ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ
Справа № 622/739/13-ц р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2013 року

см
т Золочів

Золочівський районний суд Харківської
області у складі:

головуючого: судді Шабас О.С.,

при секретарі: Цилюрик Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Золочівського
районного суду Харківської області
позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу за договором
позики та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання недійсним договору
позики, -

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2013 року ОСОБА_1. звернулася до
Золочівського районного суду
Харківської області з вказаним
позовом, в якому просила стягнути на її
користь з ОСОБА_2 суму заборгованості
за договором позики від 25 жовтня 2010
року у сумі 15 000 гривень, інфляційні з
вказаної суми у сумі 497,28 гривень, 3%
річних 1049,18 гривень, проценти за
користування грошовими коштами у сумі
5339,53 гривень та судові витрати 229,40
гривень.

Свої вимоги мотивувала тим, що 25 жовтня
2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
укладено договір позики, відповідно до
умов якого останній взяв у борг у
ОСОБА_1 15000 гривень та зобов’язався
повернути 10000 гривень до 30 грудня 2010
року, а решту грошей 5000 гривень після
нового року, тобто після 01.01.2011 року. На
підтвердження укладення договору
позики та отримання грошових коштів
ОСОБА_2 було надано розписку. Проте
прийняті на себе зобов’язання ОСОБА_2
не виконав, в результаті чого позивач
змушена була звернутися до суду.

03 грудня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Золочівського районного суду
Харківської області з позовом до
ОСОБА_1 з позовом, в якому просив
визнати розписку від 25 жовтня 2010 року
недійсним правочином, внаслідок того,
що він є удаваним.

В обґрунтування своїх вимог зазначив,
що ОСОБА_1, як приватний підприємець,
орендувала кімнату у будівлі готелю, що
перебуває на балансі КП
«Золочівкомунсервіс», де ОСОБА_2
обіймає посаду директора. У вказаній
кімнаті нею було зроблено ремонт,
придбано обладнання для перукарні.
Згодом ОСОБА_1 відмовилася від
подальшої оренди, а ОСОБА_2, як фізична
особа, запропонував їй відшкодувати
витрати на придбання обладнання та
ремонт приміщення, з тією метою, щоб
вона не демонтувала обладнання.
Сторони погодили суму відшкодування у
розмірі 15 000 гривень. З метою уникнення
складання зайвих документів та сплати
податків, ОСОБА_2, в присутності свого
головного бухгалтера ОСОБА_3, дав
ОСОБА_1 розписку, що нібито отримав від
неї грошові кошти у сумі 15 000 гривень,
та зобов’язується повернути, але вони
між собою домовилися, що ОСОБА_1 не буде
вчиняти дії по цій розписці, а ОСОБА_2
сплатить їй суму відшкодування, після
чого йому буде повернуто розписку.
Проте ніяких грошових коштів він не
отримував. На виконання їх
домовленості ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1
спочатку 10000 гривень, потім ще 2500
гривень, крім цього сплатив її
заборгованість як приватного
підприємця перед КП
«Золочівкомунсервіс» у сумі 908 гривень.
Проте жодного разу він не брав розписки
про це у ОСОБА_1 оскільки вони
домовлялися, що розписка буде
повернута після сплати всієї суми.
Зазначив, що фактично між сторонами
існували інші правовідносини, в
зв’язку з чим договір позики від 25
жовтня 2010 року є удаваним правочином.

Вказані справи об’єднані в одне
провадження.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представники ОСОБА_4, ОСОБА_5
заявлені вимоги підтримали, просили
суд їх задовольнити з вказаних мотивів.
Проти позову ОСОБА_2 заперечували,
зазначивши, що ОСОБА_2 не надано
належних та допустимих доказів того, що
між сторонами існували інші
правовідносини, та що укладений
договір позики був удаваний. Надані
ОСОБА_2 докази, стосовно оренди ОСОБА_1
кімнати у КП «Золочівкомунсервіс»
даної цивільної справи взагалі не
стосуються та їхніх доводів, щодо
існування заборгованості у фізичної
особи ОСОБА_2 перед фізичною особою
ОСОБА_1 не спростовують.

Відповідач та його представник ОСОБА_6,
проти позову ОСОБА_1 заперечували у
повному обсязі, свої позовні вимоги
підтримали у повному обсязі з вказаних
мотивів.

Суд вислухавши пояснення сторін,
допитавши свідка ОСОБА_3, дослідивши
матеріали справи, оцінивши зібрані
докази у їх сукупності, встановив
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

Судом встановлено, що 25 жовтня 2010 року
фізична особа ОСОБА_2 уклав із фізичною
особою ОСОБА_1 договір позики (надалі
Договір). Відповідно до умов Договору
ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 15 000 гривень, та
зобов’язався повернути вказані
грошові кошти, з яких 10000 гривень до 30
грудня 2010 року, інші 5000 гривень після
Нового року. На підтвердження
укладення договору позики ОСОБА_2
надано письмову розписку.

У судовому засіданні ОСОБА_2 визнав той
факт, що розписку він підписав
особисто, крім того визнав той факт, що
як сама ОСОБА_7 так і її чоловік кілька
разів зверталися до нього стосовно
повернення грошових коштів, проте вони
не дійшли згоди.

Вирішуючи спір суд виходить з того, що
спірні правовідносини врегульовані
положеннями Конституції України, ст. 15
ЦК України, Параграфом 1 Глави 71 ЦК
України.

Статтею 55 Конституції України
визначено, що права і свободи людини і
громадянина захищаються судом.

Згідно положень ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст.ст. 1046, 1047, 1049
ЦК України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей. Якщо
договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Статтями 1048 ЦК України, обумовлено, що
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо договором
не встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Статтею 1050 ЦК України, передбачені
наслідки порушення договору
позичальником, так якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Статтею 625 ЦК України визначено, що
Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Статтею 1051 ЦК України визначено, право
позичальника оспорити правочин, так
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця.

Загальні підстави недійсності
правочину визначені статтею 215 ЦПК
України, так підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

В обґрунтування своїх заперечень
ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6,
зауважили, що грошей по даній розписці
він не отримував, так як дана розписка
приховувала під собою інші
правовідносини по відшкодуванню
ОСОБА_8 вартості ремонту та обладнання
у приміщенні готелю, що належить КП
«Золочівкомунсервіс». Зазначив, що
дані події відбувалися в присутності
головного бухгалтера КП
«Золочівкомунсервіс» ОСОБА_3, як на
доказ посилалися на свідчення
останньої. ОСОБА_6 крім того зауважив,
що в розписці зазначено, про обов’язок
ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 грошові кошти
після Нового року, але якого саме року
не зазначено, в зв’язку з чим неможливо
встановити чи настав момент
прострочення зобов’язання.

Допитана у судовому засіданні свідок
ОСОБА_3 пояснила суду, що дійсно ОСОБА_1,
як фізична особа підприємець
орендувала кімнату у готелі, що
перебуває на балансі КП
«Золочівкомунсервіс», де вона працює
головним бухгалтером, а ОСОБА_2
директором. Через деякий час ОСОБА_1
вирішила відмовитися від оренди, та
забажала забрати придбане нею
обладнання, демонтувавши його. ОСОБА_2
запропонував їй його викупити та
відшкодувати вартість проведеного нею
ремонту приміщення у сумі 15000 гривень. 25
жовтня 2010 року ОСОБА_3 склала текст
розписки від імені свого керівника
ОСОБА_2, про те що він нібито позичив у
ОСОБА_1 15000 гривень, дану розписку
ОСОБА_2 підписав особисто, після чого
вони зайшли до його кабінету та вона не
бачила далі що відбувалося. В її
присутності гроші за даним договором
ОСОБА_2 не отримував.

Суд надаючи оцінку поясненням свідка
ОСОБА_3, виходить з того, що в розумінні
положень абзацу 2 ст. 1051 ЦК України,
свідчення свідка не є допустимим
доказом підтвердження того, що гроші
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця.
Вичерпний перелік угод по яких факт їх
укладення може бути підтверджений
свідченнями свідків перелічений
Цивільним Кодексом України, та договір
позики до них не відноситься.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1,
доведенимй той факт, що 25 жовтня 2010 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
договір позики, відповідно до умов
якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 15000
гривень, на вищевказаних умовах, що
підтверджує надана суду письмова
розписка. Зобов’язання ОСОБА_2 за
договором позики від 25 жовтня 2010 року
не виконані.

Щодо доводів представника ОСОБА_2 –
ОСОБА_6 про відсутність строку
виконання зобов’язання, за договором
позики в частині 5000 гривень, суд
виходить з того, що при наявності
відповідної розписки, ОСОБА_2 у
судовому засіданні, визнав той факт, що
з 2011 року до нього зверталася, як сама
ОСОБА_1, так і її чоловік щодо
повернення грошових коштів, не
отримавши бажаного, вона звернулася до
суду. Факт звернення до ОСОБА_2 з цього
приводу, не заперечувала і сама ОСОБА_1
За таких обставин суд доходить
висновку, що в розумінні положень ст. 1049
ЦК України строк виконання вимоги, за
договором позики від 25 жовтня 2010 року, в
частині 5000 гривень, настав після
пред’явлення вимоги ОСОБА_1, факт
пред’явлення якої не заперечує сам
ОСОБА_2

Беручи до уваги, той факт, що ОСОБА_2 не
виконані умови договору позики від 25
жовтня 2010 року, суд погоджується з
твердженнями ОСОБА_1, щодо можливості
нарахування в порядку ст. 1048 ЦК України
процентів за користування грошовими
коштами та відповідно до положень ст. 625
ЦК України застосування заходів
відповідальності за порушення
грошового зобов’язання у вигляді
сплати боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також трьох
процентів річних від простроченої
суми.

При розрахунку заборгованості суми
боргу з урахуванням індексі інфляції
ОСОБА_9 взято період прострочення з
01.01.2011 року по 01.04.2013 року, при
розрахунку 3% річних та процентів за
користування грошовими коштами
відповідно до положень ст. 1048 ЦК
України, період за 01.01.2011 року по 01.05.2013
року, не виходячи за межі позовних
вимог, суд при розрахунку
заборгованості використовує ті самі
періоди.

Суд погоджується з приведеним ОСОБА_9
розрахунком в частині трьох відсотків
річних, від 15000 гривень, за період
прострочення з 01.01.2011 року по 01.05.2013р. у
сумі 1049,18 гривень, та інфляційних за
період з 01.01.2011 року по 01.04.2013р. у сумі
497,28 гривень. Водночас, Облікова ставка
НБУ в період з 01.01.2011 року по 22.03.2012
року(447 днів) становить 7,75 % річних, а в
період з 23.03.2012р. по 01.05.2013 р. (405 днів)
становить 7,5 %, відповідно сума
процентів за користування грошовими
коштами становить 1423,66 гривень за
перший період та 1248,29 за другий. Тобто
загальна сума заборгованості по
процентах становить 2671,95 гривень, а не
як вказує ОСОБА_9 5339,53 гривень, а
загальна сума боргу за договором
позики становить 19218 гривень 41 копійку.

Враховуючи наведене, суд доходить
висновку про обґрунтованість вимог
ОСОБА_1 та задовольняє її позов
частково з урахуванням суми процентів
у розмірі 2671,96 гривень. Крім того,
враховуючи задоволення судом позовних
вимог відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України на користь ОСОБА_1 з
відповідача підлягають стягненню
документально підтверджені судові
витрати: судовий збір 229 гривень 40
копійок.

Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін.
Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права
щодо подання доказів, їх дослідження
та доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження своїх вимог про
визнання правочину від 25 жовтня 2010 року
удаваним, ОСОБА_2 окрім свідчень свідка
ОСОБА_3, надано довідки КП
«Золочівкомунсервіс», щодо оренди
кімнати ФОП «ОСОБА_1, квитанцію про
сплату заборгованості по орендній
платі ФОП ОСОБА_1, акт приймання
передачі кімнати, що здавалася в
оренду, договір оренди нежитлових
приміщень від 04 січня 2010 року укладений
між КП «Золочівкомунсервіс», в особі
його директора ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1

Суд, оцінюючи надані ОСОБА_2 докази,
щодо підприємницької діяльності
ОСОБА_1, її відносин із КП
«Золочівкомунсервіс» вважає, дані
докази неналежними доказами
удаваності укладеного 25 жовтня 2010 року
правочину, оскільки вони не стосуються
взаємовідносин, що виникли між двома
фізичними особами ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про
яких йдеться у розписці наданій ОСОБА_2
Інших підстав недійсності правочину в
розумінні положень ст. 215 ЦК України
ОСОБА_2 не вказано, відповідних доказів
не надано. За таких обставин суд вважає
позовні вимоги ОСОБА_2
необґрунтованими та відмовляє у їх
задоволенні.

Керуючись вказаними положеннями
матеріального закону та положеннями
та ст., ст. 10,11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19218
гривень 41 копійку заборгованості,
процентів та інфляційних за договором
позики від 25 жовтня 2010 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 229
гривень 40 копійок судових витрат.

В задоволенні позову ОСОБА_2 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Харківської області
через Золочівський районний суд
Харківської області шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий:
Шабас О. С.,