Провадження по справі 2/122/2827/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2013 року
м. Сімферополь

Залізничний районний суд м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим у складі:

головуючого, судді - Домнікової
М.В.,

при секретарях - Іоновій А.О.,
Новікові В.Р.

розглянувши у залі суду в м.
Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до територіальної громади в
особі Сімферопольської міської ради
про визнання права власності у порядку
спадкування, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Сімферопольської міської ради АР Крим
про визнання права власності у порядку
спадкування, мотивуючі позовні вимоги
тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати
позивача - ОСОБА_2 За життя спадкодавець
заповіту не складала. Після смерті
ОСОБА_2 залишилася спадщина, яка
складається з: житлового будинку з
надвірними побудовами, що розташований
за адресою: АДРЕСА_1. Згідно технічного
паспорта від 21.05.1996 року, загальна площа
житлового будинку складає 118,9 кв.м.,
житлова - 51,5 кв.м. 04.04.2002 року ОСОБА_1
звернувся до Другої сімферопольської
державної нотаріальної контори АР Крим
в Україні із заявою про прийняття
спадщини після смерті своєї матері -
ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3. Згідно
постанови про відмову у вчиненні
нотаріальних дій від 09.08.2013 року
державним нотаріусом Другої
сімферопольської державної
нотаріальної контори АР Крим в Україні
Дядя В.В. було відмовлено ОСОБА_4, яка
діє на підставі довіреності від імені
ОСОБА_1, у видачі свідоцтва про право на
спадщину на житловий будинок з
надвірними побудовами, що розташований
за адресою: АДРЕСА_1, після смерті
ОСОБА_2 Зазначена відмова мотивована
тим, що договір купівлі-продажу
нерухомості не був посвідчений в
нотаріальному порядку, як того
вимагало чинне на той час
законодавство. ОСОБА_1 вважає вказану
відмову необґрунтованою, оскільки
житловий будинок належав ОСОБА_5,
чоловіку ОСОБА_2, що помер ІНФОРМАЦІЯ_4,
на підставі договору купівлі-продажу
нерухомості, який був укладений 15.03.1999
року за реєстровим №01990 на
«Південно-Українській товарній біржі
«Восток» між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 Даний
договір купівлі-продажу нерухомості
був зареєстрований в СМБРТІ 23.03.1999 року,
в книзі №218, за реєстровим №18809, проте
нотаріально посвідчений не був .
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 Згідно з
даними спадкової справи №360/2000, що була
заведена у Другій сімферопольської
державній нотаріальній конторі після
смерті ОСОБА_5, ОСОБА_2 прийняла
спадщину після смерті свого чоловіка
ОСОБА_5, але за життя не встигла
оформити свої спадкові права на
вищевказане нерухоме майно. На момент
смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 і
ОСОБА_2, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_1
проживав у вказаному житловому
будинку, користувався ним, а також
проживає і користується цим будинком
до теперішнього часу. Протягом
встановленого законодавством строку
ОСОБА_1 подав заяву про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_2, а отже
позивач фактично вступив в управління
та володіння спадковим майном. З
урахуванням наведеного та посилаючись
на статті 16, 1223, 1225, 1261 ЦК України
позивач просив суд: визнати за ОСОБА_1
право власності на житловий будинок з
надвірними побудовами, загальною
площею 118,9 кв.м., житловою площею 51,5
кв.м., що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, у порядку спадкування після
смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Ухвалою суду Сімферопольська міська
рада була замінена на Територіальну
громаду в особі Сімферопольської
міської ради.

Представник позивача у судове
засідання не зявилася. Надала до суду
заяву в якій підтримала заявлені
позовні вимоги та просила суд позов
задовольнити з підстав, викладених у
позовній заяві.

Представник відповідача у судове
засідання не зявився. Надав до суду
заяву, в якій просив прийняти судове
рішення відповідно до вимог
законодавства та продовжити розгляд
справи у відсутність представника.

Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК
України фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснювалося.

Оглянувши інвентарну справу №25192 та
прибудинкову книжку на спірний
будинок, оцінивши наявні у справі
докази і матеріали цивільної справи у
їх сукупності, суд дійшов до висновку
про задоволення позовних вимог ОСОБА_1.,
з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК
України, якою встановлений принцип
диспозитивності цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.

А відповідно до частини 3 вищенаведеної
статті Закону, доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі виникає спір.

Судом встановлено, що 28.05.1952 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Янгіюль Ташкентської
області народився ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5, після смерті
якого у Другій сімферопольській
державній нотаріальній конторі була
заведена спадкова справа №360/2000.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла.

04.04.2002 року до Другої сімферопольської
державної нотаріальної контори
надійшла заява про прийняття спадщини
ОСОБА_1, яка зареєстрована у книзі
обліку та реєстрації спадкових справ
Другої сімферопольської державної
нотаріальної контори АР Крим в Україні
за №330, та на підставі якої заведена
спадкова справа № 260/2002, після смерті
його матері - ОСОБА_2, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3.

За життя ОСОБА_2 заповіт не складала.

Після її смерті залишилася спадщина, що
складається з житлового будинку з
надвірними побудовами АДРЕСА_1.

Як убачається з матеріалів цивільної
справи та інвентарної справи на
житловий будинок з надвірними
побудовами АДРЕСА_1, вказана будинок
належав ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4,
на підставі договору купівлі-продажу
нерухомості, який був укладений 15.03.1999
року за реєстраційним №01990 на
Південно-Українській товарній біржі
«ВОСТОК» між ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Вказаний договір зареєстрований в
Сімферопольському міжміському бюро
технічної інвентаризації 23 березня 1999
року, в книзі № 218, за реєстровим №18809.

Згідно з матеріалами нотаріальної
справи, ОСОБА_2 прийняла спадщину після
смерті свого чоловіка ОСОБА_5, але за
життя не встигла оформити свої
спадкові права.

Постановою державного нотаріуса
Другої сімферопольської державної
нотаріальної контори АР Крим Дядя В.В.
за вих. №2485/02-31 від 09.08.2013 року ОСОБА_4, що
діє на підставі довіреності від імені
ОСОБА_1, було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину на
житловий будинок з надвірними
побудовами АДРЕСА_1, після смерті
ОСОБА_2, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вказана відмова мотивована тим, що
договір купівлі-продажу нерухомості не
був посвідчений в нотаріальному
порядку, як того вимагало діюче на той
час законодавство, тобто
правовстановлюючий документ на
житловий будинок не відповідає вимогам
статті 47 ЦК Української РСР.

За даними спадкової справи №260/2002,
відкритої після смерті ОСОБА_2, інші
спадкоємці померлої ОСОБА_2, крім
ОСОБА_1, до нотаріальної контори не
зверталися.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного суду України у пункті 1
Постанови № 7 від 30 травня 2008 року
«Про судову практику у справах про
спадкування» спадкові відносини
регулюються Цивільним кодексом
України, законами України від 2 вересня
1993 року N 3425-XII «Про нотаріат», від 23
червня 2005 року N 2709-IV «Про міжнародне
приватне право», іншими законами, а
також прийнятими відповідно до них
підзаконними нормативно-правовими
актами. Відносини спадкування
регулюються правилами ЦК, якщо
спадщина відкрилася не раніше 1 січня
2004 року. У разі відкриття спадщини до
зазначеної дати застосовується чинне
на той час законодавство, зокрема,
відповідні правила ЦК Української РСР,
у тому числі щодо прийняття спадщини,
кола спадкоємців за законом. У разі
коли спадщина, яка відкрилася до
набрання чинності ЦКі строк на її
прийняття не закінчився до 1 січня 2004
року, спадкові відносини регулюються
цим Кодексом.

Згідно зі статтею 12 Закону України
«Про власність», чинного на час набуття
спадкодавцем спірного майна,
громадянин набував право власності на
майно, зокрема, отримане внаслідок
укладення угод, що не
заборонені законом.

Відповідно до статті 42 ЦК Української
РСР угоди можуть укладатись усно або в
письмовій формі (простій чи
нотаріальній).

Статті 47 і 227 ЦК Української РСР
вимагали обов'язкове нотаріальне
посвідчення угод купівлі-продажу
житлових приміщень і реєстрацію у
виконавчому комітеті місцевої ради
народних депутатів, а правовими
наслідками недодержання такої форми
передбачалося недійсність цієї угоди.

Як роз'яснив Вищий спеціалізований
суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у своєму листі
№24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» (пункт 3.1.) умовою для
переходу в порядку спадкування права
власності на об'єкти нерухомості, в
тому числі житловий будинок, інші
споруди, земельну ділянку є набуття
спадкодавцем зазначеного права у
встановленому законодавством України
порядку.

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку. Якщо
нотаріусом обґрунтовано відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину,
виникає цивільно-правовий спір, що
підлягає розглядові у позовному
провадженні.

Відповідно до положень статті 3
Закону України від 01 липня 2004 року «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» права
на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту
такої реєстрації.

Право власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно з діючими
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Права на нерухоме майно, що виникли до
набрання чинності цим Законом,
визнаються дійсними у разі відсутності
їх державної реєстрації, передбаченої
цим Законом, за таких умов: якщо
реєстрація прав була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Відповідно до затвердженої наказом
Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики
України 09 червня 1998 року №121 і
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 26 червня 1998 року за №399/2839
Інструкції про порядок державної
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна, що перебувають у
власності юридичних та фізичних осіб
(пункт 1 п/п 1.5.-1.7.) державну реєстрацію
права власності на об'єкти нерухомого
майна здійснюють державні комунальні
підприємства - бюро технічної
інвентаризації. Державна реєстрація
права власності на об'єкти нерухомого
майна в бюро технічної інвентаризації
є обов'язковою для власників, незалежно
від форми власності. Реєстрація права
власності на об'єкти нерухомого майна
провадиться на підставі
правовстановлювальних документів за
рахунок коштів власників нерухомого
майна. До переліку
правовстановлювальних документів, на
підставі яких провадиться державна
реєстрація права власності на об'єкти
нерухомого майна відноситься зокрема
договори купівлі-продажу, міни,
зареєстровані біржею (пункт 9 додатку №
1 до Інструкції).

Крім того, договір купівлі-продажу від
15.03.1999 року року має посилання на
положення статті 15 Закону України «Про
товарну біржу», відповідно до якої така
угода не підлягає нотаріальному
посвідченню.

Договір купівлі-продажу нерухомості,
який був укладений 15.03.1999 року за
реєстраційним №01990 на
Південно-Українській товарній біржі
«ВОСТОК» між ОСОБА_1 та ОСОБА_5,
зареєстрований в Сімферопольському
міжміському бюро технічної
інвентаризації 23 березня 1999 року, в
книзі № 218, за реєстровим №18809.

Отже право власності ОСОБА_5 на
житловий будинок з надвірними
побудовами АДРЕСА_1, за час його життя, з
момент реєстрації договору, було
набуто спадкодавцем відповідно до
діючого на той час законодавства,
визнавалося державою і нікім не
оспорено.

Відповідно до частини 1 статті 524 ЦК
Української РСР спадкоємство
здійснювалося за законом і за
заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається
день смерті спадкодавця, а при
оголошенні його померлим - день,
зазначений в статті 21 цього Кодексу
(стаття 525 ЦК Української РСР).

Статтею 527 ЦК Української РСР
визначено, що спадкоємцями можуть бути
особи, що були живими на момент смерті
спадкодавця, а також діти померлого,
зачаті при його житті і народженні
після його смерті.

Відповідно до частини 1 статті 549 ЦК
Української РСР визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину: якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду
України у пункті 23 своєї Постанови
№ 7 від 30 травня 2008 року «Про судову
практику у справах про спадкування» у
разі відмови нотаріусу в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Як було встановлено судом, ОСОБА_2
прийняла спадщину після смерті свого
чоловіка ОСОБА_5, але за життя не
встигла оформити свої спадкові права,
тому позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання за ним права власності на це
майно в порядку спадкування за законом
за наявністю обґрунтованої відмови
нотаріуса у видачі свідоцтва про
право на спадщину засновані на
законі і підлягають задоволенню.

З урахуванням наведеного, суд дійшов до
висновку про визнання за ОСОБА_1 у
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3,
права власності на житловий будинок з
надвірними побудовами АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 214 ЦПК України, суд
при ухваленні рішення, повинен, у тому
числі, вирішити питання щодо розподілу
між сторонами судових витрат.

Суд не вирішує питання щодо стягнення з
відповідача на користь позивача,
понесених останній судових витрат,
оскільки ОСОБА_1 про це не заявляв, а
його представник не наполягав на цьому
під час розгляду справи у суді.

На підставі статей 42, 47, 227, 524-527, 549
Цивільного кодексу Української РСР,
керуючись статтями 10, 11, 60, 197, 209, 212-215, 218,
294 Цивільного процесуального кодексу
України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженець м. Янгіюль, Ташкентської
області, зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1, паспорт серія НОМЕР_2 виданий
Желєзнодорожним РВ Сімферопольського
МУГУ МВС України в Криму, 24.11.2000 року) у
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3,
право власності на житловий будинок з
надвірними побудовами АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
Домнікова М.В.