Справа № 0519/9705/2012
Провадження №2/263/115/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е
М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2013 року Жовтневий районний суд
міста Маріуполя Донецької області у
складі: головуючого судді Помогайбо
В.О., при секретарі Чубаровій Т.Д.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
захист прав власності, усунення
перешкод в користуванні правом
власності шляхом примусового
виселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання
довіреності, договору дарування
недійсними, третя особа: приватний
нотаріус Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, суд -

В С Т А Н О
В И В:

У вересні 2012 року позивачка за
первинним позовом ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2, який
обґрунтувала тим, що їй на праві
приватної власності належить квартира
АДРЕСА_1, на підставі договору
дарування від 12.09.2011 року. В даній
квартирі були зареєстровані ОСОБА_5 та
ОСОБА_2, останній не мешкає за вказаною
адресою з квітня 2007 року. Рішенням
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 21.10.2011 року ОСОБА_2 визнано таким, що
втратив право користування вказаною
квартирою, проте він до теперішнього
часу відмовляється добровільно
звільніти квартиру. У зв'язку з чим,
позивачка змушена звернутись до суду з
даним позовом, яким просить суд усунути
перешкоди у володінні належній їй
квартири, шляхом примусового виселення
ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1,
який обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3
помер його батько - ОСОБА_5, який мешкав
за адресою: АДРЕСА_1. 12.09.2011 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір
дарування квартири АДРЕСА_1,
зареєстрований приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4. Проте на
момент укладання даного договору
дарування ОСОБА_5 страждав на
захворювання целебросклероз 111,
стенокардія напружена, ФК111,
атеросклератіческій і постіннфарктний
(ІМ2004), кардіосклероз ГБ 111 ст. ризику
високий. Також ОСОБА_5 заявляв, що
вказана квартира, після його смерті
буде належить ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_1
вже житлом забезпечена. Тому вважає, що
ОСОБА_1 оманним шляхом перевезла їх
батька до її квартири, нібито
здійснювати за ним догляд, та змусила
його тяжкохворого, який знаходився у
стані неадекватного сприяння
дійсності, підписати договір
дарування, тим самим навмисно
позбавила його спадщини. Крім того у
позивача за зустрічним позовом маються
сумніви, щодо того, що в даному договорі
дарування стоїть підпис саме ОСОБА_5
Тому на підставі того, що останній на
момент укладення договору дарування
був у стані не усвідомлення значення
своїх дій та не міг ними керувати,
просить суд визнати договір дарування
квартири АДРЕСА_1, зареєстрований
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1
недійсним. В ході розгляду справи
позивач за зустрічним позовом збільшив
свої позивні вимоги, у зв'язку з тим, що
спірний договір дарування квартири був
укладений на підставі довіреності від
16.06.2011 року №400 виданої ОСОБА_5 на ім'я
ОСОБА_3, та посвідченої приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, та
відповідно до яких просить визнати
дану довіреність недійсною з підстав
того, що на момент її укладення ОСОБА_5
був у стані не усвідомлення значення
своїх дій та не міг ними керувати.

Крім того 03.12.2013 року ОСОБА_2 також
збільшив свої позивні вимоги,
відповідно до яких просить суд визнати
вищевказані: довіреність та договір
дарування квартири недійсними,
посилаючись на положення ч.3.ст.238 ЦК
України а саме, що довіреність була
видана ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3, який
раніше полягав в зареєстрованому шлюбі
з ОСОБА_1, проте по теперішній час вони
мешкають разом та ведуть спільне
господарство. Тому ОСОБА_3 на момент
укладання угоди діяв як у своїх
інтересах, так і в інтересах своєї
колишньої дружини ОСОБА_1, що
підтверджує корисний умисел в
подальшому

оформлення право власності на квартиру
АДРЕСА_1 на ОСОБА_1, також на це вказує
сума вартості даної квартири, вказана в
договорі дарування в розмірі 39387 грн.,
яка не відповідає дійсній ринковій
вартості двохкімнатної квартири. Та
просить суд стягнути з ОСОБА_1 понесені
ним судовим витраті по сплаті судового
збору при звернення до суду з
зустрічним позовом.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась,
надала суду заяву з проханням про
розгляд справи у її відсутність, за
участю її представника ОСОБА_6

Представник позивачки за первинним
позовом в судовому засідання позивні
вимоги ОСОБА_1 підтримав, просив їх
задовольнити в повному обсязі, дав
аналогічні поясненні викладені в
позові, проти задоволення зустрічного
позову ОСОБА_2 та заяв про збільшення
позивних вимог заперечував в повному
обсязі, на підставі не доведеності та
не обгрунтованості викладених доводів.

Відповідач за первинним позовом ОСОБА_2
та його представник первинний позов
ОСОБА_1 не визнали в повному обсязі,
заперечували на його задоволенні, на
підставах, викладених в зустрічній
позивній заяві, на задоволенні якої
наполягали, давши аналогічні пояснення
викладені в ній.

Відповідач за зустрічним позовом
ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився,
надав суду заяву з проханням про
розгляд справи у його відсутність,
зазначивши, що зустрічні позивні
вимоги ОСОБА_2 не визнає, та просить в їх
задоволенні відмовити.

Третя особа - приватний нотаріус
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явився з невідомих суду
причин, хоча про день та час розгляду
справи був повідомлений у
встановленому законом порядку.

Допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_7 пояснив, що він є
сусідом померлого ОСОБА_5, з яким
підтримував дружні відносини. Після
погіршення стану здоров'я ОСОБА_5 його
забрала до себе ОСОБА_1, де він і мешкав
приблизно останні 2 роки свого життя.

Допитані в судовому засіданні в якості
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які є також
сусідами померлого ОСОБА_5, підтвердили
факт тяжкого хворобливого стану
останнього, порушення ходьби та
можливості писання, пояснили, що
складений акт, про те що ОСОБА_2
тривалий час у квартирі АДРЕСА_1 не
мешкає, вони підписували, проте з його
змістом не ознайомлювались. При цьому
ОСОБА_9 зауважила, що у спірній квартирі
після смерті ОСОБА_5 та після того як
вона здавалась квартирантам мешкав
ОСОБА_2.

Суд заслухавши пояснення учасників
процесу, допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи, вважає, що первинний
позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, в
той час як в задоволення зустрічного
позову ОСОБА_2 слід відмовити з
наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

У відповідності до витягу про держану
реєстрацію прав, виданого МКП
«Маріупольське буро технічної
інвентаризації» 13.09.2011 року за ОСОБА_1
зареєстровано право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1, на
підставі договору дарування від 12.09.2011
року № 749, посвідченого приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4.

Так 29.09.2011 року між ОСОБА_3, діючим від
імені ОСОБА_5 на підставі довіреності
№400 посвідченої 16.06.2011 року, та ОСОБА_1
був укладений договір дарування
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований у реєстрі за №749.

В свою чергу 16.06.2011 року ОСОБА_5
уповноважив ОСОБА_3 управляти та
розпоряджатися усім належним йому
майном, про що була складена відповідна
довіреність, посвідчена приватним
нотаріусом Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за №400.

Також судом встановлено, та сторонами
по справі не оспорюється, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5, який мешкав
за адресою: АДРЕСА_1

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м. Маріуполя від 21.10.2011 року позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням - задоволений.
Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що
втратив право користування квартирою
АДРЕСА_1. Ухвалою Жовтневого районного
суду м. Маріуполя від 31.08.2012 року
поновлено ОСОБА_2 строк звернення до
суду із заявою про перегляд заочного
рішення суду від 21 жовтня 2011 року.
Заочне рішення від 21 жовтня 2011 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
скасоване і призначено справу до
розгляду. Проте ухвалою Жовтневого
районного суду м. Маріуполя від 21.10.2011
року провадження у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням зупинено до розгляду
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
договору дарування недійсним.

Також відповідно до акту, складеного
ЖБК «Луна» від 23.09.2011 року, ОСОБА_5
зареєстрований та мешкає один за
адресою: АДРЕСА_1, з 01.07.2007 року по 23.09.2011
року. Його син ОСОБА_2 зареєстрований за
вказаною адресою з 07.06.1989 року та з
01.04.2007 року у квартирі не мешкає та не
здійснює догляд за батьком.

В той час як згідно також наявної в
матеріалах справи довідки ЖБК «Луна» №
425 від 24.12.2010 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зареєстрований та мешкає за адресою:
АДРЕСА_1 з 17.12.1969 року, та до складу його
сім'ї входять: батько - ОСОБА_5, дружина -
ОСОБА_10

Крім того відповідно до акту,
складеного ЖБК «Луна» від 23.07.2012 року,
ОСОБА_2 мешкає у квартирі АДРЕСА_1: з
17.12.1969 року по квітень 1986 року -
постійно, з 1989 року по жовтень 2003 року -
зареєстрований та мешкав постійно, з 2004
року по вересень 2011 року - періодично
мешкав, з вересня 2011 року по 23.07.2012 року
мешкає постійно. ОСОБА_5 зареєстрований
у вказаній квартирі з 17.12.1969 року по
ІНФОРМАЦІЯ_3 - часу смерті. А ОСОБА_1 у
вказані квартирі з 1995 року не мешкає.

Згідно довідки, виданої
зам.предцехкома Служби колії та споруд
залізничного цеху ПАТ «ММК ім..Ілліча»,
ОСОБА_3 працює у Службі колії та споруд
залізничного цеху ПАТ «ММК ім..Ілліча»,
та у 2011 році на період з 20.07. по30.07 йому
та членам його сім'ї дружині - ОСОБА_1,
синам: ОСОБА_11, ОСОБА_12, та тестю ОСОБА_5
була видана путівка на цехову базу
відпочинку «Бригантина».

Та відповідно до копій документації з
поховання ОСОБА_5: свідоцтва про
поховання, квитанцій про сплату,
похованням останнього займалась
ОСОБА_1

У відповідності до акту посмертної
судово-психіатричної експертизи
№316а/524а від 04.10/22.10.2013 року, проведеної в
рамках розгляду даної цивільної
справи, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в період
підпису довіреності 16.06.2011 року ніяким
психічним розладом, при якому він не
міг би розуміти свої дії та керувати
ними, не страждав, а виявляв органічне
ураження головного мозку,
психоорганічний синдром. По психічному
стану міг розуміти значення своїх дій
та керувати ними.

Зокрема вирішуючи позивні вимоги
ОСОБА_2 про визнання недійсними
довіреності від 16.06.2011 року та договору
дарування квартири від 29.09.2011 року суд
виходиться з наступного.

Відповідно до положень ст.. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ч.1,2 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Згідно до ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

У відповідності до ч.1 ст.245 ЦК
України форма довіреності повинна
відповідати формі, в якій відповідно до
закону має вчинятися правочин.

Частиною 3 ст.238 ЦК України передбачено,
що представник не може вчиняти
правочин від імені особи, яку він
представляє, у своїх інтересах або в
інтересах іншої особи, представником
якої він одночасно є, за винятком
комерційного представництва, а також
щодо інших осіб, встановлених законом.

У відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК
України суд розглядає справу не інакше,
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін чи інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і докази
подаються сторонами і іншими особами,
які беруть участь у справі.

Проте в ході розгляду справи не найшли
свого підтвердження та не доведені як
самим відповідачем за первинним
позовом ОСОБА_2, так і його
представником обставини, на які
останні посилаються, як на
обґрунтування зустрічних позивних
вимог, зокрема щодо не усвідомлення
ОСОБА_5 значення своїх дій та
відсутність вільного волевиявлення
останнього, вчинення договору
дарування зі сторони ОСОБА_3, який діяв
на підставі довіреності, в своїх
інтересах та інтересах ОСОБА_1.

Це спростовується виводами проведеної
посмертної судово-психіатричної
експертизи, відносного того, що на
момент укладення спірної довіреності
16.06.2011 року померлий ОСОБА_5 міг
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Крім того суд вважає, що не може окремо
братися до уваги тільки частина
вказаної норми ч.3 ст.238 ЦК України, на
яку посилається відповідач за
первинним позовом, а саме: що
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, так як ця норма береться до уваги
в цілому.

Виходячи з цього суд відмовляє в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2
в повному обсязі.

В той час, як статтею 3 ЦПК України
передбачено, що кожна особа має право в
порядку, установленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.
Скориставшись даним правом ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2

За ст.317 ЦК України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

За ст.391 ЦК України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК
України, власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб і не має права використовувати
його для промислового виробництва.

Згідно ст.41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
відповідно до Закону України від 17
липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до
Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення.

Так до членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Як було встановлено судом і вказано
вище в рішенні, відповідач ОСОБА_2 був
зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 в
той час, коли її власником був його
батько ОСОБА_5, та за його згодою, проте
на даний час власником вказаною
квартири є ОСОБА_1, до члені сім'ї якої
ОСОБА_2 не відноситься.

За ст.157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

За ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які
самоправно зайняли жиле приміщення,
виселяють без надання їм іншого жилого
приміщення

В той час, як ОСОБА_2 без згоди власника
проживає в квартиріАДРЕСА_1. Отже,
позивачка, як вважає суд, дійсно
позбавлена можливості як власник
квартири користування та
розпорядження своєю власністю,
оскільки відповідач добровільно
звільнити квартиру не бажає.

Способи захисту цивільних прав, у тому
числі захисту права власності,
визначені в ст.16 ЦК України, перелік
яких не є вичерпним.

Суд виходить з того, що обраний
позивачкою спосіб захисту порушеного
права власності узгоджується з
встановленими по справі обставинами
та відповідає вимогам ст.16 ЦК
України, а вимоги позивачки ОСОБА_1
найшли своє повне підтвердження в ході
розгляду справи, обґрунтовані та такі,
що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 16, 203, 215, 225, 238, 245, 316, 317,
319, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 64, 116, 150, 157
ЖК України, ст.ст.3, 10, 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212-215
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав
власності, усунення перешкод в
користуванні правом власності шляхом
примусового виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди у володінні
квартирою АДРЕСА_1, яка належить на
праві власності ОСОБА_1, шляхом
виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання
довіреності, договору дарування
недійсними, третя особа: приватний
нотаріус Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 -
відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до Донецького апеляційного суду
в м. Маріуполі, через Жовтневий
районний суд м. Маріуполя протягом 10
днів після його проголошення, а особою
яка не була присутня в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення - протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя:
В.О. Помогайбо