Справа №493/306/13-ц
Провадження № 2/493/220/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.02.2013 року

Балтський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді БОДАШКО Л.І.,

при секретарі ТИХОНОВІЙ Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балті Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним і права власності на житловий будинок ,

в с т а н о в и в :

Позивач в позовній заяві стверджує, що в м. Балта Одеської області по вул. Інтернаціональній № 4 на земельній ділянці розміром 780 кв. м, виділеній у користування відповідачу рішенням №669-ІУ від 09.09.2005 року Балтської міської ради Одеської області, розташований житловий будинок, позначений на схематичному плані під літ А, відкритої веранди літ. а, підвалу літ а-1, ганку 1, який належав на праві приватної власності відповідачу, яка розпорядилася ним на свій розсуд, запропонувала купити його у неї за 222 тис. грн., на що відповідач дав свою згоду і відповідач попередила його про те, що, спочатку він повинен уплатити гроші за будинок і після отримання грошей, та у нотаріуса оформить цю угоду належним чином, що позивач і зробив, уплатив відповідачу вказану суму, відповідач склала договір купівлі-продажу, підписала його, по акту прийому-передачі передала йому будинок, написала розписку про отримання грошей, але до нотаріуса неодноразово не зявлялася, що вимушує позивача звернутися до суду.

В судове засідання позивач не зявився, однак направив суду клопотання про розгляд справи без нього, а також в заяві просив задовольнити позов і дав свою згоду на розгляд справи без відповідача, якщо та не зявиться в судове засідання.

Відповідач в судове засідання не зявилася і направила суду клопотання про розгляд справи без неї, при цьому підтвердила факт продажу будинку, позивачу, однак також повідомила що наміру оформити угоду належним чином не має у звязку з виїздом в іншу країну і у звязку з відсутністю коштів.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача у повному обсязі у звязку з наступним.

Вищевказаний житловий будинок належав на праві приватної власності відповідачу, що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на будинковолодіння, виданого 08.04.1996 року на підставі рішення виконкому Балтської міської ради № 58 від 21.03.1996 року. Земельна ділянка відповідачу була надана в користування згідно рішенням № 669-ІУ від 09.09.2005 року Балтської міської ради Одеської області.

Крім того, судом встановлено, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу вищевказаного будинку від 01.02.2013 року, згідно якого відповідач продала, а позивач купив вищевказаний будинок за 222тис. грн. і по акту прийому-передачі від 01.02.2013 року відповідач передала, а позивач прийняв житловий будинок.

Відповідно до розписки, написаної ОСОБА_2, вона отримала від позивача вищевказану суму грошей і взяла зобовязання оформити угоду належним чином.

Згідно рекомендацій викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Судом зясовано, що відповідно до ст. 657 ЦК України (із змінами, внесеними згідно із Законами № 1878-VI(1878-17) від 11.02.2010, № 2756- VI(2756-17) від 02.12.2010) договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення договору, про що повідомила в клопотанні про розгляд справи без її присутності, де вказала, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у неї не має, оскільки виїжджає на межі України і у нотаріуса послуги коштують багато грошей, тому втрачена можливість посвідчення вищевказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку не має.

За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ч.2 ст.220 ЦК України, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне виконання договору, але відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, тому суд може визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 01.02.2013 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1, при цьому наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Що ж стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч.2 ст.377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівля або споруду, є істотними умовами договору, який передає набуття права власності на ці обєкти(крім багатоквартирних будинків).

Таким чином, зазначені норми законів, приводять суд до висновку про те, що земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, повинна перебувати у власності відчужувача цього будинку і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобовязаний отримувати її кадастровий номер, тобто позивач повинна була бути власником земельної ділянки, на якій розміщений будинок. Позивач власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, не є, а тому, на думку суду, не повинен вживати заходів до отримання кадастрового номеру, що його право користування на земельну ділянку переходить разом із правом власності на житловий будинок.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 220,334, 377, 640,657 ЦК України, ст. 120 ЗК України, ст.ст.10,11,214,215,223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Визнати такою, що відбулася і дійсною угоду купівлі-продажу житлового будинку , позначеного на схематичному плані під літ А, відкритої веранди літ. а, підвалу літ а-1, ганку 1, розташованого по вул. Інтернаціональній № 4, на земельній ділянці розміром 780 кв. м в м. Балта Одеської області між ОСОБА_2 і ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на вищевказаний житловий будинок , розташований на земельній ділянці розміром 780 кв. м, позначений на схематичному плані під літ А, відкритої веранди літ. а, підвалу літ а-1, ганку 1, який раніше належав ОСОБА_2

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Балтський районний суд в 10-денний строк з дня отримання сторонами рішення суду.

С У Д Д Я