Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"13" березня 2013 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Костенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2, відповідно до заявлених позовних вимог просила суд: "Розділити майно - квартиру АДРЕСА_1, що є їх з відповідачем ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, виділивши ОСОБА_1 1/2 частину квартири, виділивши позивачу кімнату площею 16,0 кв.м і визнати право власності на вказану частину майна за позивачем. Відповідачу виділити 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, виділивши кімнату площею 10,5 кв.м і визнати право власності на вказану частину майна за ним.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що з 1994 року позивач проживала з відповідачем у цивільному шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3, батьком дитини записано відповідача. Спочатку позивач та відповідач проживали в місті Херсоні, а в подальшому переїхали до міста Києва, де разом винаймали житло, проживали як одна сім'я, вели спільне господарство, виховували дитину. 26 вересня 2000 року відповідач на своє ім'я придбав квартиру АДРЕСА_1, спірна квартири була придбана на їх спільні кошти, які вони накопичували протягом тривалого часу, крім того гроші в сумі 5000,00 доларів США, для купівлі квартири, позивачу дав її брат ОСОБА_4 При оформлені квартири позивач не була обізнана про можливість укладення договору на декількох осіб, тому договір купівлі-продажу квартири укладений лише на ім'я відповідача, для позивача на той час це не мало особливого значення, оскільки між ними була повна довіра та взаєморозуміння, у зв'язку з чим у позивача не виникало сумнівів, що ця квартира є їх спільною сумісною власністю. Після придбання житла, позивач разом з донькою засилились та проживали в цій квартирі разом з відповідачем, після офіційного укладення шлюбу, подружжя продовжують проживати в цій квартирі. Однак, на даний час стосунки між сторонами, як подружжям, погіршились, відповідач не працює, пиячить, не надає матеріальної допомоги на утримання сім'ї, крім цього висловлює постійні погрози позбавити позивача та її неповнолітню доньку житла, оскільки вважає, що квартира належить йому на праві приватної власності. Однак, позивач вважає, що спірна квартира придбана під час спільного сумісного проживання з відповідачем, метою придбання квартири було поліпшення житлових умов сім'ї, тому квартира АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності, що зумовлює визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, в порядку поділу майна подружжя, виділивши позивачу кімнату площею 16,0 кв.м.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що дійсно 26 вересня 2000 року відповідач на своє ім'я придбав квартиру АДРЕСА_1, спірна квартири була придбана на його особисті кошти, які заощаджувались ним особисто протягом тривалого часу. Відповідач вважає, що спірна квартира є його приватною власністю, оскільки придбана відповідачем до укладення офіційного шлюбу з позивачем, який офіційно зареєстрований в органах реєстрації актів цивільного стану лише 18 липня 2002 року. При цьому відповідач заперечує факт перебування з позивачем у фактичних шлюбних відносинах на час придбання спірної квартири, наполягає на тому, що лише зустрічався з позивачем, а проживали вони окремо, спільного господарства не вели, тому спільних заощаджень не мали, а посилання позивача на той факт, що кошти для придбання квартири їм особисто надав брат позивача ОСОБА_4, не підтверджується будь-якими доказами, тому позов є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача ОСОБА_5, відповідача, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Виходячи з предмету спору та правовідносини, які виникли між сторонами спору, судом в межах розгляду даної справи застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв до 1 січня 2004 року, та був чинний на час набуття сторонами спірного майна.

Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей. Права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Правовий статус майна, як спільної сумісної власності подружжя, нажитого в період шлюбу, визначений статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що кореспондується з положеннями ст. 16 Закону України "Про власність", який діяв в період з 15 квітня 1991 року та втратив чинність 20 червня 2007 року.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до вимог ч.1 ст.24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Судом встановлено, що 26 вересня 2000 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до предмету договору Продавець продала, а Покупець купив квартиру під номером АДРЕСА_1. (а.с.5)

Як зазначено в пункті 3 цього Договору, продаж вчинено за 54000,00 гривень, які Покупець сплатив Продавцю до підписання цього Договору.

18 липня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, яке видано Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції в місті Києві (актовий запис №876). (а.с.9)

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність", на яку посилається позивач, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, придбане внаслідок спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової діяльності.

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, до об'єктів спільної сумісної власності відносилось майно, а саме: нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю ( ст. 17 Закону України "Про власність").

Виходячи з предмету позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просить визнати квартиру АДРЕСА_1, яка придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 вересня 2000 року, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на факт проживання однією сім'єю з відповідачем до придбання спірного майна.

В той же час, до правовідносини, які виникли між сторонами спору, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який не регулював відносин між чоловіком та жінкою, що знаходились у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Тобто, для вирішення спору щодо права спільної сумісної (часткової) власності на майно, придбане у 2000 році, не достатньо встановлення факту спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, оскільки на ці відносини поширюються положення ст.ст. 112, 113 Цивільного кодексу України (в редакції від 18 липня 1963 року) та ст. 17 Закону України "Про власність", що діяли на час виникнення між сторонами правовідносин, які регулювали питання щодо права спільної сумісної власності і передбачали домовленість між учасниками про створення такої власності, вклад грошовими коштами чи трудової участі у її створенні та що визначало частку кожного.

Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

На підтвердження заявлених позовних вимог щодо факту спільного сумісного проживання сторін без реєстрації шлюбу на час придбання спірного майна, позивач посилається на покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , підтвердила, що в період з 1997 року по 2000 рік позивач та відповідач орендували у її родички квартиру АДРЕСА_2, вони проживали як одна сім'я, вели спільне господарство, виховували доньку, у свідка не виникало жодних сумнівів, що вони є подружжям, оскільки регулярно навідувалась до них у квартиру для отримання щомісячної оплати за оренду квартири, свідку відомо, що в подальшому позивач та відповідач придбали окрему квартиру.

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, підтвердила, що в період з 1997 року по 2000 рік позивач та відповідач проживали з нею по-сусідству, оскільки жили в орендованій ними квартирі АДРЕСА_2, вони проживали як одна сім'я, вели спільне господарство, виховували доньку, у свідка не виникало жодних сумнівів, що вони є подружжям, в подальшому свідок дізналась, що позивач та відповідач придбали окрему квартиру.

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_6, яка працює вихователем у дитячому садку, підтвердила, що з 1998 року, коли їх донька ОСОБА_3 почала відвідувати дитячий садок, свідок познайомилась з її батьками, сторонами по справі, у свідка не виникало сумнівів, що позивач та відповідач є подружжям, оскільки разом виховували доньку, відводили та забирали дитину з дитячого садка, зі слів позивача, свідку відомо, що позивач та відповідач за спільні кошти придбали окрему квартиру, також позивач наголошувала, що частину коштів на придбання квартири надав їм брат позивача, який працює на Півночі та дуже добре заробляє.

Разом з тим, суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, оскільки підтвердження факту спільного сумісного проживання позивача та відповідача до реєстрації шлюбу не є переконливим доказом, що підтверджує виникнення у сторін права спільної сумісної власності на спірний об'єкт нерухомого майна, в той же час свідки не були обізнані щодо матеріального становища сторін по справі, джерел доходів, за рахунок яких була придбана квартира, тому покази свідків в цій частині ґрунтуються на припущеннях, що не може слугувати належним доказом підтвердження факту придбання спірної квартири за рахунок коштів позивача, враховуючи, що заявлені вимоги позивач доводить показами зазначених свідків.

З огляду на викладене, суд вважає, що для визначення за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 р., позивач має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Відповідно до пункту другого частини першої ст.3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав визнати квартиру АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності подружжя, враховуючи, що цей об'єкт нерухомого майна придбаний відповідачем ОСОБА_2 та оформлений на його ім'я до укладення шлюбу, дата офіційної реєстрації шлюбу укладеного між сторонами - 18 липня 2002 року, тому зважаючи на те, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, суд, вирішуючи спір, повинен виходити із доведеності кожної сторони в придбанні спірної квартири, з визначенням ступеня участі кожної сторони працею і коштами у створенні спільної часткової власності, ці обставини не доведено позивачем належними та допустимими доказами, а відповідно до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи, що в межах даного спору позивачем одночасно заявлені вимоги про поділ спільного сумісного майна, яким виступає квартира АДРЕСА_1, та виділення позивачу кімнати площею 16,0 кв.м в цій квартирі, а відповідачу кімнати площею 10,5 кв.м., суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо виділення сторонам окремих кімнат у спірній квартири, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо залежать від вирішення судом питання щодо підстав набуття права власності на майно та, як наслідок, визначення варіантів поділу об'єкту нерухомого майна між сторонами спору, інших підстав для виділення позивачу та відповідачу окремих житлових приміщень у спірній квартирі, позивачем не наведено.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 13, 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. ст. 112, 113 Цивільного кодексу України (в редакції від 18 липня 1963 року), ст.ст.3, 321 Цивільного кодексу України ( в редакції, який набрав чинності з 01 січня 2004 року), ст.ст.16, 17 Закону України " Про власність", ст.ст. 1, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 64, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення.

С у д д я