Справа № 2215/2717/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2013 року Старокостянтинівський районний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого судді Сенькова О.Г.

при секретарі Повзун С.В.

представника позивача та третьої особи

на стороні позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5

третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинові справу за позовом костьолу римсько-католицької парафії ОСОБА_6 ОСОБА_7, третьої особи на стороні позивача ОСОБА_8 Братства Менших Братів Капуцинів при Житомирській діє цезії Римо-католицької церкви до виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування розпоряджень відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради і свідоцтв про право власності на квартири,

ВСТАНОВИВ:

Костьол римсько-католицької парафії ОСОБА_6 ОСОБА_7, третьої особи на стороні позивача ОСОБА_8 Братства Менших Братів Капуцинів при Житомирській діє цезії Римо-католицької церкви предявив позов до виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування розпоряджень відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради та свідоцтв про право власності на квартири №20, №21, №22, що знаходяться в будинку №45 по вул.К.Острозького в м.Старокостянтинові, посилаючись на те, що згідно рішення виконавчого комітету Хмельницької обласної ради народних депутатів №173 від 16 жовтня 1991 року громаді Римсько-католицької церкви м.Старокостянтинова, яка зареєстрована 16 жовтня 1991 року і набула статус юридичної особи, передано у власність культову будівлю, памятку архітектури, зокрема: будівлю костьолу із монастирем та господарськими спорудами.

Оскільки будівля монастирських келій, в яких знаходяться спірні квартири, призначена для обслуговування костьолу, то вона є його приналежністю.

Незважаючи на те, що будівля, в якій знаходяться спірні квартири, належала позивачу, орган приватизації Старокостянтинівської міської ради у 2001-2003 роках своїми розпорядженнями надав дозвіл приватизувати: ОСОБА_10 квартиру №20; ОСОБА_12 квартиру №21; ОСОБА_9 та ОСОБА_2 квартиру №22. На підставі даних розпоряджень зазначеним особам видані свідоцтва про право власності на житло.

Оскільки приватизація квартир, що знаходяться в будівлі монастиря, є неправомірною, тому позивач просить задовольнити його вимоги.

Представник відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_10 і третя особа ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_2 позов не визнали і пояснили, що виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради, на балансі якої знаходився житловий будинок, відповідачам у встановленому законом порядку надано житло. На підставі розпорядження органу приватизації Старокостянтинівської міської ради вони приватизували надане їм житло та отримали свідоцтва про право власності на нього. Вимоги позивача вважають безпідставними і просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи на стороні позивача, представників відповідачів, відповідача, третьої особи на стороні відповідача, свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, костьол ОСОБА_7 і при ньому монастир Ордену Менших Братів Капуцинів були побудовані в м.Старокостянтинові в 1751-1778 роках для задоволення духовних потреб в релігійній службі християн римо-католицького визнання.

Зазначені культові будівлі діяли до 1935 року. Відповідно до ст..366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю і костьол ОСОБА_6 ОСОБА_7 разом з монастирем і господарськими спорудами вибув з володіння парафії та використовувався не за призначенням.

Так, будівля костьолу находилась на балансі відділу культури виконавчого комітету Старокостянтинівської районної ради народних депутатів і в ній розміщався районний Будинок культури, а дві будівля монастатиря були переобладнані під житлові будинки і перебували на балансі Старокостянтинівської ЖЕК.

До прийняття Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" виконавчий комітет Старокостянтинівської районної ради народних депутатів своїми рішеннями №103 від 14 червня 1989 року, №213 від 19 грудня 1989 року і № 93 від 26 квітня 1990 року спочатку передав безкоштовно общині римсько-католицької церкви приміщення шахового клубу площею 75 кв.м, зал костьолу і службове приміщення для служителя, а потім все приміщення районного Будинку культури.

Рішенням виконавчого комітету Хмельницької обласної ради народних депутатів №173 від 16 жовтня 1991 року зареєстровано статут громади Римсько-католицької церкви м.Старокостянтинова, внаслідок чого вона набула статус юридичної особи. З 11 грудня 2011 року змінена назва релігійної громади на костьол Римсько-Католицької парафії ОСОБА_6 ОСОБА_7, яка є єдиною парафією Римсько-католицької Церкви і правонаступницею громади римсько-католицької церкви м.Старокостянтинова, що припинила діяльність у 1935 році.

Цим же рішенням виконавчого комітету обласної ради народних депутатів зобовязано відділ культури виконавчого комітету Старокостянтинівської районної ради передати зі свого балансу у власність громади Римсько-католицької церкви м.Старокостянтинова культову будівлю, памятку архітектури.

Пам"яткою архітектури є лише будівля костьолу.

В період з 1991 року по 2009 рік виконавчий комітет Старокостянтинівської міської ради більшість жилих приміщень, що знаходились в будівлі №45 по вул.К.Острозького в м.Старокостянтинові, зняв з балансу ЖЕК і передав у власність громади Римсько-католицької церкви м.Старокостянтинова.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради 16 лютого 2004 року, за позивачем визнано право власності на нежитлові будівлі костьолу з монастирем та господарськими будівлями.

Частину жилих приміщень, в тому числі спірні квартири №20,21,22, виконавчий комітет міської ради відмовився передати позивачу у зв"язку з тим, що вони перебувають у власності відповідачів.

Так, відповідачка ОСОБА_10 користується житловою площею квартири №20 з 13 травня 1971 року. На підставі розпорядження відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради №5372 від 22 серпня 2001 року їй видано свідоцтво про право власності на житло зазначеної квартири. У даній квартирі, крім власниці, проживає і зареєстрований ОСОБА_5, котрий здійснює за нею догляд.

Відповідачці ОСОБА_12 була надана квартира №21, в якій вона проживала з 15 жовтня 1970 року. Згідно розпорядження відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради №5398 від 11 жовтня 2001 року їй видано свідоцтво про право власності на житло зазначеної квартири. 15 листопада 2009 року ОСОБА_12 померла. Після її смерті спадщину прийняв її син ОСОБА_11 2 червня 2010 року Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою йому видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру.

Відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_2 користуються житловою площею квартири №22 з 3 квітня 1992 року. На підставі розпорядження відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради №5373 від 22 серпня 2001 року їм видано свідоцтво про право власності на житло вказаної квартири.

Відповідно до вимог ч.2 ст.328, 345 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Стосовно ч.3 ст.9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад.

Згідно ч.1-2 ст.1, ч.4 ст.5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизацією державного житлового фонду є відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах.

Відповідно до ч.2,5 ст.17 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.

Клопотання про передачу релігійним організаціям культових будівель і майна у власність чи безоплатне користування розглядається в місячний термін з письмовим повідомленням про це заявників.

Пунктом 3 Указу Президента України "Про заходи щодо повернення релігійним організаціям культового майна" №125 від 4 березня 1992 року передбачено, що організації, на балансі яких знаходяться культові будівлі і майно, котрі становлять державну власність, зобов'язані протягом 1992 - 1993 років здійснити передачу релігійним громадам у власність чи безплатне користування культових будівель, що використовуються не за призначенням.

Розпорядженням Президенка України від 22 червня 1994 року №53/94 дію цього пункту продовжено до 1 грудня 1997 року, а розпорядженням Кабінету Міністрів України №290-р від 7 травня 1998 року дано вказівку Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям забезпечити згідно із законодавством України поетапне повернення релігійним організаціям культових будівель, які не використовуються або використовуються не за призначенням.

У підпункті 9.8 п.9 роз"яснення Вищого господарського суду України "Про деякі питання, що виникають при застосуванні Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" від 29 лютого 1996 року зазначено, що до введення в дію Закону все майно церковних і релігійних громад в Україні було визнано державною власністю згідно зі ст.366 Адміністративного кодексу Української РСР 1927 року. Зазначене законодавство не було визначено нечинним з дня його прийняття, тобто таким, що не породило правових наслідків. Тому держава в особі органів, передбачених в ст.17 Закону, є належним власником культових будівель і майна. Відповідно до ст.4 Закону України "Про власність" зазначені державні органи мають право володіти, користуватися і розпоряджатися цими будівлями і майном, а також вчиняти щодо цих майнових об'єктів будь-які дії, що не суперечать закону.

Судом встановлено, що до введення в дію Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" костьол ОСОБА_6 ОСОБА_7 разом з монастирем і господарськими спорудами перебував у державній власності. Будівля костьолу знаходилась на балансі відділу культури виконавчого комітету Старокостянтинівської районної ради, а будівлі монастиря та монастирських келій були переобладнані під житлові квартири і належали до житлового фонду Старокостянтинівської міської ради та перебували на балансі Старокостянтинівської ЖЕК.

Виконавчий комітет Хмельницької обласної ради народних депутатів своїм рішенням №173 від 16 жовтня 1991 року зобовязав відділ культури виконавчого комітету Старокостянтинівської районної ради народних депутатів передати зі свого балансу у власність громади Римсько-католицької церкви м.Старокостянтинова культову будівлю, памятку архітектури.

Згідно довідки управління культури, туризму і курортів Хмельницької обласної державної адміністрації за №02-1696 від 27 серпня 2012 року лише костьол ОСОБА_7 є памяткою архітектури та містобудування національного значення.

Отже, позивачу відповідно до чинного на той час законодавства була передана у власність лише будівля костьолу. Щодо будівель монастиря і монастирських келій, які хоча і знаходились на території костьолу та зєднані між собою, то відповідне рішення про передачу їх у власність позивачу не приймалось.

Даний факт підтверджується наявністю двох інвентарних справ на будівлі костьолу та житлового будинку.

Крім того, виконавчий комітет Старокостянтинівської міської ради своїм рішенням № 267 від 30 вересня 1999 року дозволив позивачу оформити правовстановлюючі документи на цілісний майновий комплекс по вул.К.Острозького, 45 за виключенням ряду квартир, в тому числі спірних.

Вказане рішення позивачем не оскаржувалось і він не звертався з клопотанням до Хмельницької обласної державної адміністрації про передачу у власність спірної будівлі.

Оскільки в період з 22 серпня по 11 жовтня 2001 року спірні квартири знаходились у житловому фонді Старокостянтинівської міської ради, то її орган приватизації відповідно до чинного законодавства про приватизацію державного житлового фонду мав право прийняти розпорядження про передачу їх у власність ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_9 та ОСОБА_2

Як убачається з даних свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради 16 лютого 2004 року, позивач набув право власності на нежитлові будівлі костьолу з монастирем та господарськими будівлями і зареєстрував його 17 лютого 2004 року.

З урахуванням зазначених обставин, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про визнання незаконними та скасування розпоряджень відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради і свідоцтв про право власності на квартири, визнання права власності на квартири та будівлю є безпідставними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові костьолу римсько-католицької парафії ОСОБА_6 ОСОБА_7 до виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання незаконними та скасування:

- розпорядження відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради від 22 серпня 2001 року №5372 про передачу квартири №20, що знаходиться в будинку №45 по вул.К.Острозького в м.Старокостянтинові, в приватну власність ОСОБА_10;

- свідоцтва про право власності на квартиру №20, що знаходиться в будинку №45 по вул.К.Острозького в м.Старокостянтинові, виданого відділом приватизації Старокостянтинівської міської ради 24 вересня 2001 року на імя ОСОБА_10;

- розпорядження відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради від 22 серпня 2001 року №5373 про передачу квартири №22, що знаходиться в будинку №45 по вул.К.Острозького в м.Старокостянтинові, в приватну власність ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_13;

- свідоцтва про право власності на квартиру №22, що знаходиться в будинку №45 по вул.К.Острозького в м.Старокостянтинові, виданого відділом приватизації Старокостянтинівської міської ради 24 вересня 2001 року на імя ОСОБА_9, ОСОБА_2 та ОСОБА_13;

- розпорядження відділу приватизації Старокостянтинівської міської ради від 11 жовтня 2001 року №5398 про передачу квартири №21, що знаходиться в будинку №45 по вул.К.Острозького в м.Старокостянтинові, в приватну власність ОСОБА_12;

- свідоцтва про право власності на квартиру №21, що знаходиться в будинку №45 по вул.К.Острозького в м.Старокостянтинові, виданого відділом приватизації Старокостянтинівської міської ради 10 грудня 2001 року на імя ОСОБА_12;

- свідоцтва про право на спадщину на квартиру №21, що знаходиться в будинку №45 по вул.К.Острозького в м.Старокостянтинові, видане Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою 4 червня 2010 року, на імя ОСОБА_11;

- витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26346137 від 8 червня 2010 року, яким зареєстровано право власності на квартиру №21, що знаходиться в будинку №45 по вул.К.Острозького в м.Старокостянтинові, за ОСОБА_11, а також у визнанні права власності на квартири №20,№ 21, №22 та частину будівлі, в якій вони знаходяться.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області на протязі 10 днів з дня проголошення через Старокостянтинівський районний суд.

Суддя