РІШЕННЯ

Іменем України

26 грудня 2013 року Франківський
районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 третя особа Пята Львівська
державна нотаріальна контора про
продовження терміну звернення до
суду та визнання недійсною угоду про
зміну форми власності на квартиру,
посвідчену п'ятою Львівською
державною нотаріальною конторою 09
жовтня 2003 року, реєстровий № 1-1922 і
визнання недійсним договору дарування
2/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1
від 09 жовтня 2003 року,-

В С Т А Н
О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом
до ОСОБА_2 з участю третьої особи -
п'ятої Львівської державної
нотаріальної контори про
продовження терміну звернення до
суду та визнання недійсною угоду про
зміну форми власності на квартиру,
посвідчену п'ятою Львівською
державною нотаріальною конторою 09
жовтня 2003 року, реєстровий № 1-1922 і
визнання недійсним договору дарування
2/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1
від 09 жовтня 2003 року.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог
позивач покликається на те, що
відповідач по справі являється її
прийомною матір'ю. З 1986 року вона
проживала та була зареєстрована
разом з мамою, батьком та бабусею у
квартирі АДРЕСА_1

Під час спільного проживання
закінчила Львівську школу - інтернат
№ 1 для дітей з серцево - судинними
захворюваннями. З 04 серпня 2000 року
по 30 червня 2004 року навчалася у
Львівському державному училищі
культури і мистецтв, яке закінчила.

У 2004 році поступила на на денну
форму навчання до Київського
національного університету культури
і мистецтв за
спеціальністю-хореографія, у зв'язку з
чим, 10 березня 2006 року була
тимчасово знята з реєстрації за
вказаною адресою та зареєстрована
на період навчання в м. Києві .

Провчившись неповних чотири курси
була відрахована з учбового закладу в
2007 році через погану успішність.
Повернувшись до Львова стала
проживати у свого знайомого за
адресою АДРЕСА_2 оскільки мати в
квартиру її не впустила.

В 2008 році з довідки БТІ та ЕО
їй стало відомо що спірна квартира
належить відповідачці на підставі
договору дарування від 09.10.2003 року.

З вищезазначеним вона погодитись
не може, оскільки перед укладенням
договору, відповідач пояснила їй, що
в спірній квартирі вона буде
проживати, і цей договір не
позбавить її прав як співвласника
квартири.

На даний час вона зрозуміла, що
зробила велику помилку, так як під
час укладення договору повністю
довірилась своїм батькам.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у неї народився
син ОСОБА_3 з яким вона тимчасово
проживає у квартирі за адресою
АДРЕСА_2, тобто у того ж самого
знайомого свого знайомого - батька
дитини.

Крім того зауважила, що вона
перебуває на обліку у Львівському
неврологічному диспансері та
знаходилась на лікуванні в КЗ ЛОКПЛ
05.07.2001 року по 27.07. 2009 року.

Просить визнати частково недійсний
договір дарування від 09.10.2003 року в
частині договору дарування 2/4 частин
квартири та повернути їй у власність
? частину квартири за адресою:
АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи позивач
позовні вимоги уточнила, просять
поновити строк звернення до суду за
захистом своїх прав, визнати
недійсною угоду про зміну форми
власності на квартиру, посвідчену
п'ятою Львівською державною
нотаріальною конторою 09 жовтня 2003
року, реєстровий № 1-1922 та визнати
недійсним договір дарування 2/4 частини
квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 09
жовтня 2003 року.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги
підтримали, пояснення дали
аналогічні викладеним в позовній
заяві. Просять уточненні позовні
вимоги задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні
проти позову заперечила та пояснила
що позивачка являється її
прийомною донькою.

З 1986 року позивач проживала у
квартирі АДРЕСА_1 разом з нею,
батьком та бабусею однією сім'єю.

В 2003 році захворів її чоловік, який
з метою уникнення тяганини, що
могла виникнути під час оформлення
спадщини, запропонував їй та донці
укласти договір дарування 2/4 частини
квартири АДРЕСА_1

Про укладення такого договору
вони неодноразово спілкувалися та
обговорювали це питання між собою у
тому числі й з участю доньки ОСОБА_1.
Остання з такою ініціативою батька
погоджувалася і жодних заперечень
з її сторони не було.

09 жовтня 2003 року, у зв'язку з
хворобою чоловіка, державним
нотаріусом п'ятої Львівської
державної нотаріальної контори у
приміщенні квартири АДРЕСА_1 за
взаємною згодою сторін було укладено
угоду про зміну форми власності на
квартиру, посвідчену п'ятою Львівською
державною нотаріальною конторою 09
жовтня 2003 року, реєстровий № 1-1922 та
укладено договір дарування 2/4 частин
квартири, на підставі якого вона
прийняла в дар від чоловіка та
доньки ОСОБА_1 2/4 частини квартири
АДРЕСА_1, який посвідчений
нотаріусом ОСОБА_4 та зареєстрований
в реєстрі за № 1-1924.

Перед укладенням угоди та договору,
нотаріус роз'яснив усі можливі
наслідки з якими всі погодилися.
Дочка й надалі залишалася проживати
у квартирі і ніяких проблем з цього
приводу на існувало.

В 2004 році донька вступила на
денну форму навчання до Київського
національного університету культури
і мистецтв, за
спеціальністю-хореографія, однак і
надалі залишалася зареєстрованою у
спірній квартирі. У подальшому
виникла необхідність знятися з
реєстрації у зв'язку з навчанням і 10
березня 2006 року ОСОБА_1 була
тимчасово знята з реєстрації за
вказаною адресою та зареєстрована
на період навчання в м. Києві .

У 2007 чи 2008 роках доньку через
погану успішність та аморальний
спосіб життя було відраховано з
учбового закладу і вона повернулась
у Львів, але оскільки донька хотіли
жити тільки разом з своїм
знайомим ОСОБА_5, то вона, відповідач,
не сприймаючи ОСОБА_5 у квартиру їх
не впустила.

Просить в задоволенні позову
відмовити у зв'язку з пропуском
строку позовної давності.

Крім цього, відповідач додатково
пояснила, що вона не заперечує
проти проживання та реєстрації
доньки з онуком у спірній квартирі,
ключі від квартири у доньки є,
однак, заради своєї безпеки та
спокійної старості не погоджується
на те, щоб у її квартиру вселився
ОСОБА_5, який постійно порушує
громадський спокій разом з донькою
ображають її , погрожують та
вимагають гроші. Внаслідок таких дій
ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_1 вона
змушена була звертатись за захистом
до правоохоронних органів.
Покликається на те, що інших дітей у
неї немає, і після її смерті
квартира все одно залишиться дочці,
як спадкоємцю першої черги.

В судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечив,
підтримав пояснення своєї
довірительки та просить в
задоволенні позову відмовити у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності, оскільки причин пропуску
строку позовної давності позивач
так і не навела суду.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, покази
допитаного в якості свідка -
нотаріуса ОСОБА_6, який 09 жовтня 2003
року посвідчував пред'явлені угоду
про зміну форми власності на
квартиру, реєстровий № 1-1922 та
договір дарування 2/4 частини квартири
АДРЕСА_1, суд приходить до висновку,
що позивач пропустила
процесуальний строк для звернення
до суду за захистом своїх прав і
підстав для його поновлення в
судовому засіданні не навела.

Так, судом встановлено, що після
укладання угоди про зміну форми
власності на квартиру, реєстровий №
1-1922 та договору дарування 2/4
частини квартири АДРЕСА_1 від 09
жовтня 2003 року до 06 вересня 2007 року
у позивача до відповідача не було
жодних претензій щодо дійсності
укладених правочинів. Вперше позивач
довідалася про перешкоди їй для
проживання у спірній квартирі не
пізніше 06 вересня 2007 року, що й
підтверджується відповідними
письмовими зобов'язаннями позивача
та її громадянського чоловіка
ОСОБА_7 ( ас. 38 -39).

За таких обставин суд відхиляє
твердження позивача та її
представника, що про порушене право
вона дізналася тільки з довідки БТІ
у 2009 році. Будь яких - інших доказів
поважності пропущення
процесуального строку на звернення
за захистом своїх прав позивач та її
представник не надали.

Крім цього, в судовому засіданні
нотаріус ОСОБА_6 підтвердив те, що
правочини вчинялися без тиску за
згодою осіб. Він попередньо роз'яснив
права та наслідки всім учасникам та
переконавшись в добровільності їх
дій посвідчив правочини, а також
прочитав їх вголос та роз'яснив
додатково наслідки, які можуть
наступити після його укладення. Під
час укладення договору позивач
усвідомлювала свої дії та наслідки
які могли наступити, що й
підтверджувала особисто. Враховуючи
наведене договір дарування було
укладено , засвідчено та
зареєстровано в реєстрі за
відповідним номером.

Що стосується показів свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_9, то суд оцінює їх як
такі, що нічого конкретного стосовно
обставин укладення договору
дарування не встановлюють, оскільки
вони очевидцями укладення договорів
не були а їм лише відомо про те, що
позивач була усиновлена сім'єю
ОСОБА_2 та проживала в даній сім'ї.

Допитана в судовому засіданні
судовий - експерт яка підтримала
акт № 605 амбулаторної судової-
психолого - психіатричної експертизи
КЗ "Львівська обласна психіатрична
лікарня" від 20.09.2013 року в частині
висновку судового експерта
-психолога та пояснила, що оцінка
ситуації ОСОБА_1 під час підписання
договору дарування повністю залежала
від впливу на неї батьків та на
момент укладення договору у
позивачки відмічались відхилення
психологічного розвитку у виді
нестійкості та незрілості психіки
через наявні у неї психічні розлади,
при достатніх розумових завдатках.
Рівень розумового розвитку
відповідав її біологічному віку на
момент підписання договору
дарування, однак за своїм
психологічним станом не могла
правильно усвідомлювати значення
своїх дій. При цьому експерт
підтвердила, що такий стан
притаманний майже всім особам
вказаного віку.

З урахуванням пояснень експерта,
суд дослідивши акт № 605 амбулаторної
судової-психолого - психіатричної
експертизи КЗ "Львівська обласна
психіатрична лікарня" від 20.09.2013
року в частині висновку комісії
лікарів психіатрів з якого слідує,
що ОСОБА_1 на даний час стійким
хронічним психічним розладом не
страждає, виявляє розлад особистості
та поведінки внаслідок раннього
органічного ураження головного мозку
з емоційно-вольовою нестійкістю. За
своїм психічним станом може
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. У момент підписання
договору дарування від 09.10.2003 року
ОСОБА_1 психічним розладом не
страждала та могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними,
приходить до висновку, що підстав
вважати, що угода та договір
укладені без усвідомлення дій, не має
підстав.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму
Верховного суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
при розгляді справ даної категорії
суди залежно від предмета і підстав
позову повинні застосовувати норми
матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати
справи. З цього слідує, що при
вирішенні позову про визнання
недійсним договору дарування, суди
повинні виходити із відповідних
норм Цивільного Кодексу України,
якими регулюється вчинення саме
цього виду договорів.

Договір дарування є особливою
формою договорів, який опосередковує
безоплатну передачу майна у власність
від однієї сторони (дарувальника) до
іншої сторони (обдарованого).

За своєю правовою природою
договір дарування є безоплатним, не
може укладатися під умовою і не
покладає на обдарованого будь - якого
обов'язку щодо вчинення в майбутньому
певних дій крім випадку, передбаченого
ст.. 725 ЦК України. Із змісту
оспорюваних угоди та договору
дарування вбачається, що такі
укладені та посвідчені нотаріусом,
жодних умов щодо покладання на
відповідача будь - яких обов'язків не
передбачалося. Зміст угоди та
договору були підписані сторонами,
дієздатність яких була перевірена, а
позивача крім того перевірена судом,
шляхом призначення експертизи.

Крім цього, позивач не вказала
жодного аргументу, у тому числі й на
час подачі позову, чому нею
оспорюється договір дарування, в той
час коли не оспорювала угоди про
зміну форми власності на квартиру,
реєстровий № 1-1922, що передувала
укладенню договору дарування.

Згідно листа Вищого
спеціалізованого суду України по
розгляду цивільних та кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства під час
розгляду цивільних справ про захист
права власності та інших речових
прав" №24/150/0/4-13 від 28.01.2013
року,звертається увага, що заява про
захист права приймається судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності, але сплив позовної давності є
підставою для відмови у позові.

Слід зазначити, що на відміну від
імперативних правил про застосування
позовної давності за ЦК УРСР, новий ЦК
передбачає її застосування лише за
заявою сторони у спорі (частина третя
статті 267 ЦК).

В судовому засіданні відповідач
та її представник неодноразово
звертали увагу на те, що позов
задоволенню не підлягає з підстав
пропущення строку позовної давності
на право звернення за захистом своїх
прав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Суд бере до уваги Постанову
Пленуму Верховного Суду України
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009
року, з якої слідує що перебіг
позовної давності щодо вимог про
визнання правочинів недійсними,
обчислюється не з моменту вчинення
правочину, а відповідно до ч. 1 ст.261
ЦК Україна від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Аналізуючи досліджені під час
судового розгляду обставини , суд
приходить до висновку , що позивач про
порушення свого права в розумінні
перешкоди корпристуватися спірною
квартирою довідалась не пізніше 06
вересня 2007 року, оскільки, саме в цей
період між сторонами виник
конфлікт, що підтверджується
вищенаведеними матеріалами справи.
Однак, до суду з позовом про
визнання договору дарування позивач
звернулася лише в липні 2011року, а щодо
визнання недійсною угоди про зміну
форми власності на квартиру,
реєстровий № 1-1922, що передувала
укладенню договору дарування, взагалі
03 березня 2012 року ( ас. 72 -73) , тобто
поза межами процесуальних строків.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи не
правильне його тлумачення однією із
сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним та підставою для
поновлення строку звернення до суду
за захистом своїх прав.

Згідно п. 7 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України до позовів про
визнання заперечуваного правочину
недійсним і про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину, право на пред'явлення
якого виникло до 01 січня 2004 року,
застосовується позовна давність,
встановлена для відповідних позовів
законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України ,
якщо суд визнає поважними причини
пропущення строку позовної давності,
порушене право підлягає захисту.

Між тим, суд дослідивши матеріали
справи та докази надані позивачами і
їх представниками на підтвердження та
спростування поважності пропуску
строку позовної давності, з
врахуванням всіх обставин на які
посилалася позивач та його
представник у судовому засіданні, не
знаходить підстав для визнання
поважними причин пропущення строку
позовної давності та поновлення
такого.

Частиною 3 статті 267 ЦК України
встановлено, що позовна давність
застосовується судом за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
судом рішення. Така заява зроблена
відповідачем та її представником.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною
у спорі, є підставою для відмови у
позові.

Враховуючи обставини викладені вище,
суд приходить до висновку, що в
задоволенні позову слід відмовити в
зв'язку зі спливом строку позовної
давності.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 8, 10, 57-61, 88, 208-210, 212- 215 ЦПК
України , суд, -

В И
Р І Ш И В:

У задоволенні уточнених позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя
особа Пята Львівська державна
нотаріальна контора про продовження
терміну звернення до суду та
визнання недійсною угоду про зміну
форми власності на квартиру,
посвідчену п'ятою Львівською
державною нотаріальною конторою 09
жовтня 2003 року, реєстровий № 1-1922 і
визнання недійсним договору дарування
2/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1
від 09 жовтня 2003 року, відмовити у
зв'язку із спливом та пропущенням
строку позовної давності.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом десяти
днів з дня його проголошення до
апеляційного суду Львівської
області через суд, що ухвалив
рішення.

Суддя
В.Кузь