Справа № 758/5053/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2013 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Неганової Н. В. ,

при секретарях - Онопченко О. А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Головне
управління юстиції у м. Києві про
визнання недійсним договорів
дарування та купівлі - продажу,
визнання права власності на половину
квартири,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з
позовом, який в ході розгляду справи
уточнила, посилаючись на те, що 27.08.2009
року між нею та її сином ОСОБА_2 в
Четвертій київській державній
нотаріальній конторі було укладено
договір дарування, за яким ОСОБА_1
подарувала належну їй 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 Позивачка
зазначає, що син умовив її це зробити,
при цьому обіцяв, що він забезпечить
увагою та турботою позивачку довічно,
буде щомісячно забезпечувати її
продуктами харчування, цікавитись
станом здоров»я, забезпечувати
необхідним лікуванням та відповідними
ліками, сплачувати квартплату та
комунальні послуги, слідкувати за
технічним станом квартири, при
необхідності робити поточний ремонт,
надавати їй щомісячно матеріальну
допомогу. Однак після укладення
договору дарування син різко змінив
відношення до позивачки, перестав
провідувати, матеріальної допомоги не
надавав. ОСОБА_1 сама сплачувала
комунальні послуги зі своєї пенсії.
23.07.2012 року син всупереч волі та згоди
позивачки помістив її в Київську
психоневрологічну лікарню №1 на кілька
тижнів. Скориставшись відсутністю
матері, ОСОБА_2 замінив вхідні двері на
броньовані, позбавивши позивачку
доступу до квартири, де знаходяться її
речі та документи. Після цього ОСОБА_1
деякий час проживала у доньки ОСОБА_6,
поки донька її не вигнала. Тепер
позивачка проживає на вулиці, ночує на
залізничному вокзалі, іншого житла не
має. ОСОБА_1 вважає, що її син ОСОБА_2
своїми діями ввів її в оману, оскільки
вона не бажала дарувати йому свою
частку квартири, не маючи іншого житла.
Як зазначає позивачка, нотаріус, яка
посвідчувала договір дарування, не
роз»яснювала їй наслідки підписання
цього договору, позивачка неправильно
сприйняла істотні умови договору, що
вплинуло на її волевиявленя, вважала,
що укладає договір довічного
утримання. Вигнавши позивачку на
вулицю, відповідач ОСОБА_2 поставив під
загрозу життя та здоров»я матері, що є
вчиненням ним протиправних та
аморальних дій відносно неї. В
подальшому позивачка дізналася, що її
дочка продала належну їй 1/2 частину
спірної квартири ОСОБА_4, а пізніше
відповідач разом з ОСОБА_4 продали
спірну квартиру, обманним шляхом
змусивши позивачку знятися з
реєстрації за адресою спірної
квартири. Позивачка просить визнати
недійсними договір дарування квартири
АДРЕСА_1 від 27.09.2009 року, а також договір
купівлі-продажу вказаної квартири від
29.08.2013 року, визнати за нею право
власності на 1/2 частину цієї квартири,
стягнути на її користь з відповідача
ОСОБА_2 витрати на юридичну допомогу в
розмірі 1 500 гривень.

В судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали позовні вимоги
в редакції від 29.11.2013 року з тих же
підстав, просили позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх
представники в судовому засіданні
позов не визнали, просили в задоволенні
позовних вимог відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з»явився, про причини неявки не
повідомив.

Представник третьої особи в судове
засідання не з»явився, про день і час
розгляду справи повідомлений.

Вислухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні,
ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1

27.08.2009 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 1/2
частину квартири АДРЕСА_1. Це
підтверджується договором дарування
частини квартири від 27.08.2009 року,
посвідченим державним нотаріусом
Четвертої київської державної
нотаріальної контори, зареєстровано в
реєстрі за №1-1934 (а.с.60-62).

ОСОБА_1 була зареєстрована та проживала
у вказаній квартирі з 24.12.2002 року, що
вбачається з довідки КП «Куренівське»
від 10.04.2013 року за №3009 (а.с.6).

13.08.2013 року ОСОБА_1 за її заявою була
знята з реєстраційного обліку за
адресою спірної квартири, що
підтверджується копією талону зняття з
реєстраційного обліку за місцем
проживання в Україні (а.с. 93).

29.08.2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_4 продали
належні кожному з них по 1/2 частини в
квартирі АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 купила
вказану квартиру. Зазначене
підтверджується договором
купівлі-продажу квартири від 29.08.2013
року, посвідченим приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, зареєстровано в реєстрі
№3221 (а.с. 103-104).

Згідно зі ст. 229 ЦК України якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Пленум Верховного Суду України у
пункті 19 постанови №9 від 06.11.2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначає, що
обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Позивачка та її представник в судовому
засіданні стверджують, що відповідач
умовив ОСОБА_1 подарувати йому свою
частину квартири за тих умов, що він
забезпечить позивачку увагою та
турботою, буде щомісячно вносити
квартплату та плату за комунальні
послуги, забезпечувати продуктами
харчування та ліками, слідкувати за
технічним станом квартири, при
необхідності робити ремонт у квартирі,
а також щомісячно надавати матеріальну
допомогу. Після укладення договору
дарування ОСОБА_2 змінив відношення до
позивачки, перестав провідувати,
обіцяне не виконував, а 23.07.2012 року
всупереч волі позивачки помістив її у
Київську міську психоневрологічну
лікарню №1 на декілька тижнів.

Позивачка та її представник в судовому
засіданні посилаючись на те, що ОСОБА_1
помилялася щодо природи правочину,
прав та обов'язків сторін, не надали
жодних доказів на підтвердження своїх
доводів, в тому числі на підтвердження
тих обставин, що нотаріусом їй не було
роз'яснено зміст договору.

За клопотанням позивачки в судовому
засіданні була допитана в якості
свідка її дочка ОСОБА_6, яка пояснила, що
з приводу укладення матір'ю договору
дарування з ОСОБА_2 їй нічого невідомо,
а зі слів матері вона знає, що ОСОБА_2
обіцяв піклуватись про неї, але нічого
не робив.

Відповідач ОСОБА_2, заперечуючи проти
позову, пояснив, що саме позивачка
виявила бажання подарувати йому свою
частину спірної квартири, що і було
оформлено. Відповідач стверджував, що
піклувався про позивачку, постійно
відвідував її, приносив продукти
харчування, виділив їй кімнату у своєму
будинку для проживання, вони разом
святкували усі свята та ювілеї, а
влітку 2012 року у зв'язку з неадекватною
поведінкою ОСОБА_1 за її згоди була
поміщена на лікування у Київську
міську психоневрологічну лікарню №1,
де відповідач її провідував.
Відповідач не заперечує проти
проживання матері у нього в будинку, де
їй обладнана окрема кімната всіма
необхідними речами, але позивачка
цього не бажає. Відповідач вважає, що
проживання позивачки самостійно
неможливо за станом її здоров'я.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили ті
обставини, що і після договору
дарування частини квартири ОСОБА_2
піклувався про свою матір, яка була
присутня на всіх святах, а також інколи
проживала у будинку відповідача.

Сама позивачка в суді також
підтвердила ті обставини, що інколи
проживала у будинку відповідача, в
окремій кімнаті, була присутня на
святах.

На підтвердження тих обставин, що
ОСОБА_2 сплачував за спірну квартиру
він надав копії квитанцій (а.с. 63-69).

Твердження позивачки про те, що
відповідач всупереч її волі помістив
її до Київської міської
психоневрологічної лікарні №1,
спростовуються даними, викладеними у
постанові оперуповноваженого
Подільського РУ ГУ МВС України в м.
Києві від 23.08.2012 року про відмову в
порушенні кримінальної справи (а.с. 53), в
якій зазначено, що за твердженнями в.о.
завідуючого відділенням №14 КМКПЛ №1
Колтунова О.В. хвора ОСОБА_1 підписалася
в історії хвороби про добровільне
обстеження та лікування, а відповідно
до висновку лікарів у неї виявлено
розлад адаптації, змішаний розлад
емоцій і поведінки на фоні загострення
особистісних особливостей по
емоційно-лабільному типу.

Крім того, в серпні 2013 року позивачка
самостійно виписалася з спірної
квартири. Її твердження про те, що
відповідач ОСОБА_2 умовив її виписатися
з обіцянкою придбати їй житло
спростовуються даними висновку
дільничного інспектора міліції
Подільського РУ ГУ МВС України в м.
Києві від 03.10.2013 року (а.с.121-122). У
висновку зазначено, що 22.09.2013 року
ОСОБА_1 звернулась до міліції з заявою
про шахрайські дії дочки, а під час
допиту повідомила, що її дочка ОСОБА_6
разом із своїм знайомим ОСОБА_4
незаконно виписали її з спірної
квартири, при цьому пообіцявши купити
кімнату.

Отже, позивачкою не доведений факт
помилки при укладенні договору
дарування, а тому її позовні вимоги про
визнання договору дарування недійсним
не можуть бути задоволені.

Відповідно не підлягають задоволенню
позовні вимоги про визнання недійсним
договору купівлі-продажу спірної
квартири та визнання за позивачкою
права власності на 1/2 частину цієї
квартири.

З урахуванням вищевикладеного суд
вважає, що у задоволенні позову слід
відмовити.

На підставі наведеного, ст.ст. 16, 229, 717, 722
ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209,
213, 214, 215, 218 ЦПК України,

суд

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Головне
управління юстиції у м. Києві про
визнання недійсним договорів
дарування та купівлі - продажу,
визнання права власності на половину
квартири - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва протягом
десяти днів з дня проголошення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя Н. В. Неганова