Провадження по справі № 2/260/1340/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2013 року Ленінський районний
суд м.Донецька у складі

головуючого судді: Бескровної О.Л.

при секретарі Гладкій Г.В.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів- ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Донецька
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5
про визнання договору купівлі-продажу
будинку дійсним та визнання права
власності на будинок, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з
позовною заявою, в якій вказала, що
30.01.2010 року між нею та її покійним
чоловіком ОСОБА_6, померлим
ІНФОРМАЦІЯ_1, з однієї сторони та
відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з
другої сторони, було укладено у простій
письмовій формі договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, з тим, щоб після отримання
ОСОБА_3 правовстановлюючих документів,
а саме Свідоцтва про право власності на
будинок АДРЕСА_1, піти до нотаріуса та
оформити Договір нотаріально. 21.05.2013р.
вона запросила відповідачів до
нотаріуса, але вони не з'явилися. Потім
при усній співбесіді відповідачі
відмовилися оформлювати договір
нотаріально, що і послужило підставою
для звернення позивачкою до суду для
захисту своїх прав.

В ході судового засідання позивачка
уточнила свої позовні вимоги і просила
визнати договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1 дійсним та визнати за
нею право власності на ? частину
будинку, оскільки покупцям за вказаним
вище договором була вона і її чоловік,
який помер, отже на її думку їй має
належати ?? частина будинку АДРЕСА_1.
Також позивачка просила скасувати
Свідоцтво про право власності на
будинок АДРЕСА_1 від 24.04.2012р. та
скасувати дублікат свідоцтва про право
власності на будинок АДРЕСА_1 від
18.06.2013року.

У судовому засіданні позивачка та її
представник ОСОБА_1, що діє на підставі
довіреності, позов підтримали та
просили задовільнити його у повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав,
надав суду письмові заперечення, в яких
зазначив, що договір він не підписував
і він ніколи не мав наміру продавати
будинок АДРЕСА_1. До того ж зазначив, що
право власності на будинок було ним
оформлено значно пізніше ніж надана
позивачкою копія договору
купівлі-продажу. Також відповідачем
ОСОБА_6 було у запереченнях заявлено
про сплив позовної давності щодо
захисту цивільного інтересу позивачки.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
пояснив, що дійсно будинок він будував
разом зі своїм померлим сином ОСОБА_6
(чоловіком позивачки та стороною по
договору), у 2008 році будинок було
фактично побудовано, але документи про
право власності ще оформлені не були,
наміру проживати у цьому будинку у
Відповідача ОСОБА_3 не було, оскільки у
цьому будинку мав проживати його
померлий син зі своєю родиною, а саме з
дружиною - ОСОБА_2 (позивачкою) та сином
ОСОБА_5 (3-тя особа у справі), у 2008 році
Позивачка з її померлим чоловіком та їх
сином переїхали до будинку АДРЕСА_1, де
проживають і до сьогодні. Наміру
переїзджати до спірного будинку або
виселяти Позивачку з нього у
відповідача ОСОБА_3 немає. Відповідач
ОСОБА_3 у судовому засіданні при
ознайомленні з оригіналом
Договору-купівлі-продажу будинку
визнав, що на договорі його підпис, але
яким чином він там з'явився відповідач
не знає. Грошей за договором
купівлі-продажу Відповідач ОСОБА_3 за
його словами не отримував. Також
відповідач ОСОБА_3 пояснив суду, що
позивачка щомісяця надавала йому кошти
на сплату комунальних платежів,
відповідно до лічильників, суму до
сплати визначав сам ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7,
що діє на підставі Довіреності позов не
визнала та просила відмовити позивачці
у його задоволенні.

У судовому засіданні відповідачка
ОСОБА_4 позов не визнала вказавши, що
договір купівлі-продажу будинку вона
не підписувала і наміру продавати цей
будинок у неї не було, грошей за продаж
будинку вона не отримувала, ця позиція
була підтримана її представником за
довіреністю ОСОБА_7

Третя особа у справі ОСОБА_5 у судовому
засіданні позов підтримав, просив суд
його задовільнити та пояснив, що він є
сином позивачки та онуком
відповідачів. Приблизно у 2008 році він
зі своєю родиною переїхав до будинку
АДРЕСА_1, де вони проживали і
продовжували робити ремонт. З розмов
між батьками він знав, що цей будинок
вони купили у його діда, відповідача по
справі ОСОБА_3 Також 3-тя особа ОСОБА_5
пояснив суду, що після смерті його
батька ОСОБА_6 (сторони по договору
купівлі-продажу будинку) його зустрів
відповідач ОСОБА_3 і віддав йому
свідоцтво про право власності на
будинок від 24.04.2012р., вказав при цьому,
щоб всі документи на будинок батьків
(позивачки та її померлого чоловіка)
були у нього як у власника. По сьогодні
ОСОБА_5 продовжує проживати у АДРЕСА_1 з
позивачкою та своєю дружиною та
дитиною.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
допитавши свідків з боку позивачки,
дослідивши матеріали справи приходить
до переконання, що позовні вимоги
ОСОБА_2 підлягають задоволенню. При
цьому суд виходить з наступного.

30.01.2010року між ОСОБА_2, ОСОБА_6 з одного
боку та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з другого боку
у простій письмовій формі було
укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку літера «Г-2» з
господарськими побудовами: сараю під
літерою «Д» та огородженням №1-4 за
адресою: АДРЕСА_1 у простій письмовій
формі. За умовами цього договору ОСОБА_3
та ОСОБА_4 продали за 100000 (сто тисяч)
доларів США житловий будинок літера
«Г-2» з господарськими побудовами:
сараю під літерою «Д» та огородженням
№1-4 за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та
ОСОБА_6, гроші у сумі 10000 долларів США
Відповідачі отримали від покупців у
повному обсязі до підписання договору.

На момент укладення договору
купівлі-продажу будинку предмет
договору був чітко визначений
сторонами, про що свідчить його
описання у договорі, яке повністю
збігається з описом об'єкта
нерухомості у свідоцтві про право
власності від 24.04.2013р. та у дублікаті
свідоцтва про право власності від
18.06.2013р. Позивачкою було надано копію
Рішення Ленінської районної у
м.Донецьку ради від 27.01.2010р. №27/1 про
видачу узгодження на прийняття до
експлуатації самовільно зведеного
житлового будинку літ. «Г-2», сараю літ.
«Д», розташованих по АДРЕСА_1, з якого
вбачається, що будинок АДРЕСА_1 станом
на 27.01.2010року був побудований та
готовий до введення в експлуатацію
відповідно до вимог
нормативно-технічної документації в
області архітектурного проектування,
державних стандартів, будівельних
норма та правил, що діяли на момент
завершення будівництва і будинок може
бути прийнятий до експлуатації.

Відповідно до ч.1. ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
Як вбачається з пояснень сторін до
моменту звернення до суду ніяких
спорів з приводу укладеного договору
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 між
ними не було. Позивачкою було надано
копії квитанцій про відправлення
відповідачам телеграм із запрошенням
їх до нотаріуса (а.с.13) та копію
Свідоцтва виданого приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_10 про
присутність позивачки у нотаріуса
22.05.2013р., відповідачі підтвердили, що до
нотаріуса вони йти не збирались, отже
суд дійшов висновку, що право позивачки
на визнання договору купівлі-продажу
будинку дійсним було порушено саме в
день відмови відповідачів від
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу.

Статтею 657 ЦК України (в ред. 01.01.2010р., що
діяла на момент укладення договору)
було визначено, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або
іншого нерухомого майна укладається
у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

З 01.01.2013 року набрав чинності Закон
України «Про внесення змін до Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» та інших законодавчих
актів», з частини другої статті 657 ЦК
виключено слова «та державної
реєстрації». З цього часу не
передбачено державної реєстрації
правочину, якщо в договорі не
передбачено інше, а право на нерухоме
майно та його обтяження, які підлягають
державній реєстрації, виникають з
моменту такої реєстрації. Таким чином,
із зазначеної дати скасовується
обов'язок здійснювати державну
реєстрацію відповідного договору
купівлі-продажу після його
нотаріального посвідчення.

Отже, розглядаючи норму ст. 657 ЦК
України (в ред.19.01.2013р., що діяла на
момент подачі позову до суду) у
контексті тривалості правовідносин
позивачки та відповідачів щодо
укладення договору купівлі-продажу,
суд вважає, що треба виходити з поняття
«дія закону у часі».

Норми права втрачають силу, у разі їх
зміни на нові норми, які встановлюють
інше регулювання аналогічних питань.
Принцип перспективної дії нової норми
вказує, що нова норма поширюється
тільки на відношення, які виникли після
введення її у дію ( регулює те, що буде);
норма ж, яку відмінили зберігає свою
дію щодо відносин, які виникли до
вступу у дію нової норми ( т.з.
«пережиття закону»). Принцип негайної
дії нової норми (норма регулює те, що є
та що буде) та негайного припинення дії
старої норми свідчить, що якщо
відносини є довготривалими та виникли
у час дії старої норми, то з часу
введення у дію нової норми, вказані
правовідносини регулюються новою (
права та обов'язки правовідносин
змінюються з часу введення у дію нової
норми). Якщо акт цивільного
законодавства, що регулював цивільні
відносини, втратив чинність, новий
нормативно-правовий акт з моменту
набрання ним чинності застосовується
до юридичних фактів цивільного права
та породжуваних ними цивільних прав і
обов'язків. Це загальне правило ЦК
України доповнюється спеціальною
нормою пункту 4 Прикінцевих та
перехідних положень цього Кодексу про
те, що новий Цивільний кодекс
застосовується до тих прав і
обов'язків, що продовжують існувати
після набрання ним чинності. У зв'язку з
цим суд робить висновок, що якщо
відносини є довготривалими, як у
позивачки з відповідачами, щодо
укладення договору купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1, до них треба
застосовувати норми цивільного закону,
що діють на момент виникнення права на
звернення до суду з позовом.

Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося
повне або часткове виконання договору,
але одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Позивачкою у судовому засіданні було
долучено до матеріалів справи оригінал
договору купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1, складеного у простій
письмовій формі. Відповідач ОСОБА_6 не
заперечував проти того, що на договорі
його підпис, відповідачка ОСОБА_4 не
визнала, що підпис належить їй, але
ніяких доказів на заперечення цього
факту суду не надала.

Допитана у якості свідка громадянка
ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є давньою
подругою родини позивачки, особисто
знає відповідачів, оскільки вони є
свекром та свекрухою позивачки і
проживають поряд. Свідок неодноразово
була в гостях у позивачки та її
померлого чоловіка в будинку АДРЕСА_1.
Точну дату, з якої позивачка з її
родиною проживає у будинку вона не
пам'ятає, пояснила суду, що приблизно з
2008-го року. Також позивачка та її
померлий чоловік неодноразово
говорили свідку, що вони збирають гроші
для того, щоб віддати їх батькам
(відповідачам) за будинок.

Допитаний у якості свідка громадянин
ОСОБА_12 пояснив суду, що він є другом
померлого ОСОБА_6 (сина відповідачів),
товаришували вони більше 15 років.
Свідок зазначив, що він добре знає усю
родину ОСОБА_6 і позивачку і
відповідачів. Пояснив, що бував в
гостях у позивачки та її чоловіка в
будинку АДРЕСА_1 і завжди вважав, що
будинок належить позивачці та її
померлому чоловіку ОСОБА_6

Суд дійшов висновку, що на момент
укладання договору купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1 у простій письмовій
формі, сторонами договору було
дотримано усіх істотних умов договору
купівлі-продажу і цей договір був
повністю виконаний шляхом передачі
грошей за договором відповідачам та
передачі будинку та усієї документації
на нього позивачці та її померлому
чоловіку ОСОБА_6

Як вбачається з договору
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1
покупцями за даним договором є
позивачка та ОСОБА_6, який доводився їй
чоловіком, цей факт визнаний сторонами
під час судового засідання. Відповідно
до копії Свідоцтва про смерть (а.с.16)
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1., про що в
книзі реєстрації смертей зроблено
відповідний запис №337.

Померлий ОСОБА_6 був стороною за
Договором купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1, а саме покупцем разом з
позивачкою ОСОБА_2, таким чином будинок
АДРЕСА_1 було куплено позивачкою
спільно з її померлим чоловіком, і він
мав би стати їх спільною сумісною
власністю.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України у разі
виділу частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду.

Позивачка має право на ? частку
домоволодіння АДРЕСА_1, набуту нею за
Договором купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1.

Відповідно до роз'яснень Листа ВСС
України № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування», якщо за життя
спадкодавець не набув права власності
на житловий будинок, земельну ділянку,
то спадкоємець також не набуває права
власності у порядку спадкування. До
спадкоємця переходять лише визначені
майнові права, які належали
спадкодавцеві на час відкриття
спадщини. Для набуття права власності у
встановленому законодавством порядку
спадкоємець повинен здійснити дії, які
необхідні для набуття права власності
на визначене нерухоме майно, зокрема на
житловий будинок, іншу споруду.

Таким чином, суд не може самостійно
визначити долю спадкових прав на ?
частину будинку АДРЕСА_1, яка мала б
належати померлому ОСОБА_6

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
право власності є право особи на майно,
яке воно здійснює відповідно до закону
по своїй волі, незалежно від волі інших
осіб.

Відповідно ст. 328 ЦК України право
власності отримується на підставах не
заборонених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 334 Цивільного
Кодексу право власності на майно за
договором, яке підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішення суду про
визнання договору, який не
посвідчений нотаріально, дійсним.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов
до висновку, що позовні вимоги заявлено
обґрунтовано, між сторонами була
досягнута домовленість щодо усіх
істотних умов договору
купівлі-продажу, тому позовні вимоги
ОСОБА_2 - підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, ст.ст.
220, 370, 640, 657 ЦК України, керуючись ст.ст.
10, 11, 209, 212, 214-215, 256 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа ОСОБА_5 про визнання
договору купівлі-продажу будинку
дійсним та визнання права власності на
будинок - ЗАДОВОЛЬНИТИ.

Визнати договір купівлі-продажу
житлового будинку літера «Г-2» з
господарськими побудовами: сараю під
літерою «Д» та огородження №1-4 за
адресою: АДРЕСА_1 від 30 січня 2010 року,
укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з однією
сторони та ОСОБА_2 та ОСОБА_6 з другої
сторони у простій письмовій формі -
ДІЙСНИМ.

Скасувати свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, а саме на
будинок АДРЕСА_1 від 24.04.2012 року, видане
ОСОБА_3, бланк: серія САЕ №437993.

Скасувати дублікат свідоцтва про
право власності на нерухоме майно, а
саме на будинок АДРЕСА_1 від 18.06.2013 року,
видане ОСОБА_3, замість свідоцтва від
24.04.2012 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності
на ? частку житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4
на користь ОСОБА_2 судовий збір у
розмірі 3441 гривень.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через суд
першої інстанції шляхом подачі в 10-
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя: