Справа № 133/1857/13-ц Провадження №
22-ц/772/4297/2013Головуючий в суді першої
інстанції:Сєчко В.Л.Категорія: 5
Доповідач: Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2013 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючого: Зайцева А.Ю.,

суддів: Денишенко Т.О., Чорного В.І.,

при секретарі:
Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області від 26.11.2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

19.06.2013 року в суд звернулась ОСОБА_4 з
позовом до ОСОБА_3, за участю третьої
особи без самостійних вимог на стороні
відповідача ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу квартири
удаваним, визнання позивача покупцем
квартири, визнання за покупцем права
власності на квартиру. Позовні вимоги
мотивувала тим, що вона самостійно
підшукала квартиру за адресою по
АДРЕСА_1 та домовилась про продаж даної
квартири їй. Домовленість було
скріплено завдатком у сумі 600 доларів
США, які позивачка під письмову
розписку передала продавцю квартири
ОСОБА_5 31 травня 2001 року. Решту коштів в
сумі 1000 доларів США вона передала під
письмову розписку 03 липня 2001 року. Тому
позивачка вважала, що фактично договір
купівлі-продажу квартири був укладений
03.07.2001 року при погоджені всіх істотних
умов договору. 21.07.2001 року відповідач по
справі ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з
ОСОБА_2, після чого попросив позивачку
оформити вище зазначену квартиру на
нього. 15 лютого 2002 року між
відповідачем та ОСОБА_5 було укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 Вінницької області,
посвідчений державним нотаріусом і
зареєстрований у реєстрі за №126. Після
розлучення відповідача з ОСОБА_2,
остання заявила, що квартира придбана
під час шлюбу і їй належить ? частка
квартири на праві спільної сумісної
власності подружжя. Однак позивачка
вважає, що квартира не може являтись
спільною сумісної власністю, оскільки
вона придбана за кошти позивачки, а
відповідач та третя особа ввели її в
оману під час укладання договору
купівлі-продажу щодо істотних мотивів
необхідності такого оформлення, що й
стало підставою для звернення до суду з
даним позовом.

Ухвалою суду від 06.08.2013 року притягнуто
до участі в справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання угоди удаваної в
якості співвідповідача ОСОБА_2

19.08.2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_2 про
розподіл спільного майна подружжя,
який ухвалою Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області від 19.08.2013 року був прийнятий
до провадження суду та об'єднаний з
первісним позовом. Відповідач-позивач
ОСОБА_3 просив суд: визнати за ним право
власності на квартиру АДРЕСА_1,
Вінницької області та стягнути з нього
на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію
? ідеальної частки вказаної квартири.

Свої вимоги ОСОБА_3 мотивував тим, що
21.07.2001 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 Від
шлюбу мають доньку ОСОБА_9. Рішенням
Козятинського міськрайонного суду
Вінницької області від 06.10. 2011 року
шлюб між сторонами було розірвано.
Позивач в позові зазначив, що
незважаючи на те, що квартира
зареєстрована на праві приватної
власності за ним ОСОБА_3, однак вона
придбана ними під час шлюбу, а тому є
їхньою спільною сумісною власністю.

16.10.2013 року ухвалою Козятинського
міськрайонного суду Вінницької
області позовну заяву ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу квартири удаваним,
визнання позивача покупцем квартири,
визнання за покупцем права власності
на квартиру залишено без розгляду.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_3
подав заяву про зміну позовних вимог,
та виклав позовну заяву у новій
редакції в якій зазначив, що ОСОБА_4,
підшукала для нього та домовилась про
продаж квартири. Домовленість було
скріплено завдатком у сумі 600 доларів
США, які мати під письмову розписку
передала продавцю квартири ОСОБА_5 31
травня 2001 року. Решту коштів в сумі 1000
доларів США його мати передала під
письмову розписку 03 липня 2001 року. Тому
фактично договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 був укладений 03.07.2001
року, при погоджені всіх істотних умов
договору, передачі ключів від квартири
та отриманні розрахунку за квартиру.

Нотаріально посвідчити договір
купівлі-продажу в день фактичної
передачі коштів не було можливості, так
як у продавця не було оформлено право
власності на дану квартиру. А тому лише
15 лютого 2002 року між ним та ОСОБА_5 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
державним нотаріусом і зареєстрований
у реєстрі за №126. Кошти на придбання
квартири були надані його матір'ю
ОСОБА_4

Оскільки договір купівлі-продажу був
нотаріально посвідчений під час його з
відповідачкою шлюбу, то відповідачка
вважала, що дана квартира являється
спільною сумісною власністю. Однак
ОСОБА_3 вважав, що квартира не може
являтись спільною сумісної власністю,
оскільки вона придбана за кошти його
матері, які вона йому подарувала, а тому
просить визнати право особистої
приватної власності на квартиру.

Рішенням Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 26.11.2013
року позов задоволений. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на квартиру
АДРЕСА_1.

На рішення суду відповідачка ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову відмовити, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин справи, які суд
вважає встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, заслухавши учасників
судового засідання, дослідивши
матеріали справи, вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити виходячи з
наступних підстав.

Так, відповідно до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає
зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 31.05.2001 року ОСОБА_5
видав ОСОБА_4 розписку на отримання від
останньої коштів в сумі 600 доларів США
для оформлення квартири АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_3

03.07.2001 року ОСОБА_5 видав розписку
ОСОБА_4. про отримання коштів в сумі 1000
доларів США для оформлення квартири на
ОСОБА_3

21.07.2001 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_2,
який був розірваний 06.10.2011 року.

15.02.2002 року був нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 між ОСОБА_5, який діяв від імені
ОСОБА_7, та ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи право власності на спірну
квартиру за позивачем, суд першої
інстанції виходив з того, що договір
купівлі-продажу квартири був укладений
між ОСОБА_4, яка діяла в інтересах
ОСОБА_3 та ОСОБА_5, ще 03.07.2001 року,
оскільки сторони тоді виконали всі
істотні умови укладеного договору
купівлі-продажу квартири, а тому вона
належала ОСОБА_3 до укладення шлюбу.

Такі висновки суду не відповідають
обставинам справи

З договору купівлі-продажу жилої
квартири від 15.02.2002 року, вбачається, що
ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_7 на
підставі її доручення посвідченого
приватним нотаріусом 27.08.2001 року
(продавець) та ОСОБА_3 (покупець),
уклали договір за яким продавець
продав, а покупець купив належну
продавцю на праві приватної власності
квартиру за АДРЕСА_1, за 6500 гривень, які
представник продавця одержав від
покупця до підписання договору.

Таким чином, доводи позивача та
висновки суду першої інстанції про те,
що договір купівлі-продажу спірної
квартири був укдадений між ОСОБА_4, в
інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_5 03.07.2001 року
не відповідають обставинам справи та
спростовуються належним та допустимим
доказом у даній справі - нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу
квартири, де визначені покупець і
продавець квартири, ціна продажу та хто
отримав гроші за продану квартиру.

Колегія суддів вважає, що видані
розписки від 31.05.2001 року та 03.07.2001 року
не свідчать про укладання у 2001 році
договору купівлі-продажу квартири, а
лише підтверджують факт отримання
коштів у іноземній валюті ОСОБА_5 від
ОСОБА_4

У травні та липні 2001 року ОСОБА_5 не був
власником спірної квартири та не був
уповноважений на її продаж, оскільки
довіреність видана на його імя ОСОБА_7
лише 27.08.2001 року, яка в свою чергу стала
власником квартири лише у лютому 2002
року.

Не заслуговують на увагу і доводи
позивача, з якими погодився суд першої
інстанції, про те, що ОСОБА_4 діяла в
інтересах ОСОБА_3 і що вона виступила у
даному випадку дарувальником, оскільки
такі доводи і висновки не підтверджені
належними та допустимими доказами.

Таким чином, оскільки належні докази по
справі вказують на те, що спірна
квартира придбана ОСОБА_3 у шлюбі з
ОСОБА_2 вона, в силу ст. 22 КпШтС УРСР
(чинного на час виникнення спірних
правовідносин), є їх спільною сумісною
власністю.

При вирішенні даної справи колегія
суддів звертає увагу і на доводи
позивача, які він викладав в первісно
поданій зустрічній позовній заяві про
розподіл спільного сумісного майна
подружжя, про те, що вище зазначена
квартира є спільною сумісною власністю
подружжя, а тому просив стягнути на
користь відповідачки компенсацію за ?
частку спірної квартири, визнавши за
ним право власності на всю квартиру.

Відповідно до ч.1 п.п. 1, 3, 4 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Враховуючи встановлене, колегія суддів
прийшла до висновку, що суд першої
інстанції при прийнятті рішення не
вірно застосував норми матеріального
права, і його висновки не відповідають
обставинам справи, що призвело до
неправильного вирішення справи, а тому
рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 309, 313-314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області від 26.11.2013 року
- скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права
особистої приватної власності на
квартиру - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
А.Ю. Зайцев

Судді: Т.О.
Денишенко

В.І. Чорний