Єдиний унікальний номер 205/8108/13-ц
№ 2-205/3658/2013
№ 205/8108/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2013 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Приходченко О.С.

при секретарі Король
Т.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 районної у м. Дніпропетровську
ради про визнання права власності в
порядку набувальної давності, –

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 вересня 2013 року звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
районної у м. Дніпропетровську ради про
визнання права власності в порядку
набувальної давності.

Позивач у своєму позові посилалася на
те, що 12 вересня 1985 року народним судом
Ленінського району м. Дніпропетровська
було ухвалено рішення, яким за ОСОБА_3
було визнано право власності на
будинок № 10-а на вул. Степний тупик у м.
Дніпропетровську. Разом з ОСОБА_3 в
будинку проживали ОСОБА_4 – син, та
ОСОБА_5 – онука. 30 жовтня 1999 року ОСОБА_3
померла. Після смерті ОСОБА_3
відкрилася спадщина на належне їй
домоволодіння, але спадщина ніким
прийнята не була. Разом з тим, позивач
зі своїм батьком – сином ОСОБА_3, після
її смерті продовжували відкрито та
безперервно проживати у спірному
домоволодінні, вели господарство,
підтримували будівлі та споруди, що
знаходяться на його території, у
належному стані, оплачували комунальні
послуги. 1 травня 2012 року помер ОСОБА_4
Після його смерті позивач також
продовжує відкрито та безперервно
проживати у спірному домоволодінні,
веде господарство, підтримує будівлі
та споруди, що знаходяться на його
території, у належному стані, оплачує
комунальні послуги, тобто з січня 2001
року добросовісно заволоділа
домоволодінням та відкрито,
безперервно продовжує ним
користуватися більш ніж десять років.
Позивач у своєму позові просила суд
визнати за нею право власності в
порядку набувальної давності на
домоволодіння № 10-а на вул. Степний
Тупик у м. Дніпропетровську.
Представник позивача у своїй заяві до
суду справу просив розглянути за його
відсутності, позовні вимоги
підтримував у повному обсязі.

Представник відповідача у своїй заяві
до суду справу просила розглянути за її
відсутності, ухваливши рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити,
посилаючись на те, що позовні вимоги не
доведені, чинним законодавством
встановлений порядок прийняття
спадщини і визначений строк для її
прийняття, нотконторою було
повідомлено, що після смерті ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з заявами про прийняття
спадщини ніхто не звертався, квитанції
про оплату житлово-комунальних послуг
позивачем не надано.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши
добуті та представлені докази, суд
вважає позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню за наступних
підстав.

Судом встановлено, що рішенням
виконкому ОСОБА_2 районної Ради
народних депутатів № 195/5 від 16 квітня
1985 року за ОСОБА_6 було узаконено
будинок А-1 на Степному тупику в м.
Дніпропетровську, а ОСОБА_3 –
рекомендовано з питання визнання права
власності звернутися до суду (а.с. 16-17).

Рішенням народного суду Ленінського
району м. Дніпропетровська від 12
вересня 1985 року за ОСОБА_3 було визнано
право власності на будинок 10-а на вул.
Степний тупик у м. Дніпропетровську
(а.с. 18). Право власності у встановленому
порядку було зареєстровано в БТІ 3
жовтня 1985 року (а.с. 19).

30 жовтня 1999 року ОСОБА_3 померла (а.с. 20).

Після її смерті відкрилася спадщина на
належне їй домоволодіння, але згідно
Інформаційної довідки зі Спадкового
реєстру від 23 жовтня 2013 року з заявами
про прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_3 ніхто не звертався (а.с. 45).

1 травня 2012 року помер батько позивача
ОСОБА_4 (а.с. 21).

Згідно Інформаційної довідки зі
Спадкового реєстру від 23 жовтня 2013 року
з заявами про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_4 ніхто не звертався (а.с.
44).

Відповідно до довідки квартального
комітету № 1 від 19 вересня 2013 року
ОСОБА_1 у спірному домоволодінні
проживає з 2000 року (а.с. 22).

З підстав того, що позивач з 2000 року
відкрито і безперервно проживає у
спірному домоволодінні, оплачує
комунальні послуги, утримує
домоволодіння у належному стані, вона
ставить питання про визнання за нею
права власності за набувальною
давністю.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
виходив з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому ЦПК України, звернутися
до суду за захистом своїх порушений,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 11 ЦПК
України встановлює, що суд розглядає
справу за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Інститут набувальної давності є одним
із первинних способів виникнення права
власності, тобто такий спосіб,
відповідно до якого право власності на
річ виникає вперше або незалежно від
права попереднього власника на цю річ
– не базується на попередній власності
та відносинах правонаступництва, а
базується на сукупності обставин,
зазначених у частині першій статті 344
ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 344 ЦК
України особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено ЦК України. Особа, яка
заявляє про давність володіння, може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є.

Тобто, об’єктом набуття права
власності за набувальною давністю на
підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно,
а умовами виникнення права власності
за давністю володіння є: відкритість,
безперервність, тривалість та
добросовісність володіння.
Відкритість володіння означає, що
особа не приховує свого статусу від
інших осіб, не приховує факту, що вона
не є власником майна, але володіє і
користується таким майном як власник.
Тривалість володіння означає, що для
виникнення права власності на нерухоме
майно особа повинна ним проволодіти
протягом 10 років. Фактичне володіння
вважається правомірним, якщо інше не
випливає з закону або не встановлено
рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Скористатися правом власності на чуже
майно на підставі набувальної давності
може особа, якщо вона заволоділа майном
добросовісно, тобто на законних
підставах. З аналізу ст. 344 ЦК України
вбачається, що така норма
матеріального закону визначає ознаки
володіння, які є необхідними для
набуття права власності на річ за
набувальною давністю, а саме, володіння
має бути добросовісним, тобто у
випадку, якщо володілець не знав і не
міг знати про те, що він володіє чужою
річчю, а саме, ті обставини, у зв'язку з
якими виникло володіння чужою річчю не
давали найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна, інакше
кажучи обставини, у зв’язку з якими
виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна.

Виходячи зі змісту 344 ЦК України,
обставинами, які мають значення для
справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст.
60 ЦПК України повинен довести позивач
є: законний об'єкт володіння;
добросовісність володіння;
відкритість володіння; давність
володіння та його безперервність
(тобто строк володіння).

Між тим, в обґрунтування
добросовісності володіння
домоволодінням № 10-а на вул. Степний
тупик у м. Дніпропетровську позивач
посилалася лише на те, що її батько
разом з нею продовжували проживати у
належному ОСОБА_3 домоволодінні. Отже
зазначені обставини свідчать, що про
тимчасовий характер володіння чужою
річчю батьком позивача, а на теперішній
час самим позивачем, при цьому остання
була весь час обізнана про те, що така
домоволодіння перебуває у власності
ОСОБА_3, а тому ніяких правових підстав
вважати, що майно було передано їй
власником у постійне володіння та
користування, немає.

Крім того, позивач посилається на
наявність родинних стосунків з
померлою, а такі правовідносини
регулюються нормами спадкового права,
а не набувальною давністю.

Оскільки позивач знала, що спірне
домоволодіння знаходиться у власності
ОСОБА_3, у власність будь-якої іншої
особи воно в порядку, встановленому
законом, не передавалося, суд вважає, що
користування позивачем таким майном не
можна визнати добросовісним.

За таких обставин та перелічених вимог
матеріального закону, суд вважає, що
норми ст. 344 ЦК України не можуть бути
застосовані до спірних правовідносин,
що виникли між сторонами по даній
цивільній справі, а тому суд доходить
висновку, що у даному випадку відсутні
правові підстави для ухвалення
судового рішення про задоволення
позовних вимог, тому в задоволенні
позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1,
2 ст. 344 ЦК України, ст. ст. 10, 11, ч. 1 ст. 60, ч.
2 ст. 197, ч. 1 ст. 209, ст. ст. 212-215, 218 ЦПК
України, суд –

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_2 районної у м. Дніпропетровську
ради про визнання права власності в
порядку набувальної давності
відмовити.

Рішення може бути оскаржено
в апеляційний суд Дніпропетровської
області через Ленінський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня отримання його копії.

Суддя