Єдиний унікальний номер: 448/1611/13-ц
Провадження № 2/448/454/13
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23.12.2013 року Мостиський районний суд
Львівської області в особі:

головуючого – судді
Борисенко В.В.

при секретарі –
Мриц Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Мостиська
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Судововишнянської
міської ради Львівської області за
участю третіх осіб – Мостиської
державної нотаріальної контори та
Органу державної реєстрації прав
Мостиського РУЮ Львівської області –
про визнання права власності в порядку
спадкування за законом,

за позовом третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору
– ОСОБА_4 до Судововишнянської міської
ради Львівської області, ОСОБА_3, ОСОБА_2
та ОСОБА_1 про продовження строку для
прийняття спадщини та визнання права
власності на частку квартири,

за позовом третіх осіб, які заявляють
самостійні вимоги щодо предмета спору
– ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 про визнання права власності на
спадкове майно, –

В С Т А Н О В И В:

03.10.2013 року позивачі звернулися до суду
із зазначеним позовом, покликаючись на
наступні обставини: позивачка ОСОБА_3
являється співвласником квартири, що
знаходиться за адресою: м. Судова
Вишня, пл. І.Франка, 10/4, Мостиського
району Львівської області, так як крім
неї власниками також були її бабця
(мати батька – ОСОБА_7) – ОСОБА_8, яка
померла 19.11.1999 року, та її (позивачки)
дядько (рідний брат батька) – ОСОБА_9,
який помер 08.08.1999 року.

Вказували, що ОСОБА_7 (чоловік – ОСОБА_1
та батько – ОСОБА_3 і ОСОБА_2М.), який
помер 01.09.2012 року, постійно проживав за
адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, та здійснював
постійний догляд за житлом, де
проживала його мати, а саме –
квартирою, що знаходиться за адресою: м.
Судова Вишня, пл. І.Франка, 10/4.

Стверджували, що до їхнього
спадкодавця – ОСОБА_7, у відповідності
до діючого на той час законодавства
(ст.551 ЦК України в редакції 1963 року),
перейшло право на спадкування за
спадковою трансмісією, так як останній
прийняв спадщину після смерті своєї
матері як спадкоємець першої черги,
відтак спадкове майно, яке він прийняв
складалося з 2/3 часток вищевказаної
квартири (1/3+1/3=2/3, де 1/3 – частка, що
належала матері ОСОБА_7, 1/3 – частка, що
належала братові ОСОБА_9, яка перейшла
до нього в порядку спадкової
трансмісії від матері ОСОБА_7І.).

Зазначали, що на момент смерті батька
постійно проживали з ним за адресою: м.
Судова Вишня, вул. Садова, 6.

З огляду на все вищенаведене, просили
суд визнати за ними право власності на
квартиру, що знаходиться за адресою: м.
Судова Вишня, пл. І.Франка, 10/4,
Мостиського району Львівської області,
в наступних частках: за ОСОБА_1 – 2/9
частки, за ОСОБА_2 – 2/9 частки та за
ОСОБА_3 – 5/9 частки.

16.10.2013 року звернувся до суду
представник третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору
– ОСОБА_4 з позовом до
Судововишнянської міської ради
Львівської області, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, яким просила суд: продовжити
строк для прийняття спадщини згідно
заповіту її матері – ОСОБА_7, а саме – 1/6
частки нерухомого майна, що
знаходиться за адресою: м. Судова
Вишня, пл. І.Франка, 10/4, Мостиського
району Львівської області; визнати за
нею право власності на 1/6 частки
нерухомого майна, що знаходиться за
адресою: м. Судова Вишня, пл. І.Франка,
10/4, Мостиського району Львівської
області.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що
після смерті її матері – ОСОБА_7, яка
померла 19.11.1999 року, відкрилася
спадщина на все належне їй майно, в тому
числі й на квартиру, що знаходиться за
адресою: м. Судова Вишня, пл. І.Франка,
10/4, Мостиського району Львівської
області.

Стверджувала, що за життя мати
говорила, що мала намір заповісти все
своє майно їй, однак на про наявність
вказаного заповіту їй стало відомо
лише після звернення в
Судововишнянську міську раду, оскільки
їй стало відомо про подання позову
ОСОБА_3 про визнання права власності на
спірну квартиру.

Вказувала, що маючи намір прийняти
квартиру, 09.09.2013 року звернулася в
Мостиську державну нотаріальну
контору з метою оформлення своїх
спадкових прав на вказану квартиру,
однак там їй було відмовлено через
відсутність правовстановлюючих
документів на нерухоме майно, та при
цьому роз’яснено, що для реалізації
своїх спадкових прав на спірне майно їй
необхідно звернутися в Мостиський
районний суд.

Крім того зазначала, що в зв’язку з тим,
що на момент смерті матері і досі вона
працює за кордоном, через що не мала
змоги вчасно звернутися в нотаріальну
контору, так як виїхала з України 17.06.1999
року та вперше повернулася по спливу
чотирьох років після смерті матері, а
саме – 10.11.2003 року. Додатково вказала,
що з цього часу приїжджала додому ще
декілька разів, проте жодна відпустка
не тривала більше місяця часу, у
зв’язку з чим, вона не мала змоги
прийняти спадщину, відтак вважає,
пропущений шестимісячний строк з
поважних причин.

13.11.2013 року також звернулися до суду
треті особи, які заявляють самостійні
вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 яким просили суд визнати на
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 1/6 частці
нерухомого майна, що знаходиться за
адресою: м. Судова Вишня, пл. І.Франка,
10/4, Мостиського району Львівської
області.

Власні позовні вимоги мотивували тим,
що 07.08.1999 року помер ОСОБА_9, після
смерті якого відкрилася спадщина на
все належне йому майно, а саме: 1/3 частку
квартири, що знаходиться за адресою: м.
Судова Вишня, пл. І.Франка, 10/4,
Мостиського району Львівської області,
та земельну частку (пай) згідно
сертифікату на земельну частку (пай)
від 09.09.1996 року.

Зазначали, що спадкоємцями, які
фактично прийняли спадщину після його
(ОСОБА_9І.) є вони, а саме – дружина
ОСОБА_5 та син – ОСОБА_6

Вказували, що після смерті ОСОБА_9 його
син (ОСОБА_6Я.) здійснював догляд за
квартирою, що знаходиться за адресою: м.
Судова Вишня, пл. І.Франка, 10/4,
Мостиського району Львівської області,
а саме – частково ніс витрати по сплаті
комунальних платежів та здійснював
поточний ремонт квартири, а також з 2007
року постійно проживав у вказаній
квартирі з власною сім’єю, регулярно
сплачував комунальні послуги.

Зазначали, що земельна ділянка
розміром 2,63 га, право на яку
посвідчується сертифікатом на право на
земельну частку (пай) була отримана
спадкодавцем у 1996 році та з цього часу
його сім’я (в тому числі дружина та син)
постійно обробляли вказану земельну
ділянку та продовжили користуватися
такою й після смерті ОСОБА_9

Крім того стверджували, що для строку
прийняття спадщини ними не пропущено,
так як спадщину після смерті ОСОБА_9
ними прийнято, оскільки вони фактично
вступили в управління та володіння
частиною спадщини, а саме – земельним
паєм та частиною спірної квартири.

Позивачі у справі – ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, а також їх представник в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали в повному обсязі та просили
суд їх задоволити.

Представник третьої особи, яка заявила
самостійні вимоги щодо предмета спору
– ОСОБА_4 просить викладені у поданій
нею заяві вимоги підтримала в повному
обсязі та просила суд їх задоволити.

Треті особи, які заявили самостійні
вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, а також їх представник в
судовому засіданні заявлені вимоги
підтримали в повному обсязі та просили
суд їх задоволити.

Представник відповідача –
Судововишнянської міської ради в
судовому засіданні у вирішенні даного
спору покладається на розсуд суду.

Представники третіх осіб у справі –
Мостиської державної нотаріальної
контори та Органу державної реєстрації
прав Мостиського РУЮ Львівської
області – в судове засідання не
з’явилися, однак подали заяви, в яких
просять справу слухати у їх
відсутності, вирішення даного спору
покладають на розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін та третіх
осіб у справі, які заявляють самостійні
вимоги щодо предмета спору, покази
свідків, проаналізувавши матеріали
справи, суд дійшов висновку: позов
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_4 до
Судововишнянської міської ради
Львівської області, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 про продовження строку для
прийняття спадщини та визнання права
власності на частку квартири підлягає
задоволенню в повному обсязі; позов
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
Судововишнянської міської ради
Львівської області за участю третіх
осіб – Мостиської державної
нотаріальної контори та Органу
державної реєстрації прав Мостиського
РУЮ Львівської області – про визнання
права власності в порядку спадкування
за законом підлягає частковому
задоволенню, а в задоволенні позову
третіх осіб, які заявляють самостійні
вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про
визнання права власності на спадкове
майно слід відмовити, виходячи з
наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про право власності на квартиру
(будинок) від 12.10.1993 року (внесеному в
реєстрову книгу за № 1436-1), квартира
загальною площею 46,8 кв.м., яка
знаходиться за адресою: м. Судова Вишня,
пл. І.Франка, 10/4, Мостиського району
Львівської області, належала на праві
приватної спільної (часткової)
власності ОСОБА_8 та членам її сім’ї –
сину ОСОБА_9 та онуці ОСОБА_10, відтак
кожному із них належить право
власності на 1/3 частку вказаної
квартири.

ОСОБА_9 помер 07.08.1999 року (згідно
свідоцтва про смерть серії І-СГ № 152041
від 08.08.1999 року), не розпорядившись за
життя власним майном. Після його смерті
відкрилася спадщина на все належне
йому майно, а саме: 1/3 частку квартири,
що знаходиться за адресою: м. Судова
Вишня, пл. І.Франка, 10/4, Мостиського
району Львівської області, та земельну
частку (пай) у землі, яка перебуває у
колективній власності КСП «Нове життя»
(територія с. Мишлятичі Мостиського
району Львівської області) розміром 2,63
в умовних кадастрових гектарах без
визначення меж цієї частки в натурі (на
місцевості), згідно сертифікату на
право на земельну частку (пай) серії ЛВ
№ 033286 від 08.08.1996 року (зареєстрованому
09.09.1996 року за № 521).

Спадщину після його смерті як
спадкоємець першої черги спадкування
за законом майна померлого, як вважає
суд, прийняла його матір ОСОБА_7, так як
лише вона фактично вступила в
управління та володіння спадковим
майном, а саме – спірною квартирою.
Відтак її частка зі вказаної квартири
становила 2/3 частки (1/3+1/3).

Що стосується тверджень третіх осіб,
які заявляють самостійні вимоги щодо
предмета спору – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про
фактичне прийняття ними спадщини після
смерті ОСОБА_9І, вважає недоведеним з
наступних підстав.

У спірній квартирі ОСОБА_6, як він
зазначав став проживати у 2007 році,
тобто через 8 років після смерті свого
батька. Ним не було надано жодного
підтверджуючого документу щодо дій,
які за своїм характером свідчать, що в
шестимісячний строк з часу відкриття
спадщини він фактично вступив в
управління або володіння спірною
квартирою. Посилання на довідку КП «Моє
місто» №260, яка підтверджує факт
проживання (на даний час) у спірній
квартирі з огляду на спільний ОСОБА_11
МВС України, Мінрегіонбуду, погодженим
Міністерством соціальної політики та
Державною службою з питань захисту
персональних даних від 25.01.2013 року не є
підтверджуючим документом вступу в
управління або володіння спірною
квартирою в шестимісячний строк після
смерті його батька ОСОБА_9

З копій квитанцій про оплату
комунальних послуг 2010-2011 років, які
додані ОСОБА_6 вбачається, що спірна
квартира обліковувалась за померлою
його бабцею ОСОБА_8, а за ОСОБА_6
обліковувався житловий будинок, що
знаходиться в м. Судова Вишня по вул.
Вишнева, 29.

Також, як доказ вступу в управління або
володіння спадковим майном ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 зазначають про наявність в них
сертифіката на земельну частку (пай)
від 09.09.1996 року, який був оформлений на
ОСОБА_9 та зазначають, що користуються
земельною ділянкою, після його смерті,
однак, з вказаного сертифіката
вбачається, земельна частка (пай) є в
умовних кадастрових гектарах без
визначення меж цієї частки в натурі на
місцевості. Жодних письмових доказів
виділення вказаної ділянки в натурі
позивачі не надали.

Натомість згідно до п.3.4. «Методичних
рекомендацій щодо вчинення
нотаріальних дій, пов’язаних із
вжиттям заходів щодо охорони
спадкового майна» від 29.01.2009 року
доказом вступу в управління чи
володіння спадковим майном може бути
наявність у спадкоємців ощадної
книжки, іменних цінних паперів,
квитанцій про здані в ломбард речі,
свідоцтва про реєстрацію (технічний
паспорт, реєстраційний талон) на
автотранспортний засіб чи іншу
самохідну машину або механізм,
державного акта на право приватної
власності на землю та інших
документів, виданих відповідними
органами на ім’я спадкодавця на майно,
користування яким можливе лише після
належного оформлення прав на нього. Ці
документи приймаються нотаріусом з
врахуванням у кожному випадку всіх
конкретних обставин і за
відсутності заперечень з боку інших
спадкоємців.

Згідно зі ст.22 ЗК України (в редакції 1990
року, яка діяла на момент виникнення
спадкових відносин), право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.
Приступати до використання земельної
ділянки, в тому числі на умовах оренди,
до встановлення меж цієї ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує право
власності або право користування
землею, забороняється. Право власності
або право постійного користування
землею посвідчується державними
актами (стаття 23 згаданого Кодексу), які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними радами
народних депутатів.

Відповідно до пункту 3 Указу Президента
України «Про невідкладні заходи щодо
прискорення реформування аграрного
сектора економіки» від 3 грудня 1999 року
№1529, сертифікат на право володіння
земельною часткою (паєм) є
правовстановлюючим документом, що
засвідчує право володіти,
користуватися та розпоряджатися
зазначеною часткою.

В ОСОБА_11 України від 06.07.2000 року
№37-30/2453-10 Мін'юст вважає, що
сільськогосподарські підприємства
відповідно до договорів оренди
орендують у власників право на
земельну частку (пай), тільки це право, а
не земельну ділянку, і тому вони є
землекористувачами і платниками
земельного податку. Цю позицію
поділяють Держкомзем та
Мінагрополітики, і підтверджують
визначення платником земельного
податку - орендаря земельної частки
(паю), як встановлено наказом
Держкомзему від 17 січня 2000 року за № 5.

Згідно з пунктом 17 Перехідних положень
Земельного кодексу України від 25
жовтня 2001 року сертифікати на право
на земельну частку (пай) є дійсними до
виділення власникам таких часток (паїв)
у натурі (на місцевості) земельних
ділянок та видачі їм державних актів на
право власності на землю.

Отже, з аналізу вищевказаного
законодавства можна зробити висновок,
що обробіток позивачами в натурі
земельної ділянки, не виділеної в у
встановленому законом порядку не може
бути підтвердженням користування
права на частку (пай), яка належала
померлому ОСОБА_9

Крім того, факт неприйняття спадщини
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стверджується також
актом комісії Судововишнянської
міської ради від 14.11.2013 року та довідкою
Мишлятицької сільської ради
Мостиського району Львівської області
№ 02-09/467 від 09.12.2013 року.

ОСОБА_7 померла 19.11.1999 року, склавши за
життя заповіт, котрим все своє майно
заповіла своїм дітям, а саме – ОСОБА_7
та ОСОБА_4. Даний заповіт ніким не
оспорювався та не відмінявся.
Спадкоємців, яким би належало права на
обов’язкову частку в спадщині у ОСОБА_7
не було. Відтак у останніх виникло
право успадкувати після смерті матері
по 1/3 частці спірної квартири.

ОСОБА_4 у встановлені строки не
звернулася до нотаріальної контори з
метою прийняття вищевказаної спадщини,
оскільки перебувала за кордоном, де
перебуває й на даний час, тому просила
суд визнати дану обставину поважною та
продовжити їй строк для прийняття
даної спадщини.

У відповідності до ст.550 ЦК України (в
редакції 1963 року) строк для прийняття
спадщини, встановлений статтею 549 цього
Кодексу, може бути продовжений судом,
якщо він визнає причини пропуску
строку поважними.

Згідно роз’яснень листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування» №
24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, передбачений ст.
549 ЦК УРСР шестимісячний строк для
прийняття спадщини може бути
продовжений судом за заявою
заінтересованої особи при доведеності
поважності причин його пропуску. У разі
продовження зазначеного строку суд
одночасно вирішує питання про визнання
за позивачем права на належне йому
майно, що збереглося в натурі, або на
грошові суми, коли воно реалізоване.
Така практика узгоджується із
роз’ясненнями, що містяться в пунктах
3, 4 ППВСУ від 24 червня 1983 року N 4 «Про
практику розгляду судами України справ
про спадкування».

У цьому ж ОСОБА_11 ВСС України визначає
поважними причини пропуску строку для
прийняття спадщини – тривалу хворобу,
перебування спадкоємця тривалий час за
межами України, відбування покарання в
місцях позбавлення волі, перебування
на строковій військовій службі в
Збройних Силах України тощо.

З огляду на наведене, суд дійшов
висновку, що ОСОБА_4 пропустила
встановлений шестимісячний строк для
прийняття спадщини з поважних причин, а
тому вважає за необхідне продовжити їй
строк для прийняття спадщини після
смерті матері ОСОБА_7 одночасно з
визнанням за нею права власності на
таке.

Що стосується ОСОБА_7, то такий постійно
проживав зі своєю сім’єю за адресою: м.
Судова Вишня, вул. Садова, 6,
Мостиського району Львівської області,
однак здійснював постійний догляд за
квартирою до і після смерті матері
ОСОБА_7, а тому вважається таким, що
спадщину прийняв, так як фактично
вступив в управління та володіння
спадковим майном, проте за життя не
встиг оформити своїх вищевказаних
спадкових прав, оскільки помер 01.09.2012
року, не розпорядившись за життя
власним майном.

У відповідності до вимог ст. 551 ЦК
України (в редакції 1963 року), якщо
спадкоємець, закликаний до
спадкоємства за законом або за
заповітом, помер після відкриття
спадщини, не встигнувши її прийняти в
установлений строк (ст.549 цього
Кодексу), право на прийняття належної
йому частки спадщини переходить до
його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Відтак право на частку у спірній
квартирі виникло у спадкоємців першої
черги спадкування за законом майна
померлого ОСОБА_7, а саме позивачів у
справі – дружини ОСОБА_1 та доньок
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в порядку спадкової
трансмісії, так як такі на момент
смерті ОСОБА_7 постійно проживали з ним
за адресою: м. Судова Вишня, вул.
Садова, 6, Мостиського району
Львівської області, а тому вважаються
такими, що фактично вступили в
управління та володіння спадковим
майном і таким належить право по 1/9
частці спірної кватири за кожним.

Вказані вище обставини
підтверджуються: поясненнями сторін,
третіх осіб у справі; копією свідоцтва
про право власності на квартиру
(будинок) від 12.10.1993 року (внесеному в
реєстрову книгу за № 1436-1); копіями
свідоцтв про смерть серії І-СГ № 15.20.41
від 08.08.1999 року, серії І-СГ № 152282 від
20.11.1999 року та серії 01.09.2012 року; копією
спадкової справи № 361/2013 до майна
померлої 19.11.1999 року ОСОБА_7; копією
спадкової справи № 406/2013 до майна
померлого 01.09.2012 року ОСОБА_7; копіє
заповіту ОСОБА_7; копією паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон ОСОБА_4; довідками
Судововишнянської міської ради
Мостиського району Львівської області,
а також іншими матеріалами справи.

У відповідності ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов’язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Підсумовуючи все вищенаведене, суд
дійшов висновку, що доводи третіх осіб,
які заявляють самостійні вимоги щодо
предмета спору – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про
те, що вони фактично вступили в
управління та володіння майном після
смерті ОСОБА_9, недоведеними, а тому
вважає за необхідне визнати право
власності на квартиру, що знаходиться
за адресою: м. Судова Вишня, пл.
І.Франка, 10/4, Мостиського району
Львівської області, в наступних
частках: за ОСОБА_12, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по
1/9 частці за кожною, а за ОСОБА_4 – 1/3
частку.

У зв’язку зі складністю справи, судом
23.12.2013 року було проголошено вступну та
резолютивну частини рішення, а 27.12.2013
року складено таке рішення у повному
обсязі.

Враховуючи вищенаведене, керуючись
роз’ясненням листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування» №
24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, ст.ст. 529, 548, 549, 551
ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст.1218,
1220, 1258, 1261, 1268-1270, 1273, п.4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України,
керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 209, 212, 214, 215, 218
ЦПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
Судововишнянської міської ради
Львівської області за участю третіх
осіб – Мостиської державної
нотаріальної контори та Органу
державної реєстрації прав Мостиського
РУЮ Львівської області – про визнання
права власності в порядку спадкування
за законом, – задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, право
власності на 1/9 частки квартири, що
знаходиться за адресою: м. Судова
Вишня, пл. І.Франка, 10/4, Мостиського
району Львівської області.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, право
власності на 1/9 частки квартири, що
знаходиться за адресою: м. Судова
Вишня, пл. І.Франка, 10/4, Мостиського
району Львівської області.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, право
власності на 1/9 частки квартири, що
знаходиться за адресою: м. Судова
Вишня, пл. І.Франка, 10/4, Мостиського
району Львівської області.

Позов третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору
– ОСОБА_4 до Судововишнянської міської
ради Львівської області, ОСОБА_3, ОСОБА_2
та ОСОБА_1 про продовження строку для
прийняття спадщини та визнання права
власності на частку квартири –
задоволити.

Продовжити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, строк
для прийняття спадщини за заповітом
після смерті матері ОСОБА_8, яка померла
19.11.1999 року, та визнати за нею право
власності на 1/3 часки квартири, що
знаходиться за адресою: м. Судова
Вишня, пл. І.Франка, 10/4, Мостиського
району Львівської області.

У задоволенні позову третіх осіб, які
заявляють самостійні вимоги щодо
предмета спору – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до
ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання
права власності на спадкове майно, –
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Мостиський районний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СуддяОСОБА_14