Провадження №2/263/285/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2013 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Соловйова О.Л.,

при секретарі Дьяконовій К.І.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Учбово-консультаційний центр» про зобовязання вчинити певні дії, стягнення компенсації за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

19 листопада 2012 року до Жовтневого районного суду міста Маріуполя звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до КП «УКЦ» про зобовязання внести запис до трудової книжки про звільнення за ст.38 КЗпП України з 01.09.2011 року, стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмір 3190 грн., за час затримки розрахунку при звільнені у розмір 6100 грн., та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000грн.

В обґрунтування позивних вимог зазначила, що з 01.02.2001 року відповідно до наказу № 5 від 31.01.2001року прийнята на роботу до КП «УКЦ» на посаду інженера інспектора, в подальшому наказом №26 від 23.05.2001 року переведена на посаду завуча. 01.09.2011 року звернулась до керівництва з проханням звільнення за ст.38 КЗпП України, але їй було відмовлено в прийомі заяви, у звязку з чим вона надіслала її рекомендованою кореспонденцією. В задоволенні її вимог, відповідачем було відмовлено, з посиланням на те, що вона не знаходиться на робочому місці, не реагує на вимоги про зясування характеру трудових відносин. Згідно до позиції відповідача висловленої у відповіді на запит адвоката, КП «УКЦ» не має заборгованості перед звільненими працівниками. Не погоджуючись з доводами відповідача, позивачка зазначає, що на час припинення трудових відносин, нею не використано 18 діб щорічної відпустки, компенсація за яку повинна бути сплачена при звільненні у розмірі 3190 грн. Несвоєчасний розрахунок при звільненні надає право вимоги компенсації на рівні 6100грн. Неправомірними діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, яка полягала у позбавленні джерела доходу у звязку з чим вона була вимушена позичати гроші у знайомих. Відповідач порушив її право на охорону праці, що привело до погіршення стану її здоров'я, в звязку з чим вона була вимушена звертатися до лікаря та вживати медичні препарати.

В обґрунтування сум, які мають бути стягнуті з відповідача у позовній заяві навела відповідні розрахунки.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідно до поясненні наданих позивачкою, остання зазначила, що на протязі 10 років працювала у КП «УКЦ» під керівництвом ОСОБА_2 Знаходячись у щорічній відпустці за 2010-2011 роки, їй стало відомо про зміну керівництва, у звязку з чим вона вийшла на роботу без відкликання з відпустці. З метою підтвердження трудового стажу в майбутньому, маючи доступ до кадрової документації, заволоділа особисто трудовою книжкою та залишила місце роботи. Після призначення іншого керівника, звернулась до нього з вимогою звільнення за ст.38 КК України, та внесення відповідного запису до трудової книжки. Останній відмовився вчиняти зазначені дії, вимагаючи повернення документів на підтвердження трудових відносин. Вважає, що зазначені дії відповідача, позбавляються її права на труд, оскільки вона позбавлена можливості працевлаштуватись до іншої установи без запису про припинення трудової діяльності за попереднім місцем роботи. Враховуючи, що на час фактичного припинення трудових відносин нею не було використано 18 днів щорічної відпустки, вважає, що при звільненні з нею повинен бути проведений остаточний розрахунок, за яким сплачена компенсація за невикористану відпусту та компенсація за затримку розрахунку.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали. За обставинами правовідносин пояснили, що розпорядженням міського голови з 04.10.2011 року ОСОБА_3 призначений директором КП «УКЦ». Приступивши до виконання службових обовязків зясував, що на підприємстві відсутня документація у підтвердження штатної чисельності працівників. Попередній склад працівників КП «УКЦ», дотримання трудової дисципліни проігнорували, з часу призначення нового керівника на роботу не вийшли. Позивачка маючи у власному розпорядженні трудову книжку, звернулась на особистому прийомі з вимогу про внесення запису про звільнення за власним бажанням. Враховуючи, що трудова книжка на підприємство повернута не була, ОСОБА_3 заявив про відсутність обєктивної можливості зробити відповідні записи про звільнення. Вимоги про стягнення компенсації вважає безпідставними, оскільки затримка розрахунку відбулася з вини позивача, яка до теперішнього часу не звільнена, самовільно заволоділа трудової книжкою та відмовляється повертати її до підприємства.

Суд, вислухавши позивачку та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно даних трудової книжки серії АХ №755265 ОСОБА_1 наказом №5 від 31.01.2001 року прийнята на роботу до КП «УКЦ» на посаду інженера інспектора, 23.05.2001 року переведена завучом.

За інформаційною довідкою КП «УКЦ» №98 від 28.09.2012 року настає, що позивачка з часу призначення директором КП «УКЦ» ОСОБА_3, тобто з 04.10.2011 року на робочому місці не зявлялась, документи підтверджуючи трудові правовідносини на підприємстві відсутні. /а.с.8/

Відповідно до даних персоніфікованого обліку на ОСОБА_1 представлених Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м.Маріуполя за вих. №964/06 від 14.01.2013 року находить, що КП «УКЦ» проводилась нарахування заробітної плати позивачці до вересня 2011 року. В подальшому, з жовтня 2011 року нарахування заробітної плати проводилось ТОВ «Учбово-експертний центр з охорони праці». Аналогічні данні про працевлаштування позивачці наданні Маріупольською обєднаною державної податковою інспекцією Донецької області ДПС за вих. № 24/10/18-2-013-ДСК від 30.01.2013 року, з яких вбачається, що у ІІІ кварталі 2011 року звіт про данні податкового розрахунку сум доходу ОСОБА_1 за формою 1-ДФ представленні КП «УКЦ», в подальшому починаючи з ІV кварталу 2011 року вказані данні представленні ТОВ «УЕЦОП».

У підтвердження наведених обставин позивачкою надано до суду трудову книжку серії АА №657560, оглядом якої в залі судового засідання встановлена наявність запису про працевлаштування ОСОБА_1 на посаду завідуючої учбової частини ТОВ «УЕЦОП» з 01.04.2012 року, відповідно до наказу №06 від 30.03.2012 року. З пояснень наданих суду, ОСОБА_1 зазначила, що за відсутності запису про звільнення з попередньої посади, вона була вимушена розпочати нову трудову книжку, в яку власноруч внесла запис про попередній стаж роботи та данні про працевлаштування до ТОВ «УЕЦОП», де фактично була працевлаштована з жовтня 2011 року.

Таким чином, ОСОБА_1 перебуваючи у трудових відносинах з КП «УКЦ» з 01.02.2001р. припинила їх з власної ініціативи, та не розриваючи трудового договору з працедавцем, з 01.10.2011 року працевлаштувалась до ТОВ «УЕЦОП» до продовжує працювати по теперішній час.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою з підляганням правилам внутрішнього трудового розпорядкові, а фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноваженого ним орган письмово за 2 тижні, або у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконують законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Тобто розірвання трудового договору за ст.38 КЗпП України є виключений правом позивача, а не правом суду, який з огляду на положення законодавства про працю може лише зобовязати власника розірвати договір та звільнити працівника з вказаної підстави з певної дати.

Позивачкою заявлені вимоги про зобовязання КП «УКЦ» провести запис до трудової книжки з формулюванням про звільнення у відповідності до ст. 38 КЗпП України з 01.09.2011 року.

Таким чином, позивачкою не заявлена вимога про зобовязання власника розірвати трудовий договір з нею. З пояснень сторін вбачається, що між ними не відбулось розірвання трудових відносин, в звязку з чим, на думку суду, позивачкою не доведено порушення відповідачем законодавства про працю або трудового договору

Згідно з статтею 47 КЗпП України та Інструкцією «Про порядок ведення трудових книжок працівників» власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу днем звільнення вважається день видачі трудової книжки.

Сторонами не заперечувалося, що трудова книжка ОСОБА_1 зберігається у позивачки.

Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо робітник у день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим робітником вимоги про розрахунок.

Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки до теперішнього часу ОСОБА_1 не звільнена та фактично є працівником КП «УКЦ», то розрахунки з нею при звільненні не проводилися.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави для стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 вересня 2011 року по 03 жовтня 2011 року.

Оскільки суд прийшов до висновку про не обґрунтованість позовних вимог про порушення законодавства про працю, то в задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно із роз'яснень, наданих у постанові Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року, встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Розглядаючи трудові спори після їх попереднього розгляду в КТС, суд з'ясовує і обговорює додержання і причини пропуску як для десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так і тримісячного строку звернення до КТС (ст.225 КЗпП), якщо останньою він не був поновлений. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав При пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. При пропуску передбаченого ст.225 КЗпП десятиденного строку без поважних причин необхідності у з'ясуванні інших обставин справи не має.

З огляду на викладені положення діючого законодавства, суд вважає обгрунтованими посилання представника відповідача про пропуск у даному випадку ОСОБА_1 строку звернення до суду із даним позовом. У даному випадку, на переконання суду відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду із даним позовом, проте це не є перешкодою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись Кодексом законів про працю України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до комунального підприємства «Учбово-консультаційний центр» про зобовязання вчинити певні дії, стягнення компенсації за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О.Л. Соловйов