Справа № 2215/1203/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2013 року Старокостянтинівський районний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого судді Сенькова О.Г.

при секретарі Повзун С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

5 березня 2012 року ОСОБА_1 предявив позов до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, посилаючись на те, що його тітці ОСОБА_4 належали два домоволодіння, які знаходяться в м.Старокостянтинові по вул.26 Бакинських комісарів, №100 і №102. На початку 2006 року зі слів ОСОБА_4 йому стало відомо, що домоволодіння по вул.26 Бакинських комісарів, №100 вона заповіла йому. 25 жовтня 2006 року ОСОБА_4 зверталась до нотаріуса, де склала заповіт, яким заповіла домоволодіння, що знаходиться по вул.26 Бакинських комісарів, №102, відповідачці.

18 вересня 2011 року ОСОБА_4 померла.

Після звернення до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини йому стало відомо про існування лише одного заповіту, складеного ОСОБА_4 25 жовтня 2006 року на користь відповідачки, який посвідчено приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 Згідно зазначеного заповіту ОСОБА_4 скасувала свій заповіт від 8 лютого 2006 року і все своє майно заповіла відповідачці.

Вважаючи, що ОСОБА_4, складаючи вказаний заповіт, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, вона мала намір розпорядитися лише домоволодінням, що знаходиться по вул.26 Бакинських комісарів, №102, а не усім майном. Тому просив визнати спірний заповіт недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

9 квітня 2012 року ОСОБА_2 звернувся з аналогічним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що його тітка ОСОБА_4 8 лютого 2006 року склала заповіт, в якому зазначила, що він є одним із спадкоємців всього її майна. Після смерті ОСОБА_4, коли він у березні 2012 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, йому стало відомо, що вона 25 жовтня 2006 року склала новий заповіт, яким скасувала попередній і все своє майно заповіла відповідачці. Посилаючись на похилий вік ОСОБА_4 та поганий стан здоровя, вважає, що вона в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, а тому просив визнати спірний заповіт недійсним на підставі ст. 225 і 229 ЦК України.

Ухвалою Старокостянтинівського райсуду від 3 липня 2012 року вказані позови обєднані в одне провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_2 уточнив підстави позову і просить визнати заповіт недійсним, оскільки ОСОБА_4 під час його складання помилялась щодо вчинення розпорядження усім своїм майном на користь відповідачки.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала і пояснила, що вона тривалий час доглядала за ОСОБА_4 У зв'язку з цим остання заповіла їй все своє майно. ОСОБА_1 знав про змінений заповіт і неодноразово просив ОСОБА_4 заповісти йому та брату домоволодіння. Свій екземпляр заповіту ОСОБА_4 передала їй на зберігання. Після смерті ОСОБА_4 вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_4 була психічно здоровою і усвідомлювала значення своїх дій.

Третя особа на стороні відповідача - приватний нотаріус ОСОБА_5 також позов не визнала і пояснила, що ОСОБА_4 особисто звернулась до неї про посвідчення заповіту. По просьбі ОСОБА_4 вона 25 жовтня 2006 року склала і посвідчила спірний заповіт. Спадкодавець заповіла все своє майно відповідачці, а попередній заповіт скасувала і свій примірник повернула їй. ОСОБА_4 особисто прочитала заповіт, про що зробила відповідний запис у ньому, і підписала його.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2006 року приватний нотаріус Старокостянтинівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 по місцю роботи на прохання ОСОБА_4 склала заповіт, який остання прочитала і підписала. Після цього нотаріус посвідчила даний заповіт і зареєструвала його за номером 4235. Згідно заповіту ОСОБА_4 заповіла все своє майно ОСОБА_3 Цим же заповітом вона скасувала свій заповіт від 8 лютого 2006 року, зареєстрований за номером 303, яким усе належне майно заповідала ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, і примірник його повернула нотаріусу.

18 вересня 2011 року ОСОБА_4 померла. Після її смерті сторони звернулись до Старокостянтинівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Даний факт підтверджується спадковою справою та заповітами від 8 лютого та 25 жовтня 2006 року.

Відповідно до вимог ст.1233, 1235 ч.1, 1236 ч.2, 1248 ч.2, 1254 ч.2-3, 6-7, 1257 ч.2 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто і у порядку, встановленому цивільним кодексом для посвідчення заповіту.

Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст.1257 ЦК України, якою визначено лише дві підставі недійсності заповіту.

Так, згідно ч.1 вказаної статті заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, а частиною 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Крім того, ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В судовому засіданні позивачі не довели жодної підстави недійсності заповіту.

Як встановлено судом, на момент складання заповіту поведінка ОСОБА_4 не давала підстав вважати, що вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що не заперечували сторони та підтверджували свідки в судовому засіданні.

Більше того, позивачі посилались на підставу визнання заповіту недійсним помилку ОСОБА_4 щодо обєкта спадкового майна та визначення спадкоємців.

Однак, згідно ч.1 ст.219 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася що обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Зі змісту вказаної статті та ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України убачається, що особа, яка вчинила правочин під впливом помилки, повинна довести дану обставину. Інші особи не можуть це доводиди, оскільки вони не були учасниками правочину і їм не відомі дійсні умови правочину.

Отже, вимоги даної статті застосовуються на двосторонні та багатостороні правочини і не поширюються на односторонній правочин, яким є заповіт.

В своєму заповіті від 25 жовтня 2006 року ОСОБА_4 виразила свою волю щодо розпорядження належним її майном на випадок своєї смерті.

Щодо твердження позивача ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 заповіла йому домоволодіння, що знаходиться по вул.26 Бакинських комісарів, №100, то вони жодними доказами не підтверджуються. Більше того, як убачається із попередніх заповітів, ОСОБА_4 взагалі не включала ОСОБА_1 в число спадкоємців.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним є не обгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі ст. ст.1233, 1235 ч.1, 1236 ч.2, 1248 ч.2, 1254 ч.2-3, 6-7, 1257 ч.2 ЦК України, керуючись ст.10-11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області на протязі 10 днів з дня проголошення через Старокостянтинівський районний суд.

Суддя