Справа № 1327/4056/12
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/4384/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2,
який представляє інтереси ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 12 квітня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

В серпні 2012 року позивачі на підставі
статей 71, 72 ЖК України звернулися в суд
з даним позовом, в обґрунтування якого
послалися на те, що проживають у
АДРЕСА_1 з 1982 року. Основним
квартиронаймачем є ОСОБА_3. В 1989 році
син основного квартиронаймача - ОСОБА_4
одружився з відповідачкою ОСОБА_6,
після чого вона стала проживати та
прописалася в вищевказаній квартирі.
Від подружнього життя у них народилося
двоє дітей - дочка ОСОБА_5 та син ОСОБА_7.
У 1999 році шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було
розірвано, і з цього часу відповідачі
покинули дане житло. Рішенням
Червоноградського міського суду від
21.10.2010 року їх позов про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житлом залишено без
задоволення, а зустрічний позов про
усунення перешкод у користуванні
квартирою задоволено. Дане рішення
вони виконали, постановою державного
виконавця від 28.11.2011 року виконавче
провадження по справі було закінчено,
однак відповідачі з того часу в спірне
майно не вселилися без поважних причин,
а тому просять визнати їх такими, що
втратили право користування
зазначеною вище квартирою.

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка
ОСОБА_3, яка вважає його
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, на неповно
з'ясованих обставинах, що мають
значення для справи, а висновки суду
такими, що не відповідають обставинам
справи. У додатковому поясненні до
апеляційної скарги стверджує, що
доводи відповідачки про те, що вона не
має де проживати не відповідають
дійсності, оскільки її мати володіє
трьохкімнатною квартирою АДРЕСА_2.
Зазначає, що відповідачка перестала
проживати в квартирі після розлучення
з її сином ОСОБА_4, забравши з собою одну
дитину - сина. Твердження відповідачки,
що ОСОБА_7 є інвалідом з дитинства не
заслуговують на увагу, оскільки дитина
народилася здоровою, що
підтверджується довідкою з пологового
будинку. Просить рішення скасувати і
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлені належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення їм поштових відправлень
(а.с. 116, 121), в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2,
який представляє інтереси позивачки
ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що скарги слід
відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції
України, всі громадяни є рівними у
своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто
не може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Згідно зі ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ним зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього можу бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» судам
роз'яснено, що у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (ст. 71 ЖК України),
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Судом встановлено, що предметом спору є
неприватизована квартира № 142, що в
будинку АДРЕСА_1, яку позивачка ОСОБА_3 01
жовтня 1982 року отримала на склад сім'ї
із трьох чоловік: вона і двоє синів:
ОСОБА_11 та ОСОБА_4

ОСОБА_4 у 1989 році одружився з
відповідачкою ОСОБА_6, і з того часу
вони почали проживати в даній квартирі,
де і прописалися. Від подружнього життя
в ОСОБА_4 та ОСОБА_6 народилося двоє
дітей: дочка ОСОБА_5 - позивачка по
справі, та син ОСОБА_7 - відповідач.

В 1999 році шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був
розірваний, що стверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу № 069105
від 16.06.1999 року, і з того часу
відповідачі перейшли проживати в
гуртожиток, який належить ВАТ
«Укрзахідвуглебуд», де проживають і по
даний час.

Частиною 3 ст. 64 ЖК України передбачено,
що якщо дружина наймача, їх діти і
батьки, перестали бути членами сім'ї
наймача, але продовжують проживати в
займаному жилому приміщенні, вони
мають такі ж права і обов'язки, як
наймач та члени його сім'ї.

Згідно п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 21.10.2010 року,
яке ухвалою колегії суддів
Апеляційного суду Львівської області
від 22.08.2011 року залишено без змін, в
позові ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_12 до ОСОБА_6
про визнання її такою, що втратила
право на житло - відмовлено, а
зустрічний позов задоволено та
зобов'язано первісних позивачів не
чинити ОСОБА_6 перешкод в користуванні
спірною квартирою. Постановою
державного виконавця ВДВС
Червоноградського МУЮ від 28.11.2011 року
закінчено виконавче провадження по
виконанню виконавчого листа, виданого
на виконання рішення
Червоноградського міського суду від
21.10.2010 року, і ключ від квартири був
переданий ОСОБА_6, що не оспорюється
сторонами. Проте, як пояснила в
судовому засіданні відповідачка, 30.11.2011
року вона заходила в спірну квартиру
щоб взнати де має розмістити свої речі,
а отже вияснити де вона буде проживати.
Обидві кімнати квартири були зачинені
на замок, а позивачка ОСОБА_3 її
попередила, що викине належні їй речі з
квартири і їй не дозволить там
проживати. Наведене позивачкою ОСОБА_3
у суді не спростовано.

З цього приводу відповідачка
зверталася до правоохоронних органів,
постановою дільничного інспектора
міліції Червоноградського МВ ГУМВСУ у
Львівській області від 26.07.2012 року було
відмовлено в порушенні кримінальної
справи за статтями 129, 164, 296, 356 КК
України, та в адресованому їй листі
рекомендовано звернутися до суду в
порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що між
сторонами мають місце неприязні
відносини, відповідачі, які в минулому
були членами сім'ї позивачів, не
проживають в спірному житлі з поважної
причини, так як їм в цьому
перешкоджають відповідачі. ОСОБА_6 та
її син ОСОБА_7 іншого житла не мають,
проживають в гуртожитку, що є
тимчасовим житлом, відповідач ОСОБА_7 є
інвалідом з дитинства.

Колегія суддів погоджується з
висновками міського суду, оскільки суд
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 12 квітня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.