Справа № 2-699 2012 рік
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2013 року

Житомирський районний суд Житомирської області

в складі: головуючого - судді Чернявського М.В.

за участю секретаря судового засідання Барабанової Л.С.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідачки ОСОБА_3

представника відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом, який вона в процесі судового розгляду справи уточнила та просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку № 76 по вул.Щорса в с.Оліївка Житомирського району, що був укладений 28.09.1998 року, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, яка розташована за тією ж адресою, що був укладений 28.09.1998 року, визнати за нею право власності на даний житловий будинок і земельну ділянку.

У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги, просила суд задовольнити їх в повному обсязі та пояснила суду, що 28.09.1998 року вона та відповідачка уклали нотаріально посвідчений договір. Підписуючи договір вона його не читала та не придала значенню його змісту, так як погано себе в той день почувала. Нотаріус, який посвідчував даний договір також не зачитував його в голос, а тому вона вважала, що нею підписано договір за яким відповідачка, яка є її дочкою, буде її довічно утримувати. Лише весною 2011 року, коли до її будинку в с.Оліївка почали навідуватися покупці, вона вирішила зясувати, який вона підписала договір. В нотаріальному архіві в 2011 році вона взяла копії договорів з яких вбачається, що вона подарувала відповідачці свій житловий будинок в с.Оліївка, а також земельну ділянку на якій він знаходиться. Вважає, що зазначені договори дарування вона підписала будучи введеною в оману відповідачкою і нотаріусом, який посвідчував дані договори, так як не мала наміру відчужувати своє майно в такий спосіб.

Представник позивачки у судовому засіданні підтримав позовні вимоги позивачки, просив суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав зазначених у позовних заявах позивачки.

Відповідачка у судовому засіданні позовних вимог позивачки не визнала, просила суд відмовити позивачці у задоволені її позовних вимог та пояснила суду, що позивачка, яка є її матірю, добровільно без будь-якого примусу підписала договір дарування їй житлового будинку, що знаходиться в с.Оліївка і земельної ділянки на якій цей будинок розташований. Стверджувала, що підписуючи договори дарування житлового будинку і земельної ділянки позивачка була свідома, які договори вона підписує, так як перед їх укладанням і підписанням нотаріус надав можливість як їй, так і позивачці ознайомитись з тестом договорів. Окрім того, саме позивачка була ініціатором укладання даних договорів та допомагала їй переоформляти право власності на житловий будинок і земельну ділянку. З цих підстав просила суд при ухваленні судового рішення застосувати строки позовної давності.

Представник відповідачки у судовому засіданні підтримав доводи відповідачки, просив суд відмовити позивачці у задоволенні її позовних вимог за безпідставністю та застосувати строки позовної давності посилаючись на те, що позивачка є освіченою людиною і не могла підписувати перед нотаріальним посвідченням такі важливі документи як договори дарування не ознайомившись з текстами договорів. Просив суд не брати до уваги наданий суду позивачкою витяг з амбулаторної карти, де зазначено, що у позивачки з 26.09 по 09.10.1998 року було загострення гаймориту оскільки це, на його думку, не перешкоджало їй приймати участь у підписанні договорів дарування. Просив при ухваленні судового рішення застосувати строки позовної давності.

ОСОБА_5,В. в своїх показаннях у судовому засіданні ствердив, що знає позивачку біля 7 років, так як вони проживають в одному селі та є сусідами. Інколи він допомагає позивачці по господарству. Позивачка йому скаржилася на те, що до неї з весни 2011 року почали приходити невідомі люди пропонуючи їй продати будинок в якому вона проживає в с.Оліївка. Дізнавшись від позивачки, що вона подарувала відповідачці свій будинок та земельну ділянку саме він порекомендував їй звернутися до суду з позовом про визнання договорів недійсними знаючи про погані стосунки між позивачкою і відповідачкою.

Свідок ОСОБА_6 в своїх показаннях у судовому засіданні ствердила, що будинок позивачки розташований неподалік її будинку в с.Оліївка. Позивачка проживає одна і іноді вона допомагає позивачці, так як та є людиною похилого віку. Вона, а також інші мешканці села допомагали позивачці відбудовувати її будинок після пожежі. З весни 2011 року до позивачки почали навідуватися незнайомці, які пропонували їй продати будинок. Від позивачки вона довідалась, що житловий будинок в якому та проживає, а також земельна ділянка на якій знаходиться даний будинок, належить її дочці, тобто відповідачці.

Заслухавши пояснення позивачки, відповідачки, а також їх представників, і показання свідків, зясувавши всі обставини справи та перевіривши надані суду сторонами у справі докази, судом на засадах змагальності сторін встановлені наступні факти.

Згідно копії договору дарування житлового будинку, укладеного 28 вересня 1998 року, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок, який знаходиться в с. Оліївка, вул. Щорса 76,Житомирського району та області ( а.с.6 ).

Згідно копії договору дарування земельної ділянки, укладеного 28 вересня 1998 року, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянку, площею 0,27 га, яка розташова в с.Оліївка, Житомирського району та області ( а.с.7 ).

З копії державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ 08-03 № 000705 вбачається, що власником земельної ділянки, площею 0,27 га, яка розташована в с. Оліївка, Житомирського району є ОСОБА_3 ( а.с.10 ).

