Провадження по справі № 2/260/2068/2013
26 грудня 2013 року Ленінський
районний суд м. Донецька у складі:
головуючого судді:
представника позивача:
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Донецька
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - приватний
нотаріус ОСОБА_4, про визнання договору
дарування недійсним, -
Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із
позовною заявою до відповідачки про
визнання недійсним договору дарування.
В обґрунтування своїх вимог зазначила,
що їй на праві приватної власності
належала квартира АДРЕСА_1, на підставі
договору купівлі-продажу від 14.02.2007
року. Зазначену квартиру вона придбала
після того, як вона із онукою
роз'їхались, продавши квартиру, яка
належала їм на праві спільної
часткової власності. Після купівлі
спірної квартири вона вселилася в неї,
сплачувала комунальні послуги та
користувалась усіма правами власника.
Після переїзду, у неї погіршився стан
здоров'я, у зв'язку із чим її дочка -
відповідачка по справі, запропонувала
свою допомогу по догляду. Оскільки вона
не мала можливості в повному обсязі
самостійно за собою доглядати, вона
погодилась на допомогу доньки. Але
відповідачка поставила умови, що вона
буде за нею доглядати тільки після
укладення про це договору у
нотаріальній конторі. При цьому
відповідачка її завіряла, що по
договору, квартира буде залишатися в її
власності до моменту її смерті. 15
березня 2007 року, відповідачка відвезла
її до нотаріуса, де і був укладений
договір. До теперішнього часу вона не
мала сумнівів, що вона є власницею
спірної квартири, оскільки вона
проживала та була зареєстрована в ній,
сплачувала комунальні послуги зі своїх
коштів та на своє ім'я. Наприкінці літа
2012 року вона травмувала плечовий
суглоб, при цьому її ліва рука
практично не функціонує. У зв'язку із
травмою їй знадобилась не тільки
медична допомога, а і догляд, який
відповідачка їй не надала. Із-за цього
виник конфлікт, та відповідачка їй
повідомила, що спірна квартира є її
власністю, і вона збирається її
продати, та стала вимагати щоб вона
переїздила до онуки. Після цього
повідомлення, їй довелось звернутись
за юридичною допомогою, щоби
довідатися, кому дійсно належить
квартира. Згідно до відповіді із КП БТІ,
їй стало відомо, що спірна квартира
дійсно належить відповідачці на
підставі договору дарування від 15.03.2007
року, але вона такий договір не
укладала. Зазначена квартира є її
єдиним житлом, вона є пенсіонеркою, її
стан здоров'я дуже поганий та не
полегшується. Вважає, що відповідачка
її навмисно обманула, бо вона вважала,
що є власницею квартири, донька буде за
нею доглядати, а її квартира доньці
дістанеться лише після її смерті.
Просила визнати вказаний договір
дарування недійсним.
В процесі розгляду справи представник
позивача за дорученням, ОСОБА_1,
уточнила позовні вимоги з приводу
правових підстав звернення до суду.
Зазначила, що підписуючи догорів
дарування, позивачка вважала, що
підписує договір довічного утримання,
оскільки при укладенні договору
дарування нотаріус не зачитувала
ОСОБА_2 весь текст договору. Вона є
людиною старою та хворою і сама договір
не читала. Після підписання договору
дарування ОСОБА_3 почала допомагати
матері матеріально, стала за нею
доглядати, щомісячно надавала їй 100
гривень. Той факт, що позивачка не мала
наміру дарувати дочці, підтверджується
тим, що ані родичі, ані знайомі не знали
про факт дарування, отже фактично його
і не було. Дана квартира є єдиним житлом
позивачки, їй на теперішній час 79 років,
вона є пенсіонеркою та її стан здоров'я
погіршується у зв`язку з тим, що вона
фактично не має житла і вимушена жити у
онуки в м. Шахтарськ, оскільки дочка не
пускає її у власну квартиру. Укладаючи
з відповідачкою правочин, ОСОБА_2
помилилася щодо юридичної природи
правочину, вважаючи фактично укладений
договір дарування квартири договором
довічного утримання. Отже, оспорювань
договір дарування укладений ОСОБА_2 під
Позивачка в судовому засіданні
уточнені позовні вимоги підтримала.
Пояснила суду, що їй на праві власності
належала спірна квартира, яка є
малосімейною, однокімнатною, з площею 12
кв.м. Відповідачка є її донькою та разом
зі чоловіком та сином вона мешкала по
вул. Кірова. Вона має похилий вік,
поганий стан здоров'я, слабкий зір, тому
разом із донькою вони вирішили укласти
договір, щоб та за нею доглядала. Донька
при цьому завіряла, що квартира перейде
до неї у власність лише після її смерті.
Донька знайшла нотаріуса та привезла
її до нього. Там, у нотаріуса вона
просила, щоб та оформила договір, за
яким за нею доглядали би, а квартира
дісталася доньці лише після її смерті.
Нотаріус склала договір та вказала, де
необхідно підписати, але ніяких
роз'яснень з приводу змісту договору не
надала. Тому вона вважала, що за цим
договором донька буде її доглядати, а
квартира дістанеться доньці лише після
її смерті. Після того, як вони залишили
нотаріуса, донька відразу забрала цей
договір та пояснила, що так документ
краще збережеться. Тому їй не було
відомо про те, що насправді це був
договір дарування. Після укладення
цього договору вона продовжувала
мешкати у своїй квартирі, сплачувала на
своє ім'я витрати за комунальні
послуги. Крім того, донька певний час
після цього допомагала їй, здійснювала
догляд: ходила із нею до магазину,
купувала ліки, іноді забирала прання,
також надавала незначні кошти - 50
гривень, коли в неї не вистачало пенсії.
Тому вона вважала, що виконується
договір по догляду. У червні 2012 року
вона впала та зламала руку, після чого
молодша донька відвезла її в
травматологію, а потім забрала до себе
на вул. Кірова. У доньки вона пробула
приблизно три тижні, однак остання за
нею не доглядала, постійно сварила, а
вона, враховуючи такий перелом, не
могла сама одягатися, потребувала
сторонньої допомоги. Коли до неї
приїхала молодша донька, ОСОБА_5, вона
розповіла, що її ображають, після чого
її до себе забрала онука, ОСОБА_6, а
відповідачка із сім`єю переїхала до її
квартири та на початку серпня 2012 року
повідомила, що має намір її продати. В
цей час вона і довідалася, що квартира
відтепер належить відповідачці. Вона
просила відповідачку переписати
квартиру на онуку, ОСОБА_6, бо хоче, щоб
саме вона за нею доглядала. Бажає
залишити квартиру їй, тому просила
визнати вказаний договір дарування
Представник позивача за дорученням,
ОСОБА_1, в судовому засіданні
підтримала позовні вимого свого
довірителя та просила їх задовольнити.
Відповідачка в судове засідання не
з`явилася, про день слухання справи
була повідомлена належним чином як
шляхом телефонограм, так і шляхом
телеграфних повідомлень і направлення
судових повісток, які отримані ОСОБА_3
особисто. Про причини неявки суд не
повідомила, заяви про розгляд спарив за
її відсутності або заперечень с
приводу позову не надала.
Третя особа - приватний нотаріус
ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася,
про день слухання справи була
повідомлена належним чином шляхом
направлення судових повісток з
повідомленням, які отримані нею
особисто. Надала заяву про розгляд
спарив за її відсутності. Згідно раніше
наданих письмових пояснень зазначила,
що під час здійснення спірного
правочину нею було перевірено надані
документи, підготовлено проект
договору дарування, який відповідав
волі дарувальника та обдарованого і
після його узгодження договір був
підписаний сторонами у її присутності
та зареєстрований у реєстрі під №578.
Відповідну нотаріальну дію
зареєстровано у Державному реєстрі
правочинів 15.03.2007 року піл №3689163. Більш
детальних пояснень надати не має
можливості, оскільки сплинуло багато
Допитана у якості свідка ОСОБА_5 в
судовому засіданні пояснила, що
позивачка є її матір'ю, а відповідачка
рідною сестрою. Матері на праві
власності належить однокімнатна
квартира за адресою: АДРЕСА_1, у цій
квартирі була зареєстрована та
проживала тільки матір. Їй взагалі не
було відомо про те, що матір уклала
договір дарування. Ані мати, ані сестра
їй про таке не казали. В наступний час
мати мешкає у її доньки, ОСОБА_6, яка
живе у власному будинку та здійснює
Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що
позивачка є її бабцею, а відповідачка -
тітка. Квартира за адресою: АДРЕСА_1 є
однокімнатною та належала позивачці.
Влітку 2012 року позивачка зламала
ключицю, і оскільки не могла сама себе
обслуговувати, то її забрала до себе
відповідачка. Через два тижні мати
подзвонила їй і сказала, що позивачці
стало неможливо жити у відповідачки, і
вона забрала її до себе у м. Шахтарськ,
оскільки сама вона за станом здоров'я
проживати не могла. Через деякий час
позивачка поїхала до відповідачки
додому та сказала, що хоче переоформити
їхній договір довічного утримання на
неї, бо за нею доглядає саме вона, як
онука, а не відповідачка. Але
відповідачка ОСОБА_3 сказала, що вона
хазяйка її квартири на підставі
договору дарування. Зазначила, що
позивачка про договір дарування їй
ніколи не казала. В наступний часу
квартирі бабусі, після того, як вона її
забрала, мешкає чоловік відповідачки.
Суд заслухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають
задоволенню з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 була зареєстрована на праві
власності за позивачкою ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_4 14.02.2007 року за реєстровим
№14.02.2007 р. (Т.1, а.с. 75-78).
Відповідно до договору дарування,
посвідченого 15 березня 2007 року
приватним нотаріусом ОСОБА_4 та
зареєстрованого в реєстрі за №578 (Т.1
а.с. 70-71), ОСОБА_2 подарувала квартиру
АДРЕСА_1 ОСОБА_3, яка зареєструвала його
у КП БТІ м. Донецька.
Згідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Статтею 203
ЦК України передбачені загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину. Такими
вимогами є: по-перше, зміст правочину не
може суперечити цивільному кодексу,
іншим актам цивільного законодавства,
а також інтересам держави і
суспільства, його моральним засадам;
по-друге, особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.
Тобто, Цивільний Кодекс України
визначає договір дарування як
односторонній. Це характеризує договір
дарування, як договір, який не допускає
будь-яких зустрічних вигід і
направлений виключно на надання
майнової вигоди лише одній стороні.
Права набуває лише обдарований у
вигляді повноважень власника відносно
прийнятого майна. При цьому Цивільний
Кодекс України містить в собі
положення, згідно яких, якщо на
обдаровуваного покладається обов'язок
виконувати будь-які дії майнового чи
немайнового характеру, то такий
договір не є договором дарування.
Таким чином законодавець встановлює,
що любе зустрічне майнове надання
стороною, яка набуває майно у
власність, свідчить про відсутність
дарування. Договір дарування,
укладений з порушенням вимог закону
про безоплатність передання другій
стороні майна у власність, являється
Окрім того, згідно до ч. 1 ст. 722 ЦК
України, право власності обдарованого
на дарунок виникає з моменту його
Прийняття обдарованим документів, які
посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) є прийняттям дарунка (ч. 4
ст. 722 ЦК України).
Згідно довідки з місця мешкання ОСОБА_2
зареєстрована у АДРЕСА_1 та самостійно
сплачує комунальні послуги, що
підтверджено наданими нею копіями
квитанцій про оплату таких послуг (Т.1,
В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на норми ст. 229 ЦК України,
відповідно до ч.1 якої якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
Виходячи з норм цивільного
законодавства правочин - правомірна,
тобто не заборонена законом, вольова
дія суб'єкта цивільних правовідносин,
що спрямована на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правомірність є
конститутивною ознакою правочину як
юридичного факту. Презумпція
правомірності правочину закріплена у
ст. 204 ЦК та може бути спростована
насамперед нормою закону, яка містить
відповідну заборону. Недійсність
правочину виникає через те, що дія
схожа на правочин, але за своєю суттю не
відповідає його характеристикам.
Недійсність правочину зумовлюється
наявністю дефектів його елементів,
зокрема, дефекти волі - невідповідність
волі та волевиявлення.
Постанова Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» зазначає, що обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Як зазначає позивачка у своєму позові
та безпосередньо в судовому засіданні,
вона вважала, що укладала договір, за
яким відповідачка буде за нею
здійснювати догляд. При цьому, після
укладання спірного договору
відповідачка виконувала домовленість,
а саме: ходила до магазину, в аптеку,
прала речі, також надавала незначні
грошові кошти.

Крім того, із пояснень позивачки,
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_8 вбачається, що
між родичами за весь період після
укладання договору жодним чином не
було мови щодо існування договору
дарування, бо ані позивачка ані
відповідачка подібного не говорили.

Встановлені в судовому засіданні
фактичні обставині, які підтверджені
поясненнями позивача, допитаними
свідками та матеріалами справи,
безспірно свідчать про те, що
відповідачка виконувала обов'язок по
утриманню позивачки, надаючи їй
грошові кошти та іншу допомогу саме
внаслідок укладеного договору. Тобто
зазначені фактичні обставини повністю
підтверджують доводи позивачки про те,
що вона мала намір укласти саме договір
довічного утримання, згідно якого вона
і вважала, що належна їй квартира
перейде у власність відповідачки після
її смерті, оскільки і сама відповідачка
до певного часу діяла в рамках
виконання такого договору. Доводи
позивачки на обґрунтування своєї
позиції засвідчено також фактом того,
що остання після укладення спірного
договору так і мешкала у своїй
квартирі, залишалася там
зареєстрованою, сплачувала всі
комунальні послуги за це житло, а
відповідачка надавала їй необхідний
догляд та допомогу, що надавало їй
упевненість в тому, що нею укладено
саме договір довічного утримання, а не
договір дарування під якоюсь умовою.

В зв'язку із цим суд враховує, що при
укладанні спірного договору позивачка
мала похилий вік, оскільки вона
ІНФОРМАЦІЯ_2, поганий стан здоров`я,
іншого житла не має, те, що всі в
сукупності встановлені в судовому
засіданні обставини свідчать про
відсутність намірів останньої укласти
саме договір дарування, який не
відповідає її дійсному волевиявленню.
Тобто, що вона помилилася щодо
юридичної природи правочину, вважаючи
його договором довічного утримання.

Враховуючи, що відповідно до спірного
договору відповідачкою виконувалися
певні дії майнового та немайнового
характеру на користь позивачки, то
такий договір не може вважатися
договором дарування, а відповідно
підлягає визнанню недійсним.

Крім того, у відповідності до ст.88 ЦПК
України з відповідачки необхідно
стягнути на користь позивачки,
понесені нею судові витрати у розмірі
214,60 гривень.

На підставі ст.ст. 202-204, 229, 717, 718 ЦК
України, Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», та керуючись
ст. ст. 3, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226
Цивільного процесуального кодексу
України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування
- задовольнити.

Визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_1, посвідченого 15.03.2007 року
приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрованого у реєстрі № 578 -
недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати у розмірі 214,60 гривень.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги в 10- денний строк з
дня проголошення рішення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідачів, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Ленінського районного

суду м. Донецька
Шестопалова Я. В.