Провадження № 2/263/181/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2016 року м. Маріуполь Донецької області

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Скрипниченко Т.І.,

при секретарі Ткачук Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчого комітету Маріупольської міської ради, треті особи Департамент міського майна Маріупольської міської ради, Житлово-експлуатаційне підприємство «Жилкомплекс», приватний нотаріус Маріупольського міського округу ОСОБА_5, про визнання недійсними розпорядження про приватизацію, договору купівлі-продажу, про визнання недійсним зняття з реєстраці,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який було неодноразово уточнено в ході розляду справи, та остаточно заявлено вимоги про визнання недійсним розпорядження про приватизацію кв. 5 у б. 47 по вул.Георгієській у м.Маріуполі, № 14829 від 12.01.1994 року, виданого на ім'я відповідача ОСОБА_2, визнання недійсною реєстрації ОСОБА_3 у спірній кватирі, про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири, укладеного між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Також визнати недійсним зняття з реєстрації позивача, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в польшому ці позовні вимоги змінила та просила визнати право користування у спірній квартирі за нею, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в подальшому просила виключити позовні вимоги про визнання права користування у спірній квартирі за ОСОБА_7 та ОСОБА_6. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що з моменту народження 1985 року вона проживає та зареєстрована у спірній квартирі разом із братом ОСОБА_6 та своїми батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Також з ними проживала відповідач ОСОБА_2, яка є її бабою,та яка з 1995 року стала проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1. У січні 2014 року при зверненні матері позивача до міліції за фактом заміни замків у квартирі ОСОБА_2, стало відомо, що власником квартири шляхом приватизації стала одна ОСОБА_2 Вважає що приватизаця є недійсною, оскільки остання надала для приватизації неправдиві документи. З питання визнання недійсною приватизації квартри до суду зверталася її мати ОСОБА_7, рішенням апеляційного суду Донецької області від 13.01.2015 року у задоволенні позову було відмовлено, та у рішенні було зазначено, що розпорядження на приватизацію квартири не визнавалося недійсним, тому це є підставою її позову, також просила визнати поважною причину пропуску та відновити їй строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Крім того позивач просить визнати визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири, укладеного між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 20.01.2016 року, який було укладено під час розгляду справи у суді, оскільки відповідач шляхом омани продала вказану квартиру та новим власником безпідставно було знято з реєстрації позивача та ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що є недійсним. Також просить стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору та на правову допомогу.

Позовні вимоги позивача про визнаня заповіту недійсним залишено без розгляду за заявою позивача.

Позивач в судове засідння не прибула. Представники позивача в судовому засіданні ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позові, зазначивши, що позивач на час приватизації була неповнолітньою особою, під час приватизації її права було грубо порушено, оскільки приватизовано квартиру без її участі, хоча вона фактично проживала у квартирі. Відповідач ОСОБА_2 подала для приватизації підробні документи, які не відповідали дійсності, оскільки фактично позивач проживала у спірній квартирі разом з батьками та братом на час приватизації. Про приватизацію квартири нічого не було відомо, лише після звернення до міліції з питання заміни бабою замків у квартирі 22.01.2014 року стало відомо про приватизацію, тому просить поновити строк позовної давності. Також відповідач ОСОБА_2 шляхом омани продала ОСОБА_4 20.01.2016 року квартиру, оскільки в провадженні суду вже мався спір відносно квартири, остання приховала від покупця наявність спору, та таким чином відповідач намагалася перешкоджати розгляду справи. Новий власник зняв з реєстрації позивача та її матір і брата, що також є незаконним. В судовому засіданні від 13.04.2016 року просили залишити лише позивача у позовних вимогах про визнання права користування квартирою, інших осіб виключити. Крім того під час розгляду справи стало відомо, що документи , які стали підставою для розпорядження про приватизацію - довідка про склад сімї та заява ОСОБА_2, підписані керівником підприємства з обслуговування житла ОСОБА_10 та є недійсними, оскільки квартира була приватизована 12.01.1994 року, а Хлєбніков працевлаштувався тільки 27.01.1994 року. На задоволенні позову наполягали.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, надала заяву про розгляд справи за її відсутність, оскільки за станом здоровя прибути до суду не може, також надала письмові заперечення проти позову, зазначивши, що спірну квартиру приватизувала за згодою її сина ОСОБА_8 та невістки ОСОБА_7, та які не заперечували проти приватизації, у задоволені позову просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначивши, що приатизація відбулася за згодою її брата ОСОБА_8 та його дружини ОСОБА_7, їм було відомо про приватизацію. ОСОБА_2 є її матірю, яка проживає у с.Малинівка. Під час приватизації мати одна проживала у квартирі, позивач разом із батьками та братом проживали у квартирі матері ОСОБА_7 Також зазначила, що вона виписалася із спірної квартири та в квартирі на цей час не зареєстрована. Документи на квартиру були у ОСОБА_7, їх мати віддала у 2002-2003 році та тільки після смерті брата у 2009 році стала вимагати повернути документи, остання казала, що їх в неї не має. В подальшому відповідач в судове засідання не прибула, суду надана заява про розголяд справи за її вдсутність.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засданні пояснив, що він купив квартиру у ОСОБА_2 20.01.2016 року, ніхто його в оману не вводив, йому було відомо про наявність спору у суді , таким чином намагався допомогти ОСОБА_2, щоб закінчити спір. Квартиру купив, але туди не ходив, є сусідом ОСОБА_2 у с.Малинівка. В польшому в судове засідання відповідач не прибув.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_11 в судовому засіданні прти позову заперечував, зазначивши, що договір купів-іпродажу спірної квартири укладено на законних підставах, ніхто в оману покупця не вводив, покупцеві ОСОБА_4 було відомо про наявність спору у суді та це його право було купляти квартиру. У задоволені позову просив відмовити, оскільки позивачем пропущено строки позовної давності.

Представник відповідача виконавчого комітету Мріпльської міської ради та одночасно представник третьої особи Департаменту міського майна ОСОБА_12 у судовому засданні проти позову заперечувала. Зазначила, що вже мається судове рішення, яким ОСОБА_7 з тих самих підстав було відмовлено у задоволені позову про визнання приватизації недійсною та рішенням суду зазначено, що було пропущено строки позовної давності. Позивач ОСОБА_1 досягла віку повноліття у 2003 році та мала право звернення до суду, але звернулася лише у 2015

році, тому також пропустила строки позоної давності. При цьому позивачеві було відомо про приватизацію, яка відбулася у 1994 році. Під час приватизації квартири було дотримано вимог законодавства, тому підстав для визнання розорядження про приватизацію квартири недійсним не має.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що проживає з 2011 року по сусідству із ОСОБА_7 по вул.Георгієвській та була свідком, що ОСОБА_7 не змогла попасти до будинку у 2014 році та тоді зясувалося, що відбулася приватизація квартири. ОСОБА_7 проживає у спірній квартирі, робила ремонт у квартирі

Свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що позивач разом із батьками та братом проживали у спірній квартирі, він приходив до них в гості, мати проживала у санаторії від кондитерської фабрики, мати казала, що це їх квартира.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що він разом із дружиною приватизували свою квартиру та раділи цьому, їх сусідка ОСОБА_2 навесні також казала йому, що вони приватизировали також квартиру узимку, хто саме вони - не казала, на той час у спірній квартирі проживали вона та її син, невістка, онука.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 в судове засдання не прибула, про розгляд справи була повідомлена належним чином, надала суду копію договору купілві-продажу від 20.01.2016 року.

Треття особа ЖКП «Жилкомплекс» в судове засідання не прибула, про розгляд справи була повідомлена належним чином, на адресу суду надано копії особистого рахунку, наказ про видачу копії свідоцтва про право власності.

Заслухавши учасників судового засідання, свідків, дослідивши матеріал справи, суд приходить до висноку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження № 14829 від 12.01.1994 року було задоволено звернення ОСОБА_16 та передано кв. 5 у б. 47 по вул.Георгієвській у м.Маріуполі у приватну власність ОСОБА_2 та доручено вдділу приватизації держпідприємства «Жилищник» оформити свідоцтво про право власності на квартиру.

Свідоцтво про право власності на кв. 5 у б. 47 по вул.Георгієвській у м.Маріуполі у видано ОСОБА_2 12.01.1994 року відповідно до Закону України «Про приватизацію держаного житлового фонду».

Приватизація зазначеної квартири відбулася на підставі заяви ОСОБА_2 , де зазначено, що ОСОБА_2 є власником кв. 5 у б. 47 по вул.Георгієвській у м.Маріуполі, довідки про склад сімї , де зазначено ОСОБА_2, розрахунку площі квартири, довідки з місця роботи ОСОБА_2 Крім того до пакету документів надано клопотання художньої майстрені про взяття на квартирний облік працівника ОСОБА_7 від 28.02.1991 року, заява ОСОБА_7 до виконкому про взяття на квартирний облік від 28.02.1991 року та довідка з місця проживання на імя ОСОБА_7 із зазначенням складу сімї та відомостей про приватизацію спірної квартири від 12.01.1994 року.

Згідно книзі рєстрацї квартир за період з 10.12.1993 року по 07.02.1994 року, свідоцтво про право влсності ОСОБА_2 оформлено 12.01.1994 року та видано 02.03.1994 року.

Відповідно до особистого рахунку на кв. 5 у б. 47 по вул.Георгієвській у м.Маріуполі у квартирі були зареєстровані ОСОБА_2 з 28.11.1966 року по 03.05.1995 року, ОСОБА_8 з 28.02.1972року по 22.02.1994 року, ОСОБА_7 з 28.11.1989 року по 22.02.1994 року, ОСОБА_17, з 28.11.1989 року по 22.02.1994 року, та з 15.03.1994 року зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_6 та зняті з реєстрації 20.01.2016 року. ОСОБА_3 була зареєстрована у період з 18.03.1994 року по 05.11.1996 року та з 25.11.2014 року по 29.01.2016 року.

За договором купівлі-продажу, нотаріально посвідченого 20.01.2016 року, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_4 купив кв. 5 у б. 47 по вул.Георгієвській у м.Маріуполі за 80000 грн., від імені ОСОБА_2 за довіренністю виступила ОСОБА_3, відомості про право власності внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майна 20.01.2016 року , власником зазначено ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 13.01.2015 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, треті особи: Управління міського майна, житлово-комунальне підприємство «Жилкомплекс» про визнання недійсним свідоцтва про право

власності, оскільки позивачем пропущено строки позовної давності та не було скасовано або визнане недійсним розпорядження про приватизацію квартири. У рішенні зазначено, що зі змісту позовної заяви, пояснень позивачки в судах першої та апеляційної інстанції вбачається, що питання про приватизацію спірної квартири було предметом обговорювання в її родині у 1994

році та вирішено приватизацію житла оформити на її чоловіка та відповідачку, яка і займалась оформленням приватизаційних документів, отримала свідоцтво про право власності та зберігала у себе. Позивач не заперечувала також, що має вищу освіту, знала про те, що відповідачка у 2002 році склала на її ім'я заповіт, який вона залучила до матеріалів справи при зверненні до суду з даним позовом, що після смерті чоловіка ОСОБА_8, померлого у 2009 році, з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, мала регулярну роботу в місті Маріуполі та постійно проживала в цій квартирі . Зі змісту заповіту, складеного від імені відповідачки ОСОБА_2 та посвідченого 01.07.2002 року, остання заповідаючи позивачці спірну квартиру, зазначала, що спірна квартира належить їй на праві приватної власності, що підтверджує обізнаність позивачки в наслідках проведеної приватизації на та набутті відповідачкою права власності. З урахуванням наведеного, посилання позивачки на те, що відповідачка приховувала від неї фактичного власника спірної квартири, що про порушення її права на приватизацію житла у спірній квартирі вона дізналась тільки у 2014 році, а не у 1994 році, є безпідставними, не наведено і не надано як суду першої інстанції, так і апеляційному суду відповідно та статей 60,61 ЦПК України належних і допустимих доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушених прав через 20 років після проведеної приватизації. Тому, відмовлено у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску ОСОБА_7 строку позовної давності.

