копією
трудової книжки (а.с. 13 – 21).У період
роботи на «Шахті «Калинівська-Східна»
ДП «Макіїввугілля» начальником зміни
по виробництва (з 26.06.2006р. по 31.07.2010р.)
отримав травму на виробництві, а саме,
10.01.2009р. після перевірки ведення робіт
з відкачування води в ходку чистки
зумпфа скіпового ствола, пересувався у
бік похилого вентиляційного квершлагу
на пл. № 4 для перевірки роботи
стрічкового конвеєра ЗЛ- 100У02, о 23 год. 20
хв. на ПК-8 обгінної вироблення
вантажної галузі кругового перекидача
послизнувся на нерівному мокрому
ґрунті виробки і впав, вдарившись
грудною кліткою об гачок міжвагонної
зчіпки спеціального майданчика,
виготовленої з вагона УВГ-1,4, а лівою
ногою вдарився об борт майданчика і
попереком об колесо майданчика.

За результатами розслідування
нещасного випадку складені акти: про
нещасний випадок , пов'язаний з
виробництвом № 2 від 13.01.2009р. за формою
Н-1 (а.с. 6, 7) та акт розслідування
нещасного випадку від 13.01.2009р. за формою
Н-5 (а.с. 22), згідно якого, причиною
нещасного випадку є: 1) незадовільний
стан ґрунту обгінної вироблення
вантажної галузі кругового перекидача
протягом 20м в районі ПК-8; 2) невиконання
вимог п. 1.8 Посадовий інструкції
начальника зміни по виробництву, що
виразилося в особистої необережності
потерпілого при пересуванні по
гірничих виробках.

За результатами проходження
медико-соціальної експертизи щодо
наявності втрати професійної
працездатності за підсумками
первинного обстеження довідкою МСЕК
від 26.06.2013р. позивачу первинно
встановлено 85 % стійкої втрати
працездатності, з яких: 45% за 1978р.р. у
зв’язку із трудовим каліцтвом,
повторно, 30 % за 1990р. у зв’язку із
трудовим каліцтвом, повторно та 10 % у
результаті вищевказаної травми,
отриманої 10.01.2009р., а також присвоєна ІІ
група інвалідності.

Тобто, 10 % втрати працездатності за
результаті отримання травми 10.01.2009р.
встановлено первинно.

Як видно з виписки з історії хвороби,
епікризу, позивач у січні – квітні 2009р.
лікувався він наслідків травми (а.с. 11,
12).

Суд зазначає, що приписами ст. 153
Кодексу законів про працю України (далі
– КЗпП України) та ст. 13 Закону України
«Про охорону праці» від 14.10.1992р. №
2694-ХІІ визначено, що роботодавець
зобов’язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Згідно зі ст. 1168 ЦК України моральна
шкода, завдана каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, може бути
відшкодована одноразово або шляхом
здійснення щомісячних платежів.

Слід зазначити, що відповідно до п. 3 ч. 1
ст. 268 ЦК України на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю (тоб то і на вимогу про
відшкодування моральної шкоди) позовна
давність не поширюється. Аналогічні
роз'яснення надано у п. 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (із відповід ними
змінами), згідно із яким до вимог про
відшкодування моральної шкоди у
випадках, передбачених трудовим
законодавством застосовується
тримісячний строк позовної давності
(ст. 233 КЗпП). До інших вимог про
відшкодування моральної шкоди, як
вимог, що випливають з порушення
особистих немайнових прав, строки
позовної давності відповідно до ст. 83
ЦК не застосовуються.

Слід також зазначити, що Законом
України «Про загальнообов’язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23.09.1999р. № 1105-ХІV (далі – Закон № 1105-ХІV),
який набрав чинності з 1 квітня 2001 року,
встановлено, що у разі настання
страхового випадку Фонд зобов’язаний
у встановленому законодавством
порядку згідно статті 21 Закону надати
соціальні послуги і провести виплати,
передбачені цією нормою права, зокрема
своєчасно та в повному розмірі
відшкодувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров’я, виплачуючи йому: е)
грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Відшкодування моральної (немайнової)
шкоди застрахованим особам незалежно
від відшкодування майнової втрати
відповідно до статті 1 Закону було
одним із засобів захисту особистих
немайнових прав працівника. Обов’язок
по відшкодуванню моральної шкоди
застрахованим, як це було передбачено
підпунктом 1 частини першої статті 21,
частиною третьою статті 28 Закону,
покладався на установи Фонду.

Частиною 3 ст. 34 цього Закону
передбачено, що моральна (немайнова)
шкода, заподіяна умовами виробництва,
яка не спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності,
відшкодовується Фондом соціального
страхування від нещасних випадків за
заявою потерпілого з викладом
характеру заподіяної моральної
(немайнової) шкоди та за поданням
відповідного висновку медичних
органів. Відшкодування здійснюється у
вигляді одноразової страхової виплати
незалежно від інших видів страхових
виплат. Сума страхової виплати за
моральну (немайнову) шкоду
визначається в судовому порядку.

Разом з тим, рішенням від 27.01.2004р. №
1-рп/2004 (п. 4.1) Конституційний Суд України
роз’яснив про обов’язок
відшкодування Фондом моральної
(немайнової) шкоди, заподіяної умовами
виробництва, в інших випадках, коли
здійснення права застрахованих на
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має забезпечуватися Фондом на
підставі статей 1,5,6,13, 21 та частини
третьої статі 28 цього Закону.

Пунктом 27 ст. 77 Закону України «Про
державний бюджет України на 2006 рік» від
20.12.2005р. № 3235-IV та п. 22 ст. 71 Закону
України «Про Державний бюджет України
на 2007 рік» від 19.12.2006р. № 489-V зупинено
дію абзацу 4 ст. 1, підпункту «є» п. 1 ч. 1
ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України
від 23.09.1999р. № 1105-ХІV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та про
фесійних захворювань, які спричинили
втрату працездатності» від 23.09.1999р. №
1105-ХІV, якими обов'язок відшкодування
моральної шкоди покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23.02.2007р.
№ 717-V «Про внесення змін до Закону
України «Про загально обов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
(далі — Закон № 717-V), що набрав чинності
з 30 березня 2007 року, виключено ч.3 ст. 34
Закону № 1105-ХІV, яка передбачала право
по терпілого на відшкодування
моральної шкоди.

Отже, з цього часу застраховані
громадяни, які потерпіли на
виробництві від нещасного випадку або
професійного захво рювання, позбавлені
права на відшкодування моральної шко
ди за рахунок Фонду соцстраху, яке вони
мали відповідно до положень первинної
редакції цього Закону України.

Конституційний Суд України в своєму
Рішенні від 8 жовт ня 2008 року у справі №
1-32/2008 зазначені зміни до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страху вання від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» визнав такими, що
відповідають Конституції України (є
конституцій ними) з огляду на те, що
право цих громадян на відшкодування
моральної шкоди не порушено, оскільки
статтею 1167 Цивіль ного кодексу України
та статтею 237-1 Кодексу законів про
працю України їм надано право відшко
довувати моральну шкоду за рахунок
власника або уповнова женого ним
органу (роботодавця).

Відповідно до положень ст. 5 ЦК України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної сили,
крім випадків, коли він пом’якшує або
скасовує цивільну відповідальність.
Якщо цивільні відносини виникли раніше
і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов’язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Таким чином, якщо стійку втрату
працездатності у зв'язку з травмою на
виробництві або професійним
захворюванням вперше встановлено у
період із 1 квітня 2001 року по 31 грудня 2005
року, тобто з дня набрання чинності
Законом України «Про загально
обов'язкове державне соціальне
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» та до набрання
чинності як Законом України «Про
державний бюд жет України на 2006 рік»,
так і Законом України «Про держав ний
бюджет України на 2007 рік», якими було
зупинено дію норм, що передбачали право
потерпілих на відшкодування мо ральної
шкоди, та Законом України № 717-V,
потерпілі мали право на відшкодування
моральної шкоди саме з Фонду.

А з 1 січня 2006 року потерпілі мають
право на відшкодування моральної шкоди
згідно ст. 1167 Цивіль ного кодексу
України та ст. 237-1 КЗпП України за
рахунок власника або уповнова женого
ним органу (роботодавця).

Пунктом 3 Розділу XI «Прикінцеві
положення» Закону № 1105-ХІV було
установлено, що відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків моральної (немайнової) шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припиняється з 1 січня 2008 рок
(пункт був доповнений Законом № 107-VI).

Разом з тим, дану зміну визнано
неконституційною Рішенням
Конституційного Суду № 10-рп/2008 від
22.05.2008р.

Отже, у період з 01.01.2008 року до 22.05.2008р.
Фонд не був зобов’язаний здійснювати
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди. А, відповідно, з 22.05.2008р. повинен
відшкодовувати моральну шкоду на
загальних підставах, зокрема, щодо
потерпілих, право на відшкодування
мораль ної шкоди яких виникло з 1 квітня
2001 року до 1 січня 2006 року.