З копії трудової книжки серії УКР № 2338144 вбачається, що ОСОБА_7 25 квітня 1989 року прийнята в члени колгоспу ім. Калініна, а 12 лютого 1996 року виключена з членів КСП Оліївське ( а.с.13 )

Згідно копії технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленого 17 серпня 1998 року, власником житлового будинку № 76 по вул. Щорса в с. Оліївка Житомирського району спочатку була ОСОБА_8, а на даний час є ОСОБА_3 ( а.с.17 ).

З копії витягу з рішення № 636 від 11 грудня 1997 року Про призначення опікуном над неповнолітнім вбачається, що ОСОБА_1А призначена опікуном над неповнолітньою онукою ОСОБА_9С.( а.с.44 ).

З копії витягу з амбулаторної карти ОСОБА_1 вбачається, що в неї з 26 вересня 1998 року по 09 жовтня 1998 року було загострення хронічного гаймориту ( а.с.67 ).

Судом встановлено, що між сторонами у справі є цивільні правовідносини.

Позивачка оспорює правочини, зокрема, договори дарування житлового будинку № 76 по вул.Щорса в с.Оліївка Житомирського району та земельної ділянки на якій він розташований, які були укладені між нею і відповідачкою та нотаріально посвідчені 28.09.1998 року вважаючи, що вона підписала дані договори дарування будучи введеною відповідачкою в оману та з посиланням на дану обставину просить суд визнати договори дарування недійсними і визнати за нею право власності на житловий будинок і земельну ділянку.

Відсутність будь-яких порушень діючого законодавства на час укладення 28 вересня 1998 року договору, яким позивачка подарувала відповідачці належний їй на праві власності житловий будинок № 76 по вул.Щорса в с.Оліївка Житомирського району, а також при укладенні 28 вересня 1998 року договору дарування позивачкою відповідачці земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та при посвідчені даних договорів нотаріусом є підставою для відмови позивачці у задоволенні її позову.

За приписами ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, ( ч.1 ст.229 цього Кодексу ), такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними , правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Суд вважає безпідставними та необґрунтованими твердження та доводи позивачки в частині того, що вона не була ознайомлена з договорами, які вона підписала в нотаріальній конторі, так як довірилася відповідачці та нотаріусу, які запевнили її в тому, що це договори її довічного утримання відповідачкою, тобто ввели її в оману, а також посилання позивачки на те, що вона перебувала у хворобливому стані, коли підписувала договори.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а також надати докази, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Під час судового розгляду справи позивачка та її представник не надали суду доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме доказів того, що правочини були вчинені позивачкою під впливом обману відповідачки, а її фізичний стан в якому вона перебувала під час підписання договорів позбавляв її можливості розуміти значення своїй дій.

Суд при цьому бере до уваги вік позивачки, якій на момент укладання правочинів було 58 років, що вона є особою, яка має відповідну медичну освіту і хоч вона на той час перебувала на пенсії, але продовжувала працювати медсестрою, що є доказом того, що вона за своїм рівнем освіченості була в змозі зясувати, які договір вона підписує договір дарування, чи договір довічного утримання.

Суд не бере до уваги доводи позивачки та її представника в тій частині, що в день укладання договорів, які нею оспорюються в суді, вона перебувала в хворобливому стані, який позбавляв її можливості належним чином ознайомитися з текстами договорів, так як позивачка не надала суду з цього приводу відповідних доказів, а наданий позивачко витяг з амбулаторної картки, де зазначено, що з 26.09.98 року по 09.10.98 року у неї був загострений хронічний гайморит, не є для суду доказом того, що дане захворювання позбавляло позивачку можливості вчиняти певні дії при укладанні правочинів.

Суд за заявою відповідачки та її представника застосовує позовну давність, оскільки на день звернення позивачки з позовом до суду сплив строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

Відповідно до вимог ст.71 ЦК України ( в редакції 1963 року ) загальний строк для захисту права за позовом особи, право

якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Доводи позивачки та її представника в тій частині, що позивачці стало відомо лише весною 2011 року, коли вона отримала в архіві копії договорів, про те, що вона уклала з відповідачкою саме договір дарування, а не договір довічного утримання не є для суду переконливими, оскільки вони не підкріплені відповідними доказами та були спростовані у судовому засіданні відповідачкою та її представником.

Так, позивачка не надала суду доказів, коли саме вона зверталася з заявою до нотаріуса про видачу їй копій договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки та коли їй дані договори були видані.

В свою чергу у судовому засіданні відповідачка ствердила, проти чого не заперечувала і позивачка, що як до укладання договорів, які є предметом спору, так і після їх укладанням відповідачка разом з окремими членами своєї сімї проживала в Росії. Це, зокрема підтверджується витягом з рішення виконкому Житомирської міської ради № 636 від 11.12.97 року про призначення позивачки опікуном дочки відповідачки ОСОБА_9, 16 вересня 1990 року у звязку з тим, що її батьки тимчасово проживають за кордоном (а.с.44). За доводами відповідачки саме позивачка допомагала їй переоформляти та отримувати документи на житловий будинок і земельну ділянку в с.Оліївка, так як вона на той час проживала в Росії, а тому позивачка достовірно знала на підставі яких договорів проводилося переоформлення права власності на житловий будинок і земельну ділянку.

Керуючись п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними , ст.71 ЦК УРСР ( в редакції 1963

року ), ст.230 ЦК України,ст.10,11,57,60,209,212,213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності відмовити за безпідставністю.

На рішення суду протягом 10 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд.

Суддя: