Справа № 764/9917/13-ц
Провадження2/764/4335/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2013 року Ленінський районний
суд міста Севастополя в складі:
головуючого судді - Гаркуші О.М., при
секретарі - Грищенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті
Севастополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування
відомостей, опублікованих у засобах
масової інформації та відшкодування
моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до
відповідача, в якому просить
спростувати відомості які були
поширені в засобах масової інформації
відносно нього, як такі, що не
відповідають дійсності та порочать
честь та гідність, шляхом публікації
відповіді, які спростовують дані
відомості; спростувати які були
поширені на сайті кримінальна Україна
стаття «ІНФОРМАЦІЯ_1», но с
сомнительным будущим ІНФОРМАЦІЯ_2,
відомості відносно нього як такі, що не
відповідають дійсності та порочать
його честь та гідність, шляхом
публікації відповіді, яка спростовує
дані відомості; надати публічне
вибачення шляхом публікації відповіді
на сайті Агентства журналістських
розслідувань «Громадянська оборона»
за розповсюдження неправдивої
інформації, стягнути з відповідача
моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.
Вимоги позову мотивовані тим, що
06.06.2013р. на сайті агентства
журналістських розслідувань
«Громадянська оборона» (http://ipsevastopol.org),
керівником якої є відповідач, була
розміщена стаття «ІНФОРМАЦІЯ_1» під
якою була розміщена його фотографія. На
сьогоднішній день він є головою
споживчого товариства «ЕКОДОМ», метою
якого є будівництво будинку
«Ласточкіно» в м.Ялта, смт. Гаспра, в
районі Севастопольське шосе, будинок
№1. Вказує, що інформація яка вказана у
спірній статті є неправдивою та такою,
що порочить його честь, гідність та
ділову репутацію. Також вказує, що
неправомірними діям відповідача йому
було спричинено моральну шкоду, яку він
оцінює в розмірі 50 000 грн.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 на задоволенні позову
наполягала у повному обсязі по
викладеним в позовній заяві підставах.

Представник відповідача ОСОБА_4 у
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечував, вказував, що позов
є необґрунтованим та недоведеним,
оскільки відсутні докази належності
відповідачу сайту та взагалі
недоведеністю факту розголошення
інформації саме про позивача.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, знаходить позов не
обґрунтованим та не підлягаючим
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
виписки З Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців (серія АВ №767095) (а.с.8)
керівником Споживчого товариства
«ЕКОДОМ» є позивач.

В Інтернет мережі на сторінці сайті
кримінальна Україна була розміщена
стаття «ІНФОРМАЦІЯ_1» ІНФОРМАЦІЯ_2 в
якій опубліковані наступні відомості,
які позивач просить спростувати
(цитата): «Участки на Южном берегу Крыма
оказались лакомыми для земельных
аферистов. На приманку и «вкусные» цены
клюют не только жители полуострова, но
и иностранцы. Насколько законно
реализуются радужные перспективы,
нарисованные на многочисленных сайтах
в сети?. «Парнишка» в кепке призі вал
граждан купить «апартамент» в жилом
комплексе «Ласточкино», расположеннлм
в живописном уголке Южного берега
Крыма. Клиентов главный герой зав лекал
50%-ц скидкой от реальной цены. В сети
есть несколько сайтов посвященных
этому проекту. А парень который на
роликах вербуеь клиентов, оказался
никем иным как бувшим главой рекламной
службы МММ ОСОБА_5. Журналисты решили
проверить новое девелоперское
начинание знаменитого афериста Сергея
Мавроди»…. ОСОБА_1 и ОСОБА_5- не
единственные деелоперы на южном берегу
Крыма. Принцип паевого участия в
строительнтсве используют многие
охочие до заработка консалтеры. Схема
работает следующим образом. Некий
организатор придумывает проект- пост
ройку многоквартирного дома за деньги
инвесторов. Он размещает рекламу, чтобы
заинтересовать как можно більше людей.
Организатор зарабатывает на
предоставлении консультационных
услуг. «Мы собираем с людей деньги,
после чего наша задача- реализовать
строительстыо как можно дешевле.
Разница и есть наш заработок, -
рассказыает ОСОБА_1»… Человек
курируючий этот строительный проект,
априори занимается
предпринимательской деятельностью.
Однако из документов, любезно
предоставленных коллегой А.ОСОБА_5,
следует, что в назначении платежа
(которе к слову, рас тут в
геометрической прогрессии) факт
предпринимательства отсутствует.
Схема такова: он заключает с клиентами
соглашение о совместной деятельности и
формирует соответствующий фонд
строительства. Теоретически деньги
должны капать на счет этого Фонда,
однако в реквізитах указано, что
покупатель осуществляет обычный
перевод частному лицу. Отметим при
этом, что первуй взнос составляет
порядка 6 тысяч долларов. После этого
следует еще девять взносов, в первуй из
которых учасники должны внести по 7 800
долларов США , в последующем лосем- по
6300 долларов США….» та інші відомості.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 270 ЦК України
фізична особа має право на повагу до
честі та гідності. Негативна
інформація, поширена про особу,
вважається недостовірною. Якщо особа,
яка її поширила, не доведе
протилежного.

Разом з тим, відповідно до ст. 10 ЦПК
України та роз'яснень п. 18 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 1 від
27.02.2009р. «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи», позивач
повинен довести факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права.

Відповідно до п. 14 Постанови № 1 Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009р.
«Про судову практику по справам про
захист честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» у
позовній заяві позивач зобов'язаний
вказати: яка саме інформація
розповсюджена кожним із відповідачів
окремо; час і місце розповсюдження
інформації кожним з відповідачів; коло
осіб, яким була розповсюджена
інформація; конкретні докази, які
підтверджують сам факт розповсюдження
інформації, час її розповсюдження та
спосіб розповсюдження.

У відповідності до положень п. 15 цієї
Постанови при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
є сукупність таких обставин: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, що не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Відповідно до положень частини 1 статті
3 ЦПК України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернути до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законом України (ч.1 ст. 4 ЦПК
України).

У відповідності до положень ст.ст. 10, 11,
58, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які брали участь у розгляді справи, а
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, а саме доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Згідно частини 1-2 пункту 12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009
року, належним відповідачем у разі
поширення оспорюваної інформації в
мережі Інтернет є автор відповідного
інформаційного матеріалу та власник
веб-сайта, особи яких позивач повинен
установити та зазначити в позовній
заяві.

Якщо автор поширеної інформації
невідомий або його особу та/чи місце
проживання (місцезнаходження)
неможливо встановити, а також коли
інформація є анонімною і доступ до
сайту вільним, належним відповідачем є
власник веб-сайта, на якому розміщено
зазначений інформаційний матеріал,
оскільки саме він створив технологічну
можливість та умови для поширення
недостовірної інформації.

Відповідно до законодавчого
визначення, яке закріплене у 1.3. Порядку
інформаційного наповнення та
технічного забезпечення Єдиного
веб-порталу органів виконавчої влади,
затвердженого Наказом Державного
комітету інформаційної політики,
телебачення і радіомовлення України,
Державного комітету зв'язку та
інформатизації України від 25.11.2002 №
327/225, веб-сайт це сукупність програмних
та апаратних засобів з унікальною
адресою у мережі Інтернет разом з
інформаційними ресурсами, що
перебувають у розпорядженні певного
суб'єкта і забезпечують доступ
юридичних та фізичних осіб до цих
інформаційних ресурсів та інші
інформаційні послуги через мережу
Інтернет; веб-портал це веб-сайт,
організований як системне
багаторівневе об'єднання різних
ресурсів та сервісів для забезпечення
максимальної можливості доступу до
інформації та послуг.

Відповідно до абз. 12 ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про телекомунікації» домен -
частина ієрархічного адресного
простору мережі Інтернет, яка має
унікальну назву, що її ідентифікує,
обслуговується групою серверів
доменних імен та централізовано
адмініструється.

Відповідно до абз. 9 п. 2 Порядку
підключення до глобальних мереж
передачі даних, затвердженого
Постановою Кабінету Міністрів України
від 12 квітня 2002 р. № 522 доменне імя -
буквено-цифровий вираз, що ідентифікує
будь-який комп'ютер абонента у мережі
Інтернет.

Таким чином, доменне ім'я,
зареєстроване у відповідному домені
використовується для позначення
відповідного сайту. Для того, щоб сайт
був позначений конкретним доменним
ім'ям, спочатку необхідно
зареєструвати доменне ім'я у
відповідному домені.

Власником сайту є особа, на яку
зареєстрований відповідне доменне
ім'я.

Судом встановлено, що відповідно до
відповіді реєстратора доменних імен
(вих. №135 від 02.12.2013р.) не відомо хто є
власником сайту ipsevastopol.org та cripo.com.ua.
Доказів того, що відповідач є автор
відповідного інформаційного матеріалу
та власник веб-сайта.

За приписами статті 200 ЦК України
інформацією є документовані або
публічно оголошені відомості про події
та явища, що мали або мають місце у
суспільстві, державі та навколишньому
середовищі.

Відповідно до статті 277 ЦК України
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
недостовірної інформації, має право на
відповідь, а також на спростування цієї
інформації; спростування
недостовірної інформації здійснюється
особою, яка поширила інформацію.
Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного. Тобто цією нормою
встановлюється презумпція
недостовірності негативної інформації
про особу.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1
"Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи",
Конституцією України кожному
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань (стаття 34).

Беручи до уваги зазначені
конституційні положення, суди при
вирішенні справ про захист гідності,
честі та ділової репутації повинні
забезпечувати баланс між
конституційним правом на свободу думки
і слова, правом на вільне вираження
своїх поглядів та переконань, з одного
боку, та правом на повагу до людської
гідності, конституційними гарантіями
невтручання в особисте і сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу, з
іншого боку. Чинне законодавство не
містить визначення понять гідності,
честі чи ділової репутації, оскільки
вони є морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло, а під діловою
репутацією фізичної особи розуміється
набута особою суспільна оцінка її
ділових і професійних якостей при
виконанні нею трудових, службових,
громадських чи інших обов'язків. Під
діловою репутацією юридичної особи, у
тому числі підприємницьких товариств,
фізичних осіб - підприємців, адвокатів,
нотаріусів та інших осіб, розуміється
оцінка їх підприємницької,
громадської, професійної чи іншої
діяльності, яку здійснює така особа як
учасник суспільних відносин.

Згідно із п. 19 Постанови Пленуму,
вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Відповідно до ч. 2 ст. 471 Закону України
«Про інформацію» оціночними
судженнями, за винятком образи чи
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
тлумаченні як такі, що містять фактичні
дані, з огляду на характер використання
мовних засобів, зокрема, гіпербол,
алегорій, сатири. Оціночні судження не
підлягають спростуванню та доведенню
їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецендентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень ст. 10
Конвенції.

Так, Європейський суд наполягає, що
свобода вираження поглядів становить
одну з основних підвалин
демократичного суспільства і одну з
принципових умов його прогресу і
самореалізації кожної особи, та робить
розрізнення між твердженнями факту та
оціночними судженнями (справа «Лінгенс
проти Австрії»).

Вимога щодо доведення правдивості
оціночного судження є неможливою та
порушує свободу вираження поглядів та
думки. Люди мають право мати думки та
висловлювати їх вільно з питань, які
становлять їх інтерес, думки, які дехто
чи навіть усі можуть вважати
перебільшеними, обмеженими або
упередженими, але думки, яких вони
чесно дотримуються.

Європейський Суд у своїй судовій
практиці дотримується підходу щодо
захисту свободи вираження, вказуючи, що
свобода висловлювати свої погляди є
правом людини, визнаним у світі, мабуть,
найбільш широко. Свобода слова
визнається цінною, оскільки публічні
обговорення є можливим інструментом
досягнення суспільних цілей та
вираження особистих поглядів саме по
собі є людським благом пошуку істини,
досягнення справедливості, викриття
негативних тенденцій у суспільстві і
взаємовідносинах між людьми.

Вільне передавання почуттів, поглядів
та ідей є істотним чинником
повноцінного розвитку особистості в
суспільстві, так само, як і здатність
людини сприймати заперечення,
спонукання, заохочення через ідеї,
висловлені іншими людьми, яка є також
важливою для формування особистих
переконань.

Проте, тією ж ст. 10 ч.2 Конвенції
передбачено законодавче обмеження
права на свободу думки та слова, на
вільне вираження своїх поглядів та
переконань, зокрема, для захисту
репутації або прав інших осіб, тощо, і є
необхідним в демократичному
суспільстві.

Тому, навіть коли твердження становить
оціночне судження, має бути наявна
фактична основа для такого судження.

Оціночне судження, як стверджує
практика Європейського суду з прав
людини (справа «Лінгенс проти
Австрії»), є висновком, отриманим в
результаті інтелектуальної, логічної
обробки і узагальнення фактів, оцінок
інших людей, інформації довідкового
характеру та причинно-наслідкового
зв'язку між зазначеними джерелами
інформації.

На підставі викладеного суд вважає, що
у спірній статті вказане оціночне
судження.

Суд приходить до висновку про те, що
зазначена інформація не є такою, що є
негативною та принижує честь, гідність
та ділову репутацію позивача, оскільки
в інформації, яку позивач вважає
недостовірною, на думку суду, не
стверджується про порушення позивачем,
зокрема, норм чинного законодавства чи
вчинення будь-яких інших дій.

Верховний Суд України у Постанові
Пленуму за № 1 від 27.02.2009 «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» навів роз'яснення, що
негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Крім того, позивачем в обґрунтування
своєї позиції не надано доказів щодо
порушення його особистих немайнових
прав внаслідок публікації зазначеної
вище статті, майже доказів
розповсюдження в цієї статті
відомостей саме про позивача, тому
вимоги про задоволення моральної шкоди
також не підлягають задоволенню.

Не підлягають також задоволенню вимоги
про «вибачення», оскільки такий спосіб
захисту порушеного права не
передбачений ст. 16, 275, 277 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 88,89 ЦПК України
судові витрати, понесені позивачем, у
разі відмови в задоволенні позову не
відшкодовуються.

На підставі ст.ст. 16, 266, 270, 277 ЦК України,
Постановою Пленуму ВСУ від 7 лютого 2009
року N 1 „Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи", керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 179, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про спростування відомостей,
опублікованих у засобах масової
інформації та відшкодування моральної
шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду міста Севастополя,
шляхом подачі апеляційної скарги в
Ленінський районний суд міста
Севастополя протягом десяти днів із
дня проголошення рішення суду. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів із дня отримання копії
цього рішення.

Суддя -