Згідно до постанови старшого слідчого відділення Центрального відділення поліції Маріупольського відділу поліції ГУ НП в Донецькій облсті ОСОБА_18 про закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 358 КК України за фактом підроблення документів про приватизацію, зазначено, що документи, які стали підставою приватизації квартири кв. 5 у б. 47 по вул.Георгієвській у м.Маріуполі 12.01.1994 року про склад сімї ОСОБА_2 та заява ОСОБА_2 про приватизацію, підписані ОСОБА_10 , який був працевлаштований 27.01.1994 року, тому є недійсними. Встановити субєкт римінального правопорушення пд час досудового розслідування не вдалося.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п.п.6,7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, чинного з 01.01.2004 року, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлених законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

До позовів про визнання заперечувального правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена законодавством, що діяло раніше.

Виходячи з того, що правовідносини які виникли між сторонами у справі відносно

приватизації квартири виникли до 1 січня 2004 року, до них підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року.

Згідно ст.71 ЦК України в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Відповідно до вимог ст.75 цього Кодексу позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Згідно ст.76 цього ж Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст.80 даного Кодексу закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмовив в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно ч.І ст.128 цьогож Кодексу право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно із ст.1, ч.1ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ( №2482-ХП) , наймачі квартир (будинків ) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир(будинків) шляхом передачі їм цих квартир(будинків) у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» ( №2482-ХП) не передбачено моменту виникнення власності на приватизовану квартиру моментом реєстрації свідоцтва на право власності на житло. Статтею 28 даного Закону передбачено, що свідоцтво на право власності на житло реєструється в органах приватизації в спеціальній реєстровій книзі і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно ст.28 цього Закону орган приватизації на кожну приватизовану квартиру оформляє справу, в яку включає копії розпорядження органу приватизації, свідоцтво на право власності і паспорт на квартиру, які протягом місяця передає по акту в бюро технічної інвентаризації. Свідоцтво на право власності на квартиру підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Згідно дослідженої книги рєстрацї квартир свідоцтво про право влсності ОСОБА_2 оформлено 12.01.1994 року та видано 02.03.1994 року, на цей час позивач та її батьки зареєстрованими у кавртирі не були.

Під час розгляду справи позивачем не доведено поважність причин пропуску строку позовної давності щодо захисту своїх прав, які позивач вважає порушеними з моменту приватизації з 1994 року, при цьому суд враховує, що повноліття позивач набула 17.01.2003 року та звернулася до суду лише 06.11.2015 року, тобто більше ніж через 12 років після виникнення такого права.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачем не приховувася факт приватизації, що підтвердив свідок ОСОБА_15 та відповідач ОСОБА_3 Крім того факт обізнаності матері позивача ОСОБА_7 про приватизацію квартири встановлено рішнням суду, яка підтримує добрі родинні стосунки із донькою ОСОБА_1 та є її предтавником по справі на підставі довіреності, мала право звернення до суду в інтересах своєї неповнолітньої доньки, та таким правом не скористалася. Будь-яких належних доказів щодо поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем суду не надано.

За таких обставни суд приходить до висновку щодо відстуності підства для визнання розпорядження про приватизацію недійсним.

Крім того суд критично оцінює посилання предстаників позивача на те, що заяви та довідка про склад сімї, які були підставою приватизації квартири, є недійсними на підставі постанови слідчого. Відповідно до вимог 215 ЦК Укрїни виключним правом визнання правочину недійсним відноситься до компетенції суду, в судовому порядку зазначені заява та довідка недійсними не визнавалися.

Оскільки усі інші позовні вимоги позивача є похідними від позовних вимог про визнання розпорядження про приватизацію недійсним, то інші позовні вимоги також задовлнню не підлягають. При цьому відсутній спір в частині визнання недійсної реєстрації ОСОБА_3, скільки остання знята з рєстрації у спірній квартирі 29.01.2016 року.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 10, 11, 60, 213, 215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних воимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчого комітету Маріупольської міської ради, треті особи Департамент міського майна Маріупольської міської ради, Житлово-експлуатаційне підприємство «Жилкомплекс», приватний нотаріус Маріупольського міського округу ОСОБА_5, про визнання недійсними розпорядження про приватизацію, договору купівлі-продажу, про визнання недійсним зняття з реєстраці, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні підчас проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.І. Скрипниченко