Суд виходить із вимог статей 21, 28, 34
Закону № 1105-ХІV в їх сукупності, якими
передбачено, що право на отримання
потерпілим страхових виплат у разі
настання стійкої втрати
працездатності, у тому числі виплати
компенсації за моральну шкоду, виникає
у осо би з дня встановлення їй стійкої
втрати працездатності впер ше
висновком медико-соціальної
експертної комісії (далі — МСЕК).

Враховуючи те, що факт отримання
професійної травми позивачем
встановлений довідкою МСЕК 26.06.2013р., суд
визнає наявність у позивача права
вимагати відшкодування моральної
шкоди, заподіяної внаслідок
професійного захворювання, з
підприємства, на якому він працював.

Визначення моральної шкоди міститься у
положеннях ст. 23 ЦК України, у якій
зазначено, що моральна шкода полягає,
зокрема: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв’язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров’я; 2) у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв’язку з
противоправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім’ї чи близьких
родичів. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном,
або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначені розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди зі змінами внесених Постановою
Пленуму Верховного Суду України від
25.05.2001р. №5 розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних, тощо) яких зазначав позивач,
характер немайнових витрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо та з урахуванням інших обставин .
Зокрема враховується стан здоров’я
потерпілого.

Обґрунтовуючи вимоги про наявність
факту спричинення та розміру
компенсації моральної шкоди, позивач
зазначив, що в результаті отримання
травми на виробництві він втратив 10%
професійної працездатності, втратив
нормальні життєві зв’язки, змушений
був лікуватися, отримав психологічні
страждання, які негативно впливають на
стан життя, відносини в родині.

Компенсація моральної шкоди
оцінюється позивачем у розмірі 5 000,00
грн.

Приймаючи до уваги встановлені при
розгляді справи безспірні обставини:
факт отримання позивачем травми на
виробництві, яка призвела до втрати
професійної працездатності,
необхідність лікування, суд визнає, що
наявність травми зумовило порушення
нормальних життєвих зв’язків
позивача, негативно відбилося на його
фізичному та психічному стані, змусило
змінити спосіб життя і таким чином,
позивачу завдана моральна шкода.

Визнаючи розмір компенсації, що
підлягає стягненню на користь позивача
у відшкодування моральної шкоди, суд
приймає до уваги конкретні обставини
травми, її тяжкість, вину позивача в
отриманні травми, що виразилося у
порушенні ним вимог п. 1.8 Посадової
інструкції начальника зміни по
виробництву, характер та глибину
пов’язаних з цим моральних і фізичних
страждань, ступінь вимушеного
порушення нормального укладу життя та
необхідність докладання для його
організації додаткових зусиль, та,
виходячи із суті позовних вимог, засад
розумності і справедливості,
встановлює суму відшкодування у
розмірі 2 700,00 грн.

Моральна шкода, як наголошується в ч. 4
ст. 23 ЦК України, відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не
пов’язана з розміром цього
відшкодування.

Приписами ч.1 ст. 88 ЦПК України
визначено, що стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 5 Закону України
«Про судовий збір» від 08.07.2011р.№ 3674-VI
від сплати судового збору звільняються
позивачі - за подання позовів про
відшкодування шкоди, заподіяної
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я.

Враховуючи те, що позивач звільнений
від сплати судового збору за подання
позовної заяви про відшкодування
шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, з ДП
«Макіїввугілля» на користь держави є
належною до стягнення сума в розмірі
114,70 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
10, 11, 15, 57, 77, 88, 209, 214-215, 224-225, 256 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Державного
підприємства «Макіїввугілля» про
стягнення моральної шкоди, заподіяної
в результаті трудового каліцтва в сумі
5 000,00 грн. – задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
«Макіїввугілля» на користь ОСОБА_2 (86126,
АДРЕСА_1, паспорт серії ВЕ № 798418,
виданий Гірницьким РВ УМВС України в м.
Макіївці 05.06.2002р., ІПН НОМЕР_1) на
відшкодування моральної шкоди
одноразово 2 700,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 – відмовити.

Стягнути з Державного підприємства
«Макіїввугілля» судовий збір в сумі
114,70 грн. на користь держави.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається Апеляційному суду Донецької
області через Гірницький районний суд
м. Макіївки протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
О.С. Наумова