Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2013 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Василевича В.С.,
Боймиструка С.В.;

секретар судового засідання
Пиляй І.С.,

з участю
представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Рівненського міського суду від 13
листопада 2013 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
ОСОБА_2, про звернення стягнення на
предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а :

26 грудня 2012 року ПАТ «Укрсоцбанк»
звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1,
третя особа на стороні відповідача, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_2, про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Рівненського міського суду
від 13 листопада 2013 року позов
задоволено. В рахунок погашення
кредитної заборгованості ОСОБА_2 перед
ПАТ «Укрсоцбанк» за договором про
надання невідновлювальної кредитної
лінії № 73 Д від 16 березня 2007 року в
розмірі 190215 грн. 05 коп. звернено
стягнення на предмет іпотеки - належну
на праві власності ОСОБА_1 однокімнатну
квартиру НОМЕР_1 загальною площею 29,0
квадратних метрів, житловою площею 17,7
квадратних метрів, розташовану на
АДРЕСА_1, шляхом продажу від імені ПАТ
«Укрсоцбанк» вказаного предмета
іпотеки з прилюдних торгів із
початковою вартістю відчуження не
менше ніж 130643 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що
ухвалюючи рішення про задоволення
позову, місцевий суд проігнорував
рішення Постійно діючого Третейського
суду при асоціації українських банків
від 15 лютого 2011 року, яким позов ПАТ
«Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення
кредитної заборгованості за договором
про надання невідновлювальної
кредитної лінії № 73 Д від 16 березня 2007
року було задоволено на суму 140113,8 грн.

Крім того, місцевий суд не витребував
матеріалів кредитної справи.

Покликаючись на ці обставини, ОСОБА_1
просив апеляційний суд рішення суду
першої інстанції скасувати й ухвалити
у справі нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом установлено, що 16 березня 2007 року
між Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Укрсоцбанк», і ОСОБА_2 був укладений
договір про надання невідновлювальної
кредитної лінії № 73 Д, відповідно до
якого ОСОБА_2 отримав у банку строковий
кредит у сумі 100000 грн. під 16,5 відсотків
річних строком до 15 березня 2022 року (а.
с. 10-14).

У цей же день 16 березня 2007 року між
банком і відповідачем ОСОБА_1 було
укладено договір іпотеки № 73 Д-1,
відповідно до якого ОСОБА_1 з метою
забезпечення виконання ОСОБА_2
зобов'язань за кредитним договором
передав в іпотеку банку належну йому
квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 6-9).

В подальшому 20 жовтня 2008 року та 17 липня
2009 року між кредитором і позичальником
були укладені Додаткова угода № 1 та
Додаткова угода № 73 Д/1 про внесення
змін до Договору про надання
невідновлювальної кредитної лінії № 73
Д від 16 березня 2007 року, якими
відсоткова ставка за користування
кредитними коштами була збільшена до 22
відсотків річних з кінцевим терміном
повернення 15 березня 2027 року (а. с. 15, 16).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Банк свої зобов'язання перед
позичальником виконав, позичальник
перед кредитодавцем - порушив.

Тому рішенням Постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків від 15 лютого 2011 року
позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про
стягнення кредитної заборгованості
було задоволено. З ОСОБА_2 на користь
ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто допущену
заборгованість за договором про
надання невідновлювальної кредитної
лінії № 73 Д від 16 березня 2007 року у сумі
140 113 грн. 80 коп. та вирішено питання про
судові витрати (а. с. 48-50).

Звертаючись до суду із даним позовом,
банк посилався на те, що боржник
продовжує неналежним чином виконувати
свої зобов'язання за укладеним
кредитним договором і станом на 17
грудня 2012 року допустив перед банком
кредитну заборгованість у сумі 190215,05
гривень, з яких: 102155,51 грн. -
заборгованість за кредитом; 75865,32 грн. -
заборгованість за відсотками та 11515,55
грн. пені.

Розмір вказаної банком заборгованості
підтверджений відповідними
розрахунками суми заборгованості
позичальника за кредитним договором,
які надані позивачем. Відповідачами
указані розрахунки не спростовані,
власних розрахунків з даного приводу
суду не подано, а тому колегією суддів
наданий банком розрахунок приймається
як достовірний.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України
встановлено, що якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Укладеною сторонами кредитною угодою
передбачено, що позичальник
зобов'язаний достроково повернути
кредит, сплатити проценти та інші
платежі, що визначені кредитним
договором, у разі невиконання або
неналежного виконання умов цього
договору (п. 3.3.8.).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про іпотеку» за рахунок предмета
іпотеки іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про
іпотеку» майновий поручитель несе
відповідальність перед
іпотекодержателем за невиконання
боржником основного зобов'язання
виключно в межах вартості предмета
іпотеки.

Статтею ст. 33 Закону України "Про
іпотеку" передбачено, що у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку»
встановлено, що в разі порушення
основного зобов'язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення
порушення. В цьому документі
зазначається стислий зміст порушених
зобов'язань, вимога про виконання
порушеного зобов'язання у не менш ніж
тридцятиденний строк та попередження
про звернення стягнення на предмет
іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
Якщо протягом встановленого строку
вимога іпотекодержателя залишається
без задоволення, іпотекодержатель
вправі розпочати звернення стягнення
на предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

Таким чином, відповідно до Закону
іпотекодержатель вправі розпочати
звернення стягнення на предмет іпотеки
в разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору, якщо протягом встановленого
строку вимога іпотекодержателя
залишена без задоволення.

Зазначених вимог закону позивачем
стосовно іпотекодавця і позичальника
дотримано (а. с. 23-27).

Крім того, частиною 2 ст. 35 цього Закону
встановлено, що положення частини
першої цієї статті не є перешкодою для
реалізації права іпотекодаржателя
звернутися у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду у
встановленому законом порядку.

Тобто, у випадку, якщо
іпотекодержатель не реалізував
способів позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки, зокрема шляхом укладення
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя, який передбачав би
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки у рахунок
виконання основного зобов'язання (ст. 37
Закону), - він має право звернутися до
суду з метою звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до ст. 39
Закону, якою передбачено звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п. 38 постанови № 5
від 30 березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних відносин» також роз'яснив, що
у випадку якщо іпотекодержатель не
реалізував способів позасудового
врегулювання звернення стягнення на
предмет іпотеки, зокрема, шляхом
укладення договору про задоволення
вимог іпотекодержателя, який
передбачав би передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки у рахунок виконання
основного зобов'язання (стаття 37 Закону
України "Про іпотеку"), він має право
звернутися до суду з позовом про
звернення стягнення на предмет іпотеки
відповідно до статті 39 цього Закону, а
не з позовом про визнання права
власності на нерухоме майно. Наявність
договору про позасудове врегулювання
звернення стягнення на предмет іпотеки
не позбавляє іпотекодержателя права
звернення стягнення на предмет іпотеки
в судовому порядку.

Відповідно до роз'яснення п. 42 згаданої
вище постанови Пленуму рішення суду в
разі задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам ст. 39 Закону
України «Про іпотеку» та положенням п. 4
ч. 1 ст. 215 ЦПК України.

Згідно з роз'ясненнями п. 9 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» право вибору способу
судового захисту, передбаченого
законом або договором (дострокове
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості з
позичальника з вимогами про стягнення
заборгованості шляхом звернення
стягнення на предмет застави/іпотеки,
належні іпотекодавцю, який не є
позичальником, розірвання кредитного
договору, набуття права власності на
предмет іпотеки) належить виключно
позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3, 4 ЦПК).

Таким чином, встановивши на підставі
доказів, яким було дано належну оцінку,
те, що на момент розгляду справи спірне
майно було предметом договору іпотеки,
який ніким не оспорений та не визнаний
недійсним, місцевий суд дійшов до
обґрунтованого висновку про
необхідність задоволення позову банку
та в рахунок погашення кредитної
заборгованості ОСОБА_2 звернув
стягнення на предмет іпотеки, який
належить відповідачу у справі.

Разом з тим, викладаючи абзац другий
резолютивної частини оскаржуваного
рішення місцевий суд, зважаючи на
вимоги позовної заяви, допустив
неточність, яка підлягає виправленню
апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316,
317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського міського суду від
13 листопада 2013 року частково змінити,
виключивши з абзацу другого його
резолютивної частини слова «від імені
публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк».

В решті рішення місцевого суду
залишити без змін, а подану апеляційну
скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: