Справа № 2/489/9/2013 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 жовтня 2013 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальової С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування, договору довічного утримання, заповіту недійсними,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування, договору довічного утримання недійсними.

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що вона є донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 6 вересня 2009 року. Після смерті матері вона звернулась до нотаріальної контори за оформленням своїх спадкових прав, проте їй стало відомо про існування договору дарування від 10 вересня 2008 року та договору довічного утримання від 13 листопада 2008 року, укладених між ОСОБА_6 та ОСОБА_5. Внаслідок укладення цих договорів належна матері нерухомість - житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами № 72 по вул. Комсомольській у м. Миколаєві, була відчужена відповідачу.

В червні 2011 року, позивачка, уточнивши свій позов, вказувала на те, що крім укладених договорів, 10 червня 2009 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 було посвідчено заповіт ОСОБА_6, яким вона за життя заповіла все своє майно ОСОБА_5

Посилаючись на те, що вік матері та стан її здоровя викликають сумніви у розумінні нею своїх власних дій під час укладання зазначених правочинів, оскільки вона вживала сильнодіючі ліки, які впливали на її свідомість, до того ж, згідно запису психіатра від 18.07.2008 року її мати страждала на емоційно-лабільний розлад особистості, просила суд визнати договір дарування від 10 вересня 2008 року, договір довічного утримання від 13 листопада 2008 року, а також заповіт від 10 червня 2009 року недійсними, оскільки на її думку вони вчинені ОСОБА_6, як особою, яка за своїм психічним станом при укладенні угод і посвідченні заповіту не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

24.06.2011 року в якості третіх осіб без самостійних вимог до участі у справі було залучено ОСОБА_4, ОСОБА_8

Ухвалою суду від 20 вересня 2011 року до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог залучено приватних нотаріусів ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10.

У судовому засіданні позивачка підтримала позов, просила про його задоволення.

Представники відповідача заперечували проти позову ОСОБА_1, вказуючи на те, що при укладенні оспорюваних позивачкою правочинів ОСОБА_6 діяла за власною волею, усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними.

В судовому засіданні 20.06.2012 року приватні нотаріуси ОСОБА_7, ОСОБА_10 пояснювали суду, що при підписанні договору довічного утримання та складенні заповіту ОСОБА_6 діяла добровільно, усвідомлюючи значення своїх дій.

Треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_8 вказували на те, що позов є обґрунтованим.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст..3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 27.06.2008 року ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належало 64/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: м.Миколаїв, вул.Комсомольська,72.

10 вересня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар 43/100 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, що знаходяться за адресою: м.Миколаїв, вул.Комсомольска,72. Цей договір було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_9 та зареєстровано у реєстрі за № 2133.

13 листопада 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_5 21/100 частки вказаного житлового будинку. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_10 та зареєстровано у реєстрі за № 3845.

10 червня 2009 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, згідно якого заповіла все належне їй майно ОСОБА_5

6 вересня 2009 року ОСОБА_6 померла.

Як слідує з матеріалів спадкової справи, заведеної 8 вересня 2009 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_6 з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися відповідач ОСОБА_5 та позивачка ОСОБА_1

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказувала на те, що на час укладення оспорюваних нею правочинів її мати ОСОБА_6 страждала численними захворюваннями, вживала сильнодіючі ліки, які впливали на її свідомість, мала захворювання у вигляді емоційно-лабільного розладу особистості, а тому станом на 10 вересня 2008 року, 13 листопада 2008 року та 10 червня 2009 року вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

В судовому засіданні треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_8 та свідки з боку позивачки, вказували на те, що з 2007 року ОСОБА_6 неадекватно себе вела, не впізнавала своїх родичів, мала погану память.

Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як зазначено в п.1 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

Ухвалою суду від 26.10.2012 року за клопотанням позивачки і її представника у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_6 на момент укладення оспорюваних правочинів.

Ухвалою суду від 27.08.2013 року за клопотанням позивачки у справі було призначено додаткову судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_6

Відповідно до актів посмертної судово-психіатричної експертизи Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 від 15.05. 11.06.2013 року та від 11.10.2013 року остаточного висновку про психічний стан ОСОБА_6 не зроблено у звязку з відсутністю пояснень дільничного лікаря-терапевта та психіатра, що оглядали ОСОБА_6

В той же час, як слідує з даних актів, при проведенні експертизи експертами досліджувалися наявні у справі медичні документи, показання допитаних в судових засіданнях лікарів, а також свідків.

Так, з наданих до суду актів вбачається, що ОСОБА_6 з 1991 року страждала на захворювання цукровий діабет; з 1993 року на церебральний атеросклероз і гіпертонічну хворобу з дисциркуляторною енцефалопатією. Спостерігалась і лікувалася в 5-ій міськполіклініці, в терапевтичному відділенні госпіталю ІВВ та в кардіовідділенні 1-ї міськлікарні.

Експертами було досліджено історію хвороби терапевтичного відділення госпіталю ІВВ, в якому ОСОБА_6 знаходилася на лікуванні з 09.07.2008 року по 28.07. 2008 року з остаточним клінічним діагнозом: Цукровий діабет ІІ тип середньої тяжкості в стадії субкомпенсації. Полінейропатія. Ангіопатія. ДЕП ІІ. Емоційно лабільний розлад особистості. ІХС. Кардіосклероз атеросклеротичний СН ІІА. АГ ІІ, легка. ДДПП.

18.07.2008 року оглянута психіатром: В часі і місці орієнтована. В анамнезі інсульт і після нього інколи стає нестриманою, образливою, плаксивою і агресивною. Емоційно лабільна. Психіатром встановлено діагноз: Емоційно лабільний розлад особистості при дисциркуляторній енцефалопатії. Рекомендовано лікування основного захворювання.

Також було досліджено історію хвороби того ж відділення ГІВ, в якому ОСОБА_6 знаходилася з 14.07.2009 року по 03.08.2009 року з діагнозом: Цукровий діабет ІІ тип середньої тяжкості в стадії субкомпенсації. Ангіопатія. ІХС. Кардіосклероз атеросклеротичний. СН ІІА. АГ ІІ.

В актах зазначено, що по даним вказаних історій хвороб ознак психозу і слабоумства у ОСОБА_6 не описано. А також згідно даних вказаних історій хвороб і амбулаторної картки 5-ї міськполіклініки ОСОБА_6 не призначались сильнодіючі, психотропні, наркотичні ліки, які б впливали на її свідомість.

Крім того на обліку у лікаря психіатра ОСОБА_6 не перебувала.

Доказів, які б спростовували дані експертизи, позивачкою суду не надано.

Що стосується пояснень третіх осіб та свідків з боку позивачки, які в тому числі є її родичами та родичами померлої, про неадекватну поведінку ОСОБА_6, то суд оцінює їх критично, оскільки, як встановлено судом при розгляді даної справи та рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 9 вересня 2010 року, вони не підтримували родинних стосунків з померлою, близько з нею не спілкувалися. ОСОБА_6 жила самотньо. Останні роки надавав допомогу та здійснював догляд за ОСОБА_6 ОСОБА_5

За таких обставин, суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що позивачкою не доведено, що на момент укладення договору дарування, договору довічного утримання та складення заповіту ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому приходить до висновку, що її позов до ОСОБА_5 за правилами ч.1 ст.225 ЦК України задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування, договору довічного утримання, заповіту недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська