Справа №784/2156/13 14.10.2013 14.10.2013 14.10.2013
Провадження № 22ц/784/1883/13 Головуючий у 1 інстанції Янчук С.В.
Категорія 37 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

14 жовтня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання Яценко Л.В.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4 рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2013 року, ухваленого в цивільній справі позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, з підстав вчинення заповіту дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а також, через порушення установленого законом порядку його укладення, -

у с т а н о в и л а :

11 липня 2011 року ОСОБА_4 предявила позов до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, який обгрунтовувала наступним.

ОСОБА_5 є її батьком і чоловіком відповідача.

01 лютого 2011 року батько помер, у звязку з чим відкрилася спадщина, до складу якої входять усі права і обовязки, що належали йому на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Звернувшись, як спадкоємець першої черги за законом, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, вона дізналася, що 02 березня 2010 року батько зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті на користь ОСОБА_2, посвідчивши його нотаріально.

Посилаючись на те, що на час вчинення заповіту батько, перебуваючи у віці 80 років і перенісши декілька інсультів, не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати, просила визнати заповіт недійсним.

22 липня 2011 року такий же позов, з таки ж же підстав і мотивувань, до того ж відповідача предявила ОСОБА_6

Судом позови були обєднані в одне провадження.

Відповідач позов не визнала, вважають його надуманим та бездоказовим.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2012 року позовну заяву ОСОБА_4, через залишення нею залу судового засідання, що було розцінено судом як повторна без поважних причин неявка позивача, залишено без розгляду.

Рішенням того ж суду від тієї ж дати у позові ОСОБА_6 відмовлено за його недоведеністю.

Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Миколаївської області 20 червня 2013 року рішення районного суду залишено без змін.

Іншою ухвалою названої колегії від того ж дня, ухвала Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2012 року про залишення позовної заяви ОСОБА_4І була скасована, а справа передана тому ж суду 1 інстанції для продовження її розгляду в частині вирішення позову ОСОБА_4

У звязку із задоволенням відводу судді, головуючому у справі та відсутністю іншого складу суду, ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 23 липня 2012 року справу передано для розгляду до Баштанського районного суду Миколаївської області.

03.09.2012 року ОСОБА_4 збільшила свої позовні вимоги, зазначивши у своїй письмовій заяві ще одну підставу визнання заповіту недійсним, а саме, недотримання порядку вчинення заповіту.

За її твердженнями, батько, через фізичні вади, сам не міг підписати заповіт, а значить його підписала інша, не оговорена в заповіті особа, що є недопустимим і свідчить про відсутність волевиявлення заповідача вчинити заповіт на користь відповідача

Посилаючись на усі виписані вище обставини вона просила задовольнити її позов.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2013 року у задоволенні позову відмовлено за його недоведеністю.

ОСОБА_4 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, а цивільну справу передати на нове вирішення суду 1 інстанції.

В обґрунтування скарги посилаються на неповне зясування судом одних і недоведеність інших обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки той постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_4 у позові районний суд виходив з того, що на час складення оспорюваного заповіту, ОСОБА_5 розумів значення своїх дій і міг керувати ними, його внутрішня воля була незалежною і спрямована на передачу належного йому майна в майбутньому дружині. Як на думку районного суду, іншого, належними та допустимими доказами, відповідач не довів.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з такими обставинами та правовідносинами, висновки суду 1 інстанції щодо них і результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних. трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених ЦПК України.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Разом з тим, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

При цьому слід мати на увазі, що справа, яка вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справірішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення місцевого суду у повній мірі відповідає виписаному.

Так, статтями 1216-1217, 1233 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщина) від фізичної особи , яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Як односторонній правочин, заповіт є дійсним лише за дотримання певних умов передбачених ст. 203 ЦК України, зокрема:

●якщо його зміст не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

●якщо особа, яка його вчиняє, має необхідний обсяг цивільної дієздатності;

●якщо волевиявлення учасника правочину є вільним і відповідає його внутрішній волі;

●якщо він вчинятися у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

В силу частини 2 названої статі, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до норм ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Виписані вимоги до форми заповіту вважаються загальними, тому що вони стосуються як випадків посвідчення заповіту нотаріусом, так і іншими особами, яким законом надані такі повноваження. Специфіка ж посвідчення заповітів установлюється в нотаріальній процедурі Законом України Про нотаріат та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Зазначені в указаній статті вимоги мінімально необхідні, а їх недотримання є підставою для визнання заповіту нікчемним.

Судом установлено, що 02 березня 2010 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким усе належне йому майно заповідав своїй дружині ОСОБА_2 Заповіт підписано особисто ОСОБА_5, доказів чому у справі достатньо, посвідчено в нотаріальній конторі приватним нотаріусом Новобузького нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7 й зареєстровано за номером 237 (т. 1 а.с. - 71).

Викладене вище свідчить про те, що посилання позивача на недотримання вимог щодо форми заповіту під час складання заповіту від 02 березня 2010 року є безпідставними.

Доводи ОСОБА_4 про порушення нотаріусом при посвідченні заповіту таємниці нотаріальних дій, колегія суддів оцінює критично, оскільки на підтвердження цього позивачкою не наведено доводів та не надано належних доказів.

Стосовно тверджень позивача про відсутність у спадкодавця вільного волевиявлення при складені заповіту, то колегія виходить з наступного.

Дійсно, згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а саме:

●якщо його зміст суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

●якщо особа, яка його вчиняє, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності;

●якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі;

●якщо він вчинятися не у формі, встановленій законом і не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У матеріалах справи відсутні переконливі належні та допустимі докази тому, що заповіт підписано не ОСОБА_5, а іншою особою, і, що волевиявлення відповідача не було вільним немає.

В той час, належні та допустимі докази протилежному - у справі є.

Зокрема, про це свідчить висновки посмертної судово-психіатричної експертизи та почеркознавчої експертиз (т. 1 а.с. 119-127, т. 2 а.с. 204-208); показаннями сусідки спадкодавця - ОСОБА_8, касира відділення банку ОСОБА_9, ОСОБА_10 лікаря обласного госпіталю інвалідів війни, ОСОБА_11, ОСОБА_12, товариша спадкодавця - ОСОБА_13, доброї знайомої подружжя ОСОБА_5 - ОСОБА_14, товаришки подружжя ОСОБА_5 - ОСОБА_15, які були допитані в суді.

Це ж підтверджено приюдиційним, чинними на сьогодні, рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 04 квітня 2012 року (т. 1 а.с. 150-153) та ухвалою колегії суддів апеляційного суду Миколаївської області від 20 червня 2012 року (т. 1 а.с. 219-220), які на сьогодні є чинними.

Іншого сторона позивача належними доказами не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є її обовязком.

Виходячи з наведеного вище, колегія вважає, що на час укладення оспорюваного заповіту внутрішня воля заповідача була спрямована на передачу належних йому за життя прав на майно відповідачеві і, що, вчиняючи заповіт він діяв свідомо, самостійно й міг керувати своїми діями у повній мірі.

Свідчення ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не спростовують наведених доказів, оскільки ґрунтуються на припущеннях.

За такого, позов ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

Оскільки цього ж висновку, з таких же мотивів дійшов і місцевий суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про ігнорування судом наданих нею доказів та клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, то воно не може братися до уваги, оскільки названий недолік був виправлений апеляційною інстанцією і, результат такого виправлення не підтвердив правової позиції сторони позивача.

Інші порушення цивільно-процесуального законодавства, на які указує апелянт, навіть за їх доведеності, не можуть слугувати скасуванню рішення, оскільки є формальними і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: