Провадження № 2/522/9856/13
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

« 21» листопада 2013 року

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Погрібного
С.О.

за секретаря судового засідання -
Малини-Муравенко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про тлумачення правочину та
визнання його недійсним, за участі
третьої особи - приватного нотаріуса
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, -

в с т а н о в и в

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою до ОСОБА_2 із вимогою
про тлумачення правочину та визнання
його недійсним. Свої позовні вимоги
мотивував тим, що 25 березня 2008 року
ОСОБА_1 на підставі усного договору
надав відповідачу - ОСОБА_2 довіреність,
згідно якої уповноважив відповідача
розпоряджатися (продати, обміняти,
закладати, на умовах та за ціну за його
розсудом) належною позивачу квартирою
АДРЕСА_1. Згідно документів, які
підтверджують право власності, на час
вчинення довіреності, позивачу - ОСОБА_1
належала 1/3 частина квартири, стосовно
якої було надано довіреність. Як
наслідок цього, позивач не мав прав
уповноважувати відповідача на
вчинення дії щодо розпорядження всією
квартирою, а тому просить суд
витлумачити спірний правочин. Також
позивач стверджує, що приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округа ОСОБА_3 не мала
права посвідчувати довіреність від
25.03.2008 року, на підставі якої позивач
уповноважив відповідача повністю
розпоряджатися квартирою, тому що
позивач не є єдиним власником квартири.
Також, позивач звертає увагу суду, що
текст довіреності має розбіжності в
повноваженнях відповідача, та
застосований юридичний термін, який не
розповсюджується на нерухоме майно.
Позивач вважає, що зазначене
суперечить чинному законодавству та
порушує його права та законні інтереси,
у зв'язку з чим просить витлумачить
розбіжності довіреності та визнати її
недійсною в повному обсязі.

Відповідач надав суду заяву, якою
позовні вимоги позивача визнав у
повному обсязі, просив розглядати
справу за його відсутності.

Представник позивача надав суду заяву,
якою позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, просив позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі, а справу
розглянути за його відсутності.

Третя особа - приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округа ОСОБА_3 про час та місце судового
розгляду повідомлялася судом належним
чином, про що свідчить копія
повідомлень, надала до суду лист,
згідно якого просить слухати справу в
її відсутність.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що рішення у справі можливо
постановити із частковим задоволенням
позову. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у
разі визнання відповідачем позову суд
за наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Судом встановлені такі
фактичні обставини на підставі
представлених представником позивача
письмових доказів.

Судом встановлено, що 25 березня 2008 року
ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 нотаріальну
посвідчену довіреність (бланк ВК №377195),
яка зареєстрована за № 496.

Предметом довіреності від 25.03.2008 року є
право розпорядження (право продати,
обміняти, закладати на умовах та за
ціну за його розсудом) квартирою під
АДРЕСА_1 (абзац 1 довіреності від 25.03.2008
року).

Разом з тим, абзац 2 цієї довіреності
від 25.03.2008 року надав відповідачу право
«укладати та підписувати будь-які
передбачені законом цивільно-правові
договори (за винятком договору
дарування)».

Суд має виходити з того, що якщо
буквальне значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів не
дає змоги з'ясувати зміст окремих
частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін.

На вимогу однієї або обох сторін суд
може постановити рішення про
тлумачення змісту правочину.

Згідно ч. 3 ст.213 ЦК України при
тлумаченні змісту правочину беруться
до уваги однакове для всього змісту
правочину значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів. Якщо
буквальне значення слів і понять, а
також загальноприйняте у відповідній
сфері відносин значення термінів не
дає змоги з'ясувати зміст окремих
частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін.

Позивач ставить питання про тлумачення
правочину - довіреності від 25.03.2008 року,
в частині обсягу прав відповідача -
ОСОБА_2.

Згідно із правилами статей 4, 10 та 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного судочинства, а
також моральним засадам суспільства.

У разі недотримання у момент вчинення
правочину вимог, передбачених статтею
203 ЦК України, такі правочини можуть
бути визнані судом недійсними

Згідно зі свідоцтвом про право
власності на житло від 07 грудня 1994 року
ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири
АДРЕСА_1.

Згідно ч.1 ст.238 та ст.1003 Цивільного
кодексу України представник може бути
уповноважений на вчинення лише тих
правочинів, право на вчинення яких має
особа, яку він представляє, в той час як
дії, які належить вчиняти повіреному,
мають бути правомірними, конкретними
та здійсненними.

Втім, нотаріус не витребував від
позивача правовстановлюючий документ
з метою встановлення такої обставини
як реєстрація за позивачем права
власності на квартиру, повноваження
щодо розпорядження якою були надані
відповідачу, або ж у будь-яких інший
спосіб достовірно не встановив чи не
переконався у наявності наведених вище
обставин та, як наслідок, не перевірив
відповідність змісту посвідченої ним
угоди вимогам закону.

У відповідності до ч.2 ст. 54 Закону
України «Про нотаріат» від 2 вересня 1992
року, нотаріуси або посадові особи, які
вчиняють нотаріальні дії, перевіряють,
чи відповідає зміст посвідчуваної ними
угоди вимогам закону і дійсним намірам
сторін. При цьому, правилом ч. 1 ст. 46
Закону України «Про нотаріат»
встановлено, що нотаріуси або посадова
особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має
право витребовувати від фізичних та
юридичних осіб відомості та документи,
необхідні для вчинення нотаріальної
дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про нотаріат», нотаріуси або посадові
особи, які вчиняють нотаріальні дії, у
своїй діяльності керуються законами
України, постановами Верховної Ради
України, указами і розпорядженнями
Президента України, постановами і
розпорядженнями Кабінету Міністрів
України, наказами Міністра юстиції
України, нормативними актами обласних,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій.

В такому випадку нотаріус зобов'язаний
був на підставі п. 1 ст. 49 Закону України
«Про нотаріат» відмовити у вчиненні
нотаріальної дії щодо посвідчення
довіреності на розпорядження усією
квартирою.

Враховуючи те, що довіреність
відноситься до односторонніх
правочинів, до регулювання
правовідносин, що виникають з приводу
неї, застосовуються відповідні
положення про правочин. Щодо
віднесення довіреності до
одностороннього правочину свідчить
Узагальнення судової практики
Верховного Суду України «Практика
розгляду судами цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 24
листопада 2008 року, якою передбачено, що
«у судовій практиці виникають проблеми
із розумінням та визначенням
односторонніх правочинів. Вважаємо, що
до них можна віднести: видачу та
скасування довіреності».

Згідно із положенням ст. 213 ЦК України
зміст правочину може бути витлумачений
стороною (сторонами). На вимогу однієї
або обох сторін суд може постановити
рішення про тлумачення змісту
правочину.

Таким чином, оскільки видача
довіреності за своєю правовою природою
є вчиненням одностороннього правочину,
суд вважає за можливе витлумачити його
зміст (окрему частину).

Згідно ч.1 ст.237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Відповідно до ч.3 ст.237 ЦК України
представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 238 ЦК України представник
може бути уповноважений на вчинення
лише тих правочинів, право на вчинення
яких має особа, яку він представляє.

Аналізуючи наведені норми у своїй
сукупності, співставляючи їх з
положенням виданої довіреності, згідно
із якою позивач уповноважив
відповідача розпоряджатися (продати,
обміняти, закладати, на умовах та за
ціну за його розсудом) належною
позивачу квартирою АДРЕСА_1, суд дійшов
висновку, що за вказаною довіреністю
ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2
розпоряджатися лише належною йому 1/3
частиною квартири АДРЕСА_1, оскільки це
випливає із загальних правил
представництва, встановлених ЦК
України.

У своєму висновку суд виходить також з
того, що довіреність сама по собі не
могла бути підставою для вчинення
юридично значущих дій відносно усієї
квартири, оскільки у будь-якому випадку
представник мав подати разом із
довіреністю відповідному органу або
юридичній особі правовстановлюючі
документи, з яких вбачалось би, що
довірителю належить лише 1/3 частина
спірного майна.

Стосовно вимоги позивача про визнання
вказаного правочину недійсним судом
враховано наступне.

Статтею 203 ЦК України передбачено
загальні вимоги додержання яких є
необхідним для чинності правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним; правочин,
що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК
України.

Суд, оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо,
дійшов висновку про недоведеність
позивачем наявності підстав,
встановлених законом для визнання
вказаного правочину недійсним, що є
безумовною підставою для відмови у
задоволенні позову в цій частині.

За змістом частини 1 статті 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 16 ЦК України способом
захисту цивільних прав може бути
визнання правочину недійсним, іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 213, 215, 237, 238 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 15, 60, 61, 213, 215 ЦПК
України, СУД -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Витлумачити зміст довіреності від
25.03.2008 року, виданої ОСОБА_1 на ім'я
ОСОБА_2, посвідченої приватним
нотаріусом ОСОБА_3 та зареєстрованої в
реєстрі за № 496, в частині обсягу прав
щодо квартири АДРЕСА_1, роз'яснивши, що
за вказаною довіреністю ОСОБА_1
уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися від
його імені належною йому 1/3 частиною
квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ:
С.О. ПОГРІБНИЙ

21.11.2013