У Х В А Л А

Іменем України

18 грудня 2013 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 листопада 2013 року, відмовлено в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

ОСОБА_1 подала на дане рішення суду апеляційну скаргу в якій ставить, питання про скасування такого та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є необґрунтованим, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_3 підтримала, вимоги апеляційної скарги й просила задовольнити таку з наведених підстав.

Відповідач ОСОБА_2 заперечив, вимоги скарги й просив відхилити таку, оскільки не відповідає матеріалам справи й вимогам норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є посилання на те, що висновок суду першої інстанції стосовно необхідності подання позивачем заяви про продовження строку позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права є безпідставним. Безпідставно не застосував до спірних правовідносин вимоги ч. 5 ст. 267 ЦК України, оскільки позивачка навела у своїх поясненнях поважні причини пропуску строку позовної давності.

Проте, такі доводи апеляційної скарги не відповідають вимогам норм процесуального та матеріального права.

Згідно договору позики від 08.08.2008 року ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 404000 грн., які останній зобовязався повернути ОСОБА_1 у строк до 07.11.2008 року (п.4 Договору позики), а.с. 6.

Виходячи з умов Договору позики від 08.08.2008 року, початок перебігу позовної давності для ОСОБА_1 почався зі спливом строку виконання зобовязання, тобто з 08 листопада 2008 року (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

З вимогою про захист свого цивільного права, ОСОБА_1 звернулась до суду 16 липня 2012 року, тобто за межами строку позовної давності.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичної особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, частини 1 і 2 ст. 11 ЦПК України.

Аналіз даної норми вказує на те, що за ініціативи сторони (інших учасників) у справі суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів.

За своїм процесуальним змістом заява про застосування позовної давності є клопотанням про відновлення пропущеного строку позовної давності, і остання повинна містити посилання на певні обставини або причини, які є підставами для поновлення пропущених строків позовної давності з відповідними календарними розрахунками, а також докази та вимоги сторони щодо відновлення пропущених строків.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

У ході судового розгляду, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не зверталась до суду із заявою (клопотанням) про відновлення їй пропущеного строку позовної давності.

Натомість, зазначила, що чинне матеріальне й процесуальне законодавство не містить вимоги до позивача стосовно необхідності заявляти окремо суду клопотання про поновлення строку позовної давності. Та крім цього, надала суду обґрунтування поважності причин пропущення позовної давності, у яких просила вважати поважними причини пропуску строку позовної давності, оскільки з поважних причин пропустила строк позовної давності.

Надання обґрунтування щодо пропуску строку позовної давності, саме по собі не підмінює й не являється поданою позивачем заявою (клопотанням) про поновлення йому пропущеного строку позовної давності.

Поважною причиною пропуску строку позовної давності вважала вчинення приватним нотаріусом 12.05.2009 року виконавчого напису на оригіналі договору позики.

За приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Згідно вимог ч. 2 ст. 264 ЦК України - позовна давність переривається в разі предявлення особою позову до боржника, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У розумінні вимог даної правової норми йдеться про те, що перебіг позовної давності переривається в разі предявлення особою позову до боржника. Вчинення нотаріусом виконавчого напису на оригіналі правочину не являється підставою для переривання перебігу позовної давності, оскільки це не є предявленням позову до боржника.

На інші поважні причини пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 у своїх поясненнях не посилалась.

А звідси, судом першої інстанції підставно встановлено й це доводиться матеріалами справи, що право ОСОБА_1 порушено, але позовна давність спливла й про це зроблено заяву ОСОБА_2 у справі. Та це дало суду право, відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище зазначеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів :

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : ______________________