Провадження № 2/283/85/2013
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2013 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі: головуючої судді Папаценко П.І., при секретарі Конівченко Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Можливість», третя особа Маріупольський міський центр зайнятості, про зобовязання розірвати трудовий договір, поновлення виплати посадового окладу, стягнення заробітної плати, матеріальної шкоди унаслідок зменшення посадового окладу, вихідної допомоги, моральної шкоди, скасування наказів про зміну штатного розкладу, застосування дисциплінарного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

11.10.2012 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кредитної спілки «Можливість» (далі за текстом КС «Можливість») про розірвання трудового договору з ініціативи працівника, та стягнення моральної шкоди, в якому просила суд:

- поновити та виплатити їй різницю посадового окладу, незаконно зміненого, з квітня 2012 року по жовтень 2012 року у розмірі 3500 грн.;

- зобовязати КС «Можливість» розірвати з нею трудовий договір за ч.3 ст.38 КЗпП України;

- виплатити вихідну допомогу у трикратному розмірі посадового окладу 8400 грн.;

- стягнути з КС «Можливість» моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

19.11.2012 року позивач ОСОБА_1 надала суду позовну заяву з уточненнями та доповненням, в якій просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 19.03.2012 року №10/к про зміну штатного розкладу;

- визнати незаконним та скасувати наказ відповідача від 5.09.2012 року №25/к про застосування до неї дисциплінарного стягнення;

- стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 1.04.2012 року по день винесення рішення судом із розрахунку 500 грн. за один місяць роботи;

- розірвати трудовий договір від 29.07.2011 року, укладений між нею та КС «Можливість» за ч.3 ст.38 КЗпП України, внаслідок не виконання законодавства про працю;

- стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу у трикратному розмірі посадового окладу 8400 грн.;

- стягнути з Кредитної спілки «Можливість» моральну шкоду у розмірі 3000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначила, що 28.07.2011 року між КС «Можливість» та Маріупольським міським центром зайнятості укладений договір №61 про працевлаштування безробітної з наданням дотації, за яким на підставі наказу №14/к від 29.07.2011 року її прийняли на роботу до кредитної спілки на посаду заступника голови правління з окладом 2800 грн., на строк не менше двох років. 19.03.2012 року за наказом №10/к їй було зменшено розмір заробітної плати, ознайомившись з наказом вона висловила незгоду із-за зміни суттєвих умов праці, про яку відповідач не повідомив її завчасно не менш, як за два місяці, тому вважає наказ незаконним, таким що підлягає скасуванню. З 19 травня 2012 року по теперішній час КС «Можливість» відмовляється розірвати з нею трудовий договір внаслідок не виконання законодавства про працю. Станом на 19.11.2012 року розмір недоплаченої їй заробітної плати складає 4000 грн. 5.09.2012 року її ознайомили з наказом №25/к від 5.09.2012 року про застосування до неї дисциплінарного стягнення догани, за порушення трудової дисципліни, з яким вона не згодна, так як під час роботи вона не займалась складання, виготовленням документів, що не повязані з її професійною діяльністю. Допускає, що хтось інший мав доступ до компютера за яким вона працювала. Внаслідок зазначених обставин вона зазнала душевних страждань, втратила покій та сон, тому вимагає від відповідача компенсації моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 наполягала на задоволені позову на підставах зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача КС «Можливість» в судовому засіданні позов не визнав заперечував проти його задоволення посилаючись на наступні обставини. Дійсно, 29.07.2011 року відповідач наказом №14/к прийняв ОСОБА_1 на роботу, на посаду заступника керівника, з 29.07.2011 року з окладом у 2800 грн. За наказом №17/к від 2.08.2011 року позивача було переведено на посаду заступника голови правління виконавчого директора відокремленого підрозділу №1 КС «Можливість». 10.01.2012 року спостережна рада відповідача прийняла рішення про призупинення діяльності вказаного підрозділу з квітня 2012 року, оскільки він не виправдав сподівань відповідача щодо залучення нових клієнтів, крім того видатки на його утримання були суттєвими, тому посадовий оклад позивача з 1.04.2012 року було зменшено з 2800 грн. до 2300 грн., про що її повідомили завчасно 12.01.2012 року. Однак позивач відмовилась підписувати письмове попередження, про що був складений відповідний акт. 19.03.2012 року відповідач видав наказ №10/к про зміну штатного розкладу, за яким позивачу встановлено оклад з 1.04.2012 року у розмірі 2300 грн. З вказаним наказом позивач ознайомилась 19.03.2012 року, на якому засвідчила свою незгоду зі змінами істотних умов праці. З квітня 2012 року оклад позивача змінився, але вона продовжувала працювати і до жовтня 2012 року не зверталася до відповідача з заявою про звільнення за вказаною підставою, отже вона погодилась на нові умови праці, тому підстав для звільнення позивача за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України не вбачалось. У відповідності з встановленими законом строки позивач не оскаржує до суду змінені істотні умов праці. Незважаючи на це, позивач 2.10.2012 року написала відповідачу заяву про її звільнення з 3.10.2012 року за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки відповідач не виконує законодавство про працю, так як була порушена процедура своєчасного попередження її про зміну умов праці, та не звільнення її з 19.05.2012 року за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. Заяву відповідач отримав поштою 4.10.2012 року, але з 3.10.2012 року позивача знаходилась на лікарняному про що повідомила відповідача. 11.10.2012 року позивач вийшла з лікарняного та приступила до виконання своїх обовязків, роблячи вигляд, що заяву про звільнення вона не писала, в подальшому неодноразово звертаючись до відповідача з заявами про надання їй відпусток без збереження заробітної плати. По теперішній час позивач працює у відповідача, отримує заробітну плату, тому підстав для розірвання трудового договору не існує. Крім того слід врахувати, що відповідач 10.01.2013 року з урахуванням поліпшення економічного становища, скасував свій наказ №10/к від 19.03.2012 року, здійснив позивачу донарахування заробітної плати з квітня 2012 року по січень 2013 року у розмірі 5000 грн., та відновив посадовий оклад позивачу у 2800 грн. 5.09.2012 року відповідач на законних підставах, не порушуючи строки, притяг позивача до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, оскільки керівником відповідача було встановлено, що позивач на своєму робочому місті, в робочий час, складала документи, які не мають відношення до діяльності кредитної спілки, а мають відношення до чоловіка позивача, котрий не працює у відповідача. На підставі зазначеного позивачу слід відмовити у задоволенні позову

Представник третьої особи Маріупольського міського центру зайнятості в судовому засіданні зазначила, що позивач ОСОБА_1 згідно договору №61 від 28.07.2011 року, як безробітна була працевлаштована до КС «Можливість» на строк не менше ніж два роки, з наданням дотації. За умовами договору робоче місце, умови та оплата праці ОСОБА_1 визначаються КС «Можливість» і повинні відповідати діючому законодавству. За зверненням ОСОБА_1 Маріупольським міським центром зайнятості здійснена перевірка достовірності поданих КС «Можливість» даних, що є підставою для визначення розміру дотації та порядку її використання, за результатами якої порушень не виявлено. За таких обставин позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Свідок ОСОБА_2, викликана до суду за клопотанням позивача, в судовому засіданні пояснила, що в КС «Можливість» вона працювала головним бухгалтером з 3.05.2007 року по 7.07.2012 року. Про зміну посадового окладу позивачу ОСОБА_1 їй стало відомо у березні 2012 року. Членом спостережної рада відповідача вона не була, могла бути присутня на засіданні ради, якщо її запрошували. Про рішення спостережної рада відповідача в січні 2012 року, яким зменшено посадовий оклад позивача їй не відомо, в такому засіданні вона участі не приймала.

Свідок ОСОБА_3, викликаний до суду за клопотанням представника відповідача, в судовому засіданні пояснив, що з січня 2011 року по теперішній час він працює головою правління КС «Можливість». 4.09.2012 року стало відомо, що заступник голови правління ОСОБА_1, використовуючи оргтехніку, що належить відповідачу, та в робочий час готувала документи, що не відносяться до діяльності КС «Можливість». Дати письмові пояснення з приводу допущених порушень трудової дисципліни ОСОБА_1 відмовилась, про що був складений відповідний акт. Наказом від 5.09.2012 року позивачу було оголошено догану за порушення трудової дисципліни. Крім того наказом голови правління від 10.01.2013 року скасовано попередній наказ №10/к від 19.03.2012 року про зміну штатного розкладу, позивачу поновлено попередній оклад, та зроблене донарахування заробітної плати за період з квітня 2012 року по січень 2013 року у розмірі 5000 грн., але по теперішній час позивач не отримує вказані кошти.

Свідок ОСОБА_4, викликана до суду за клопотанням представника відповідача, в судовому засіданні пояснила, що при спілкуванні голови правління з позивачкою з приводу її звільнення, вона була присутньою, так як працює юристом у КС «Можливість», при цьому ніякі образи в адрес ОСОБА_1 не висловлювались.

Суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позивачу слід відмовити у задоволені позову з наступних підстав.

Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

При вирішенні спірних правових відносив, суд перш за все керується наступними вимогами цивільно-процесуального законодавства.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно договору №61 від 28.07.2011 року, ОСОБА_1, як безробітна працевлаштована до КС «Можливість» на строк не менше ніж два роки, з наданням дотації. За умовами договору робоче місце, умови та оплата праці визначаються КС «Можливість» і повинні відповідати діючому законодавству.(а.с.7-11)

29.07.2011 року КС «Можливість» своїм наказом № 14/к прийняла ОСОБА_1 на роботу на посаду заступника керівника - замісника голови правління з 29.07.2011 року з окладом 2 800 грн. (а.с.56)

Згідно з наказом КС «Можливість» № 17/к від 2.08.2011 року ОСОБА_1 переведено на посаду заступника голови правління - виконавчого директора відокремленого підрозділу № 1. (а.с.57)

Вказані обставини визнані сторонами, за вимогами ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

10.01.2012 року проведене засідання спостережної ради КС «Можливість», оформлене протоколом №02, відповідно до якого встановлено, що відокремлений підрозділ №1 не виправдав сподівань щодо залучення нових клієнтів, видатки на його утримання є суттєвими. За результатами засідання спостережної ради КС «Можливість» прийняте рішення: з квітня 2012 року призупинити діяльність відокремленого підрозділу №1, ініціювати розірвання договору оренди приміщення відокремленого підрозділу № 1, а також інших договорів про надання послуг відокремленому підрозділу № 1, та зменшити посадовий оклад позивача ОСОБА_1, попередивши її про це не пізніше, ніж за 2 місяці.

12.01.2012 року виконуючи рішення спостережної ради від 10.01.2012 року, КС «Можливість» попередила ОСОБА_1 про зміну, з 01.04.2012 року, істотних умов праці: призупинення робота відокремленого підрозділу №1, та зменшення її посадового окладу з 2800 грн. до 2300 грн.

Згідно акту від 12.01.2012 року, складеного КС «Можливість», позивач ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з вказаним попередженням.

Зазначені обставини зміни істотних умов праці позивача ОСОБА_1, та попередження про них, що мали місце у січні 2012 року доведені суду відповідачем належними доказами - відповідними документами (а.с.58-60), і навпаки не спростовані позивачем ОСОБА_1, у тому числі показаннями її свідка ОСОБА_2, оскільки остання не була членом спостережної рада КС «Можливість», не була присутня на засіданні ради у січні 2012 року, тому про рішення ради про зменшення позивачу посадового окладу їй не відомо.

У даному випадку КС «Можливість» виконала вимоги ст.103 КЗпП України, щодо завчасного повідомлення працівника про запровадження нових або зміну діючих умов оплати праці.

3.03.2012 року на засіданні спостережної ради відповідача, оформленому протоколом №05, спостережною радою КС «Можливість» вирішено внести зміни до штатного розкладу, а саме встановити посадовий оклад позивача з 1.04.2012 року у розмірі 2 300 грн.

На підставі вказаного рішення спостережної ради від 3.03.2012 року КС «Можливість» видала наказ №10/к від 19.03.2012 року, яким внесено зміни до штатного розкладу, а саме встановлено посадовий оклад позивача у розмірі 2 300 грн.

В цей же день, 19.03.2012 року, ОСОБА_1 ознайомлена з вказаним наказом, на якому власноруч зробила запис про незгодну зі змінами істотних умов праці, проте позивач не звільнилася, продовжила працювати у КС «Можливість» з посадовим окладом у розмірі 2 300 грн. і до жовтня 2012 року не зверталась до відповідача з заявою про звільнення у зв'язку зі змінами істотних умов праці, тому при вказаних обставинах відповідач справедливо вважав, що позивач погодилась на нові умови праці, а тому підстави для її звільнення за п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України відсутні.

Підтвердженням наведеному висновку суду є і те, що позивач, у випадку своєї незгоди зі змінами умов праці, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України могла звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли вона дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, але таким правом вона скористалась тільки в жовтні 2012 року, звернувшись з позовом до суду 11.10.2012 року, з порушенням встановленого строку, не навівши причини його пропуску.

За змістом ч.3 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

2.10.2012 року позивач ОСОБА_1 написала заяву адресовану відповідачу про її звільнення з 3.10.2012 року, за ст.38 КЗпП Україні, яку відповідач отримав 4.10.2012 року, обґрунтувавши її тим, що відповідач не звільнив її з роботи з 19.05.2012 року за п.6 ст.36 КЗпП України, тобто після спливу двох місяців з часу ознайомлення її з наказом №10/к від 19.03.2012 року, яким внесено зміни до штатного розкладу, а саме встановлено їй посадовий оклад у розмірі 2 300 грн.

Обставини, зазначені в заяві позивачем ОСОБА_1 не відповідають дійсності, оскільки спростовуються вже наведеними висновками суду про відсутність порушень законодавство про працю з боку відповідача.

Після написання позивачем в жовтні 2012 року заяви про її звільнення на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України, позивач також вийшла на роботу, продовжувала працювати й отримувати заробітну платню. За період з жовтня 2012 року по січень 2013 року позивач декілька разів брала лікарняний та щонайменше шість разів зверталась до відповідача з заявами про надання їй відпусток для навчання та складання іспитів, без збереження заробітної, а також планової відпустки. Ці обставини підтверджуються відповідними наказами відповідача, та не заперечуються позивачем.

Вказані обставини свідчать про те, що позивач не відмовилась від роботи у відповідача, продовжує працювати по теперішній час, а отже, з урахуванням положень ст. 38 КЗпП України у відповідача і на цей час немає підстав звільняти позивача.

Слід також відзначити, що розірвання трудового договору за ч.3 ст. 38 КЗпП України, на якому наполягає позивач, за рішенням суду не можливе, оскільки діюче законодавство такої можливості не передбачає.

В судовому засіданні, судом досліджений наказ КС «Можливість» №01/к від 10.01.2013 року, яким з урахуванням поліпшення економічного становища відповідача, скасовано наказ №10/к від 19.03.2012 року, що оспорює позивач, здійснено позивачу донарахування заробітної плати з квітня 2012 року по січень 2013 року у розмірі 5000 грн., поновлено їй оклад у розмірі 2800 грн.

На теперішній час, враховуючи наказ №01/к від 10.01.2013 року, відсутній предмет оскарження, щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 19.03.2012 року №10/к про зміну штатного розкладу, поновлення посадового окладу, стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з 1.04.2012 року по день винесення рішення судом із розрахунку 500 грн. за один місяць роботи, тому у вказаній частині позовних вимог позивачу слід відмовити у їх задоволені.

Враховуючи наведені обставини, суд, вважає, що позивачу слід відмовити в задоволені позовних вимог щодо розірвання трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України, та стягнення з відповідача вихідної допомоги у трикратному розмірі посадового окладу 8400 грн., за ст.44 КЗпП України, оскільки остання вимога є похідною від розірвання, припинення трудового договору.

Щодо визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 5.09.2012 року №25/к про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення догани, слід зазначити наступне.

Згідно ст.139 КЗпП України, працівники зобовязані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Дисциплінарне стягнення, відповідно до ст.147-1 КЗпП України, ст.148 КЗпП України, застосовується органом, якому надано право прийняття на роботу даного працівника, безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

Згідно ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Як встановлено судом, 4.09.2012 року керівником КС «Можливість» було виявлено, що позивач ОСОБА_1 в робочий час на своєму робочому місці складає документи, які не відносяться до діяльності кредитної спілки, зокрема, такі документи, як своє резюме, довідки та заяви від імені чоловіка позивача, який не є працівником кредитної спілки, та інші. З дати створення цих документів, а також з того, що ОСОБА_5 є чоловіком позивача, яка має доступ до робочого комп'ютера, що захищений паролем, і ніхто інший окрім позивача за цим комп'ютером не працював, відповідачем зроблено обґрунтований висновок про те, що такими діями позивач порушила трудову дисципліну, а тому вона була притягнута до дисциплінарної відповідальності в межах місячного строку, встановленого діючим законодавством для притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Надані відповідачем з цього приводу докази, підтверджують вказані обставини, які позивачем належним чином не спростовані.

Отже КС «Можливість» застосувало до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення догану, за порушення трудової дисципліни, безпосередньо за виявленням проступку, не пізніше одного місяця з дня його виявлення, за умови відмови порушника трудової дисципліни дати письмові пояснення, що зафіксовано актом від 4.09.2012 року.

При вказаних обставинах позивачу слід відмовити у задоволення позовної вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 5.09.2012 року №25/к про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення.

Оскільки суд прийшов до вказаних висновків, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 грн. не підлягають задоволенню, так як наведене позивачем їх обґрунтування не відповідає дійсності, і навпаки встановлені судом обставини свідчать про те, що відповідач не вчиняв жодних дій, які б могли спричинити моральні страждання позивачу та завдати їй моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.10,60,88,212,213,215,218 ЦПК України, ч.3 ст.38 КЗпП України, ст.ст.44,139,147,147-1, 148,149,233 КЗпП України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Можливість», третя особа Маріупольський міський центр зайнятості, про зобовязання розірвати трудовий договір, поновлення виплати посадового окладу, стягнення заробітної плати, матеріальної шкоди унаслідок зменшення посадового окладу, вихідної допомоги, моральної шкоди, скасування наказів про зміну штатного розкладу, застосування дисциплінарного стягнення - відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневій районний суд м.Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : П.І. Папаценко