Справа № 459/3763/13
Головуючий у 1 інстанції: Новосад
Провадження № 22-ц/783/7867/13
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

за участі позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
представника відповідача ВВДФССНВВПЗ
України у м.Червонограді Львівської
області - Пущик Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами
позивача ОСОБА_2, відповідача
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 30 вересня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області про
стягнення моральної шкоди завданої
професійним захворюванням та трудовим
каліцтвом, -

в с т а н о
в и л а:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 30 вересня
2013 року позов задоволено частково.
Стягнуто з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області в користь ОСОБА_2 12000
грн. відшкодування моральної шкоди
спричиненої внаслідок професійного
захворювання та трудового каліцтва. У
задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржили сторони.

Позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
просить скасувати рішення суду та
постановити нове, яким його позов
задовольнити у повному обсязі. Свою
скаргу обґрунтував тим, що судом, на
його думку, не в повній мірі було
враховано його стаж роботи в шкідливих
та тяжких умовах праці на шахтах ДП
"Львіввугілля", відсоток втрати ним
професійної працездатності в
результаті професійного захворювання
та трудового каліцтва. Також, суд не в
повній мірі врахував всі негативні
наслідки заподіяної йому шкоди, її
характер, обсяг його фізичних та
душевних страждань. Внаслідок цього,
суд визначив розмір моральної шкоди (12
тис. грн.) не співмірний із завданими
йому стражданнями, необ'єктивний та
несправедливий.

Відповідач в скарзі просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову у позові, оскільки вони
вважають, що судом при ухваленні
рішення не було враховано: що позивач
до Відділення виконавчої дирекції
Фонду в м. Червонограді (далі Фонд) з
заявою про нарахування та виплату
моральної шкоди не звертався в період
коли діяли норми закону, які покладали
обов'язок відшкодування шкоди саме з
Фонду; що позивач, враховуючи норми ст.
233 КЗпП України, пропустив тримісячний
строк звернення до суду з даним
позовом; те, що норм, які передбачали б
відшкодування шкоди, про яку йдеться у
позові Фондом позивачем не наведено; що
нещасний випадок, через який позивач,
як він стверджує, терпить моральні
страждання стався 28.05.1980 року, коли
законодавства, яке б покладало
обов'язок відшкодувати шкоду позивачу
Фондом чи роботодавцем ще не існувало;
позивач знав при прийомі на роботу про
шкідливі та небезпечні умови праці,
однак продовжував працювати і після
виявлення перших ознак хвороби та
навіть після нещасного випадку;
позивач, оскільки у нього встановлена
часткова втрата професійної
працездатності може працювати по інших
професіях, що не пов'язані із
шкідливими факторами, що і робить,
працюючи муляром у ТзОВ «ВОРС»; позивач
не подав жодних доказів на
підтвердження свого стаціонарного чи
амбулаторного лікування після
встановлення стійкої втрати
працездатності безтерміново; крім
цього позивач не вживав усіх
необхідних заходів для покращення
стану свого здоров'я; що позивач
отримує пенсію за віком як працівник
зайнятий на підземних роботах, а також
отримував та отримує страхові виплати;
позивач не довів факту заподіяння йому
моральної шкоди, належними доказами,
зокрема, висновком медичних органів, а
суд крім цього не обґрунтував розміру
стягнутої з них шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача та його представника в
підтримання своєї та в заперечення
скарги відповідача, представника
відповідача на підтримання своєї
апеляційної скарги та в заперечення
скарги позивача, дослідивши матеріали
справи, оцінивши доводи осіб, що беруть
участь у справі в їх сукупності в межах
доводів апеляційних скарг, колегія
суддів вважає, що апеляційні скарги до
задоволення не підлягають та підстав
для скасування оскаржуваного рішення
суду - немає.

Із оскаржуваного рішення та матеріалів
справи вбачається, що позивач протягом
1977-2001 років працював на підприємствах
по видобутку вугілля, що на даний час
входять до складу ДП «Львіввугілля» та
був звільнений 4.10.2002 року, згідно п.2
ст.40 КЗпП України (за станом здоров'я)
(трудова книжка (а.с. 8-10).

Згідно акту №34 про нещасний випадок на
виробництві від 29.05.1980 року, - 28.05.1980 року
в третю зміну з позивачем стався
нещасний випадок, внаслідок якого він
отримав рублену рану лівого колінного
суглоба (а.с. 11).

Згідно акту №11 про нещасний випадок на
виробництві від 17.02.1995 року, - 15.02.1995 року
в третю зміну з позивачем стався
нещасний випадок, внаслідок якого він
отримав травму середнього пальця
правої руки (а.с. 12-13).

Згідно акту №22 про нещасний випадок на
виробництві від 19.03.2001 року, - 17.03.2001 року
в третю зміну з позивачем стався
нещасний випадок, внаслідок якого він
отримав забій правого ока (а.с. 14-16).

Згідно акту №37 розслідування
професійного хронічного захворювання
(отруєння) від 1.11.2002 року, - професійні
захворювання у позивача (1.хронічний
бронхіт ІІ ст., емфізема легень,
дифузний пневмосклероз І-ІІ ст. та 2.
деформуючий артроз ліктьових суглобів
І-ІІ ст.) виникли внаслідок контакту з
вугільно-породним пилом в концентрації
150 мг/м.куб на протязі 80% робочого часу,
фізичні перевантаження внаслідок
піднімання і перенесення вантажів
масою більше 35 кг на протязі 60% робочого
часу внаслідок несприятливих факторів
мікроклімату (температура повітря +16 +22
С; відносна вологість повітря 82%,
швидкість руху повітря 0,6 м/сек) (а.с.
18-19).

З довідок Обласної МСЕК №3 та
Профпатологічної МСЕК Серія ЛВА-2 № 007670
від 11.12.2002 року, Серія ЛВА-2 №005870 від
10.02.2004 року та Серія ЛВА - 2 №015470 від
22.03.2005 року (а.с. 21-23), вбачається, що
позивачу 11.12.2002 року актом №2245/4 вперше
було встановлено ІІІ групу
інвалідності у зв'язку із професійним
захворюванням та 45% втрати професійної
працездатності до 20.11.2003 року, актом №129
від 10.02.2004 року згадана група
інвалідності у зв'язку із професійним
захворюванням встановлена, а відсоток
втрати працездатності 45% розмежовано
на 30% хронічний бронхіт та 15% деформація
ліктьових суглобів безтерміново. Актом
№308 від 22.03.2005 року позивачу
встановлено ІІІ групу інвалідності
внаслідок профзахворювання 60% втрати
професійної працездатності, в тому
числі: 45% - професійне захворювання (30%
хронічний бронхіт та 15% деформація
ліктьових суглобів) та 15% - трудове
каліцтво вперше, - безтерміново.

Про професійне захворювання позивача
та стійку втрату професійної
працездатності стверджують і інші
медичні документи, що є у справі (а.с. 17,
20).

Вказане свідчить про те, що право на
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку із втратою 45% професійної
працездатності вперше виникло у
позивача в 2002 році, а згодом відсоток
втрати професійної працездатності
збільшився до 60% не внаслідок перебігу
встановлених раніше професійних
захворювань, а встановлення відсотка
втрати професійної працездатності
внаслідок трудового каліцтва вперше у
березні 2005 року.

Під час роботи позивач, з приводу
погіршення стану здоров'я звертався до
медичних закладів, що стверджується
медичною документацією.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом 5 ст.4 Основ
законодавства України «По
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування» - є
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності .

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п.п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року № 6
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» (зі змінами),
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання,
провадиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Це законодавство складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», Закону від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII «Про охорону праці» (у
редакції Закону від 21 листопада 2002 року
№ 229-IV, КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Відповідно до змісту ст.ст.1, 21, 23, 28, 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві і професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» в редакції Закону, що
був чинний на час виникнення спірних
правовідносин - грудень 2002 р. за
професійними захворюваннями та
березень 2005 року - за трудовим
каліцтвом, на Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України покладено
обов'язок відшкодувати застрахованим
особам моральну шкоду у зв'язку з
ушкодженням здоров'я, заподіяну
умовами виробництва. Тому, доводи
скарги відповідача про відсутність
норм законодавства, які б передбачали
відшкодування шкоди, про яку просить
позивач, Фондом, - необґрунтовані.

Крім цього, необґрунтованими, на думку
колегії суддів, є доводи скарги
відповідача про те, що позивач при
прийомі на роботу знав про шкідливі на
небезпечні умови праці та незважаючи
на це продовжував працювати і після
виявлення перших ознак хвороби та
нещасних випадків, тому міг уникнути
заподіяння шкоди. Так, згаданими вище
нормами Конституції України, КЗпП
України передбачено право особи на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно погоджується,
а також на безпечні і здорові умови
праці. Обов'язок забезпечити
реалізацію вказаних прав покладний на
державу. Тому, у випадку втрати
громадянином працездатності, через
незабезпечення реалізації державою
таких прав йому гарантується право на
соціальний захист, що в даному випадку
включає в себе і відшкодування
моральної шкоди.

Окрім наведеного, доводи скарги
відповідача про те, що позивач може і
надалі працювати у безпечних умовах
праці та у нього встановлена лише
часткова втрата працездатності жодним
чином не свідчить про не заподіяння
йому моральної шкоди та відсутність у
нього підстав для звернення до суду про
її відшкодування, що завдана внаслідок
ушкодження здоров'я та втрати
професійної працездатності
безтерміново при виконанні трудових
обов'язків, про які йшлось вище.

Щодо тверджень у скарзі відповідача
про те, що позивач отримував та отримує
пенсію, а також і страхові виплати, як
підстави для відмови в позові, то такі
колегія знову ж вважає безпідставними,
оскільки такі стягнення, зокрема, і
страхові виплати є відшкодуванням
майнової шкоди заподіяної позивачу та
моральної шкоди не стосуються,
оскільки така стягується незалежно від
стягнення майнової та інших виплат
(пенсійних).

Вважаючи необґрунтованими, також, і
доводи апеляційної скарги про
недоведеність позивачем факту
заподіяння йому моральної шкоди
належними доказами, зокрема, і медичним
висновком, а також не обґрунтування
судом розміру шкоди, що підлягає
стягненню колегія суддів враховує, що
відсутність у матеріалах справи
висновку МСЕК з цього питання не
спростовує правильних висновків суду
про те, що ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Відповідно ж до роз'яснень, що
містяться у п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (із відповідними
змінами), розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема, враховуються характер і
тривалість страждань, стан здоров'я
потерпілого, тяжкість завданої травми,
наслідки тілесних ушкоджень,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди з відповідача, суд навів у
рішенні відповідні мотиви, а саме
врахував, - тяжкість завданої позивачу
моральної шкоди, глибину, тривалість та
характер фізичних та моральних
страждань, стан здоров'я, настання
негативних змін у його житті у зв'язку
із трудовими каліцтвами та
професійними захворюваннями,
необхідність лікування, та інші
обставини, а відтак, визначив розмір
моральної шкоди, що підлягає
частковому відшкодуванню, враховуючи
також засади розумності, виваженості
та справедливості.

Враховуючи вказані мотиви, вказані в
рішенні суду першої інстанції, колегія
суду вважає безпідставними і доводи
апеляційної скарги позивача про
неповне врахування судом всіх
обставин, що мали значення для
правильного визначення йому розміру
моральної шкоди.

Щодо доводів скарги відповідача про не
звернення позивача з заявою до Фонду
про нарахування та виплату моральної
шкоди, то пунктом 3 ст.34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування», діючої на час
встановлення позивачу вперше групи
інвалідності та втрати професійної
працездатності, на яку посилається
відповідач, дійсно було передбачено, що
потерпілий вправі звернутися до Фонду
з заявою про відшкодування моральної
шкоди з викладом характеру шкоди та
поданням відповідного висновку
медичних органів, але у випадку, якщо
така не спричинила втрати професійної
працездатності, а в даному випадку таку
втрату працездатності спричинено. Крім
того, зазначеною нормою права
передбачено, що суму шкоди визначає
суд. Таким чином, суд підставно прийняв
даний позов до розгляду та з
врахуванням матеріалів справи та
наданих сторонами доказів доводи
скарги відповідача в цій частині є теж
необґрунтованими.

Безпідставним є також посилання
відповідача на пропуск позивачем
строку позовної давності щодо
стягнення моральної шкоди у
відповідності до ст.233 КЗпП України,
виходячи з наступного.

Згідно з ст.233 КЗпП України до вимог про
відшкодування моральної шкоди у
випадках, передбачених трудовим
законодавством, дійсно застосовується
тримісячний строк звернення до суду,
однак до інших вимог про відшкодування
моральної шкоди, зокрема вимог, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, строки позовної
давності відповідно до ст.83 ЦК
Української РСР 1963 року не
застосовуються (п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди»).

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст.268 ЦК
України).

Отже на спірні правовідносини
розповсюджується як дія ЦК України в
редакції 1963 року, так і ЦК України,
відповідно до ст. 83 та 268 ч.1 п.3 яких -
позовна давність не розповсюджується
на вимоги позивача, оскільки вони
випливають із порушення особистих
немайнових прав.

Решта доводів апеляційної скарги
відповідача висновків суду не
спростовують та не можуть бути
підставою для скасування законного та
обґрунтованого рішення.

Враховуючи наведене судом правильно
встановлено фактичні обставини справи,
правильно застосовано матеріальний
закон та дотримана процедура розгляду
справи, а доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду, то за
таких обставин підстав для задоволення
жодної з апеляційних скарг - немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а:

апеляційні скарги позивача ОСОБА_2,
відповідача Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області -
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 30 вересня
2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді:
В.Я. Бакус

Т.А. Гірник