Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

"11" листопада 2013 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. при секретарі Халіній А.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2013 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням уточнення зазначила, що 23 листопада 2012 року помер її син ОСОБА_2, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та жилого будинку № 119 по вул.Земнухова у м.Маріуполі. Позивачка є спадкоємцем першої черги за законом після сина, прийняла спадщину після сина та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. У видачі свідоцтва про право на спадщину на жилий будинок їй було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього. Позивачка просила визнати за нею право власності на жилий будинок літ.А-1, тамбур (сіни) літ.а-1, жилою площею 13,6 кв.м., загальною площею 29,5 кв.м., убиральню літ.Б-1, огорожу № 1 по вул.Земнухова,119 у м.Маріуполі в порядку спадкування за законом після сина ОСОБА_2, який помер 23 листопада 2012 року.

Позивачка у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявилась, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином.

В цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 23 листопада 2012 року помер син позивачки ОСОБА_2, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 та жилого будинку № 119 по вул.Земнухова у м.Маріуполі.

Встановлено, що на підставі рішення Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 21.06.2011р. № 2-1104/2011 за ОСОБА_2 визнано право власності на літню кухню літ.А-1, сарай літ.а-1, вбиральню літ.Б-1, огорожу № 1, розташовані в м.Маріуполі по вул.Земнухова,119, однак дане рішення в Маріупольському БТІ не реєструвалось.

Земельна ділянка площею 0,0495 га за цією адресою виділена Маріупольською міською радою в користування ОСОБА_2 строком на 10 років на підставі договору оренди від 08.02.2011р.

За даними інвентаризації домоволодіння № 119 по вул.Земнухова в м.Маріуполі від 27.06.2013р. літня кухня фактично використовується як жилий будинок літ.А-1 з тамбуром літ.а-1, жилою площею 13,6 кв.м., загальною площею 29,5 кв.м., що відображено в технічному паспорті. Також за цією адресою розташовані вбиральня літ.Б-1 та огорожа №1.

Згідно технічної документації фактично ці побудови були збудовані в 1967 році.

Правовстановлюючі документи на ці побудови ОСОБА_2 не оформив, заповіту на випадок своєї смерті не залишив.

Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, його спадкоємцем першої черги за законом є його матір і позивачка по справі ОСОБА_1

Враховуючи положення частини 3 статті 1268, статті 1269, статті 1270 Цивільного кодексу України, спадкоємець ОСОБА_1 прийняла спадщину після сина та протягом встановленого законом строку подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Позивачка отримала у Першій маріупольській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.06.2013р. № 1-1883 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

У видачі свідоцтва про право на спадщину на жилий будинок позивачці було відмовлено у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.08.2013р. № 1555/02-31.

Тому, виходячи зі змісту частини 3 статті 1268 Цивільного кодексу України, позивачка вважається такою, що прийняла спадщину.

Згідно частини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Хоча рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21.06.2011р. № 2-1104/2011 не було зареєстроване ОСОБА_2 за життя, але суд вважає, що визнане цим судовим рішенням його право власності на літню кухню літ.А-1, сарай літ.а-1, вбиральню літ.Б-1, огорожу № 1, розташовані в м.Маріуполі по вул.Земнухова,119, увійшло до складу спадщини, що відкрилася після його смерті.

Згідно статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У пункті 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» міститься наступна правова позиція: «Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними за відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав чинне законодавство не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966р., яка втратила силу на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56; Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002р. № 7/5 і зареєстровано в Мін'юсті 18 лютого 2002р. під № 157/6445 (із наступними змінами). Наведені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державної реєстрації права власності на нерухоме майно, однак виникнення права власності на будівлі, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні спорів про визнання права власності суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положень ЦК УРСР 1963 року Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 № 553- ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 №105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», вказівками щодо ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979р. за № 112/5, вказівками щодо ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985р. № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966р., Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державним нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975р. № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції СРСР від 19 січня 1976р. № 1/5 та іншими нормативними актами.

За змістом наведених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

З наведеного випливає, що оскільки рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21.06.2011р. № 2-1104/2011 було прийнято і набуло чинності і до сьогоднішнього дня не скасовано, а отже вважається прийнятим на законних підставах, виникнення права власності ОСОБА_2 за цим судовим рішенням на літню кухню літ.А-1, сарай літ.а-1, вбиральню літ.Б-1, огорожу № 1, розташовані в м.Маріуполі по вул.Земнухова,119 не залежало від його державної реєстрації.

Отже, ОСОБА_2 набув право власності на зазначене майно і має право розпоряджатися ним на власний розсуд.

Виходячи з усього наведеного вище, керуючись статтею 1268 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що постійно проживаючи разом із спадкодавцем ОСОБА_2 на час його смерті, позивачка прийняла у спадщину спірне майно і воно належить їй з часу відкриття спадщини, тобто з 23 листопада 2012 року. Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою Особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, є визнання права.

Згідно частини 1 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За таких обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки, визнавши право власності за нею після сина в порядку спадкування за законом.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 130, 174, 209, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 1261, 1268, 1270 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на жилий будинок літ.А-1, тамбур літ.а-1, жилою площею 13,6 кв.м., загальною площею 29,5 кв.м., вбиральню літ.Б-1, огорожу № 1 по вул.Земнухова,119 у м.Маріуполі в порядку спадкування за законом після сина ОСОБА_2, який помер 23 листопада 2012 року.

Рішення може бути переглянуто судом, який його прийняв, за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивачем на рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський райсуд м.Маріуполя протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко