Справа №784/3814/13 06.11.2013 06.11.2013 06.11.2013
Провадження № 22ц/784/3100/13 Головуюча
у першій інстанції Боброва І.В.
Категорія 41 Доповідач в
апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

Іменем України

06 листопада 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Романенко Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представників позивача ОСОБА_4,
ОСОБА_5,

відповідача
ОСОБА_6,

третьої особи ОСОБА_7,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 25 липня 2013 року по
справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7

про визнання права на проживання,
користування житлом та вселення,

ВСТАНОВИЛА:

08 квітня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання
права на проживання, користування
квартирою АДРЕСА_2 та вселення.

Позивач зазначав, що з 2000 року він
постійно проживав зі своїм батьком -
ОСОБА_8 однією сім'єю в квартирі
АДРЕСА_1, в якій 21 січня 2003 року був
прописаний. 29 грудня 2004 року ОСОБА_8
продав вказану квартиру та купив
спірну квартиру, яка належала йому на
праві приватної власності. Він
продовжував проживати з батьком в цій
квартирі, доглядав його, але батько
його не зареєстрував за новою адресою
для зменшення розміру комунальних
платежів. В серпні 2011 року йому стало
відомо, що батько продав спірну
квартиру своїй сестрі - ОСОБА_7, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. ОСОБА_7 стала
перешкоджати його проживанню в спірній
квартирі, а в вересні 2012 року змінила
замки в квартиру, що позбавило його
можливості проживати в цій квартирі. В
подальшому йому стало відомо, що ОСОБА_7
продала спірну квартиру відповідачу.

Посилаючись на те, що він, як колишній
член сім'ї власника квартири має право
на користування нею, позивач просив
позов задовольнити.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 25 липня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення його
позову в повному обсязі. На думку
апелянта, рішення суду є незаконним,
необґрунтованим та ухваленим з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивача, його представників,
відповідача та третьої особи,
дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, в межах
заявлених вимог, повно з'ясував
обставини справи, дав належну оцінку
доказам, які були представлені
сторонами, і посилаючись на положення
ст. ст. 156 ЖК України, 405 ЦК України
прийшов до правильного висновку, що
припинення права власності ОСОБА_8 на
квартиру припинило право позивача на
користування цією квартирою. Тому суд
правильно відмовив в задоволенні
позову.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Підстави набуття права власності
урегульовані ст. 328 ЦК України, підстави
припинення права власності
урегульовані ст. 346 ЦК України.

Судом встановлено, що позивач з 2004 року
без реєстрації проживав як член сім'ї
зі своїм батьком ОСОБА_8 в квартирі
АДРЕСА_2, яка належала останньому на
праві власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Згідно договору купівлі-продажу від 25
серпня 2011 року, ОСОБА_8 продав цю
квартиру своїй сестрі ОСОБА_7, яка
зареєструвала своє право власності на
цю квартиру (а.с. 30-32).

Тобто, з часу відчуження ОСОБА_8 свого
майна, його право власності було
припинено, а тому було припинено і
право позивача користуватися цим жилим
приміщенням.

Крім того, згідно з роз'ясненнями,
що містяться в п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня
1985 року № 2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» (зі
змінами), при розгляді спорів про право
користування жилим приміщенням осіб,
які вселилися до наймача, суд повинен
з'ясувати, чи дотриманий встановлений
порядок при їх вселенні, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи прописані вони в цьому
жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість їх
проживання, чи не обумовлювався угодою
між цими особами, наймачем і членами
сім'ї, що проживають з ним, певний
порядок користування жилим
приміщенням.

Статтею 161 ЖК України передбачено,
що підставою для вселення до житла, що
належить громадянинові на праві
власності, є письмова згода власника і
всіх членів його сім'ї.

Проте, позивач не довів, що був
вселений до спірної квартири своїм
батьком на законних підставах та, що
він набув право користування спірною
квартирою.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що третя особа ОСОБА_7 змусила його
покинути спірну квартиру, колегія
суддів не може прийняти до уваги, так як
зазначене не підтверджує право на
вселення позивача до спірної квартири,
як члена сім'ї колишнього власника цієї
квартири. Крім того, судом встановлено,
що ОСОБА_8, батько позивача, в спірній
квартирі не проживає, так як
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с. 6).

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 31 ЦПК
України право визначення підстав
позову належить виключно позивачу.

Інші доводи апеляційної скарги, що
рішення суду є незаконним,
необґрунтованим та ухваленим з
порушенням норм матеріального і
процесуального права є безпідставними
та не знайшли підтвердження при
розгляді справи.

Враховуючи викладене, колегія
судів вважає, що рішення суду є
законним та обґрунтованим і підстав
для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 25 липня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий
Судді