Справа №591/3838/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Бойко Віталій
БорисовичНомер провадження 22-ц/788/1632/13
Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В., Лузан Л. В.,

за участю секретаря судового засідання
- Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3, поданою її
представником ОСОБА_4,

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 17 червня 2013 року

у справі за позовом публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т
а н о в и л а:

ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк»
29 квітня 2013 року звернулось до суду з
вказаним позовом, мотивуючи вимоги
тим, що 11 липня 2008 року між банком та
ОСОБА_3 був укладений кредитний
договір №327 про надання грошових
коштів в сумі 33084,10 євро під 12,5 % річних
зі строком користування до 11 липня 2033
року, а з 24 листопада 2008 року процентна
ставка за згодою сторін збільшена до
16,5% річних. За обслуговування кредиту,
згідно п. 1.4.1 кредитного договору,
встановлена місячна оплата в сумі 2151, 74
гр. - 0,1% від тіла кредиту.

За весь час користування кредитними
коштами ОСОБА_3 було сплачено основної
заборгованості по кредиту 170,23 євро та
сплачено відсотків за кредитом 7280,17
євро.

Останнє погашення основної суми
заборгованості за кредитним договором
та щомісячної плати за обслуговування
кредиту здійснювалось позичальником у
листопаді 2009 року, а останнє погашення
заборгованості за процентами
позичальник здійснила у листопаді 2010
року.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_3
заборгованість за кредитним договором
в сумі 541368,50 грн., з яких:
загальна заборгованість за кредитним
договором за тілом та відсотками по
кредиту - 498713,79 грн.; щомісячна комісія з
обслуговування кредиту та штраф - 42654,71
грн.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 17 червня 2013 року позов ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» 541 368
грн. 50 коп. заборгованості за
договором та 3441 грн. в рахунок
відшкодування судового збору, разом:
544809 грн. 50 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, зокрема, що суд не дав їй
можливості скористатись послугами
адвоката, оскільки вона знаходиться у
відпустці по догляду за дитиною до
досягнення нею трьох років, не
призначив у справі і експертизу, не
застосував позовну давність, а сам
кредитний договір не є укладеним,
оскільки не оформлений належним
чином.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача,
який підтримав скаргу з мотивів, в ній
викладених, представника позивача,
який заперечує проти задоволення
скарги та вважає рішення суду вірним,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність та
обгрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду - зміні з
наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним та
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не повністю
відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Вирішуючи спір та задовольняючи
повністю позовні вимоги, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
- позичальник своїх зобов'язань за
кредитним договором не виконує, право
банку-позивача порушене, а тому у
останнього виникло право вимагати
повернення суми кредиту в повному
обсязі.

Проте з таким висновком суду повністю
погодитись не можна, оскільки він не
відповідає вимогам матеріального та
процесуального права і обставинам
справи.

З матеріалів справи вбачається, що 11
липня 2008 року між ПАТ «Всеукраїнський
акціонерний банк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір № 327 про надання
кредиту на суму 33084,10 євро під 12,5 %
річних зі строком користування до 11
липня 2033 року (а.с.17).

Згідно додаткового договору №1 від 24
листопада 2008 року до кредитного
договору №327 від 11 липня 2008 року
встановлена плата за користування
кредитними коштами в розмірі 16,5% (а.с.24).

Згідно додаткового договору №2 від 03
грудня 2009 року встановлена плата за
користування кредитними коштами з 11
грудня 2009 року у розмірі 15% річних
(а.с.26).

Згідно п. 1.4.1 кредитного договору за
обслуговування кредиту встановлена
щомісячна плата в розмірі 251,74 грн., що
становить 0,1% від суми кредиту.

П. 3.4.1 кредитного договору передбачає
право банку вимагати дострокового
повернення кредиту у випадку
невиконання чи неналежного виконання
позичальником умов цього договору та
сплатити проценти за фактичний час
користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором між ПАТ
«Всеукраїнський акціонерний банк» та
ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 74,05
кв. м, а також 11 липня 2008 року між банком,
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладений договір
поруки (а.с.57).

У травні 2009 року на адресу ОСОБА_3
банком-позивачем був надісланий лист -
претензія, в якому повідомлялося, що
станом на 12 травня 2009 року прострочена
сума заборгованості за кредитним
договором становить 1247,45 євро (а.с 41).

У жовтні 2012 року на адресу ОСОБА_3
надсилався лист про заборгованість,
яка станом на 01 жовтня 2012 року склала:
заборгованість по погашенню основної
суми кредиту - 524 євро; нарахування та
несплата процентів по кредиту - 13809,65
євро; комісія за розрахункове
обслуговування - 8802,95 грн.; штраф за
невиконання грошового зобов'язання - 11
374,60 грн. (а.с.43-44).

Згідно наданого позивачем розрахунку,
внаслідок неналежного виконання
відповідачем зобов'язань за кредитним
договором щодо своєчасного повернення
кредиту та сплати відсотків за
користування грошовими коштами і інших
платежів станом на 18 квітня 2013 року
заборгованість ОСОБА_3 по кредитному
договору становить 541368,50 грн., яка
складається з тіла кредиту - 32913,87 євро;
відсотків за користування кредитними
коштами - 14934,15 євро; комісія за
розрахункове обслуговування 9306,19 грн.;
пеня за несвоєчасне погашення кредиту -
33348,52 грн. (а.с. 33).

Згідно висновку судової економічної
експертизи №1005 від 19 листопада 2013 року,
призначеної апеляційним судом за
клопотанням відповідача, враховуючи
умови кредитного договору №327 від 11
липня 2008 року, заборгованість ОСОБА_3
перед ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний
Банк» станом на 18 квітня 2013 року
документально підтверджується на
загальну суму 544 580,74 грн., у тому числі:

- заборгованість за тілом кредиту - 32
913,87 євро, що складає 345 398,48 грн.;

- заборгованість за відсотками по
кредиту - 14 932,90 євро, що складає 156 706,00
грн.;

- заборгованість по платі за
обслуговування кредиту - 9 316,36 грн.;

- штрафні санкції - 33 159,90 грн.

При цьому експерт зазначає, що в
бухгалтерському обліку ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
станом на 18 квітня 2013 року
заборгованість ОСОБА_3 по кредитному
договору №327 від 11 липня 2008
року обліковується на позабалансових
рахунках як сума безнадійної
заборгованості, списаної за рахунок
спеціальних резервів.

Отже, між сторонами виник спір, що
випливає з виконання умов кредитного
договору, укладеного між позивачем та
відповідачем, яка має борг перед
банком.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Ст. 1054 ЦК України передбачає, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Позикодавець має право на
отримання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором або законом.

Ч.1 ст. 1049, ч. 2 ст. 1050 ЦК України
передбачають, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами ( з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статі 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач довів порушення його прав
відповідачем внаслідок неналежного
виконання зобов'язань за кредитним
договором, в зв'язку з чим у нього
виникло право вимагати дострокового
повернення всієї суми кредиту з
відповідними нарахуваннями.

Ст. 11 ЦПК України передбачає, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на вказаний принцип
диспозитивності цивільного
судочинства, колегія суддів вважає
спірною суму заборгованості за позовом
банку в даній справі, заявлену банком
при зверненні з позовом до суду.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що
позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено,
що сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Про застосування позовної давності до
вимог банку просить відповідач.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого
боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (ч. 3 ст.
264 ЦК України).

Як вбачається з доводів апеляційної
скарги, відповідач, зокрема, просить
застосувати позовну давність,
посилаючись на те, що вона просила
відкласти розгляд справи, оскільки
доглядає за дитиною до досягнення нею
трьох років і не змогла скористатись
допомогою адвоката, проте суд
розглянув справу в першому засіданні
та задовольнив позов.

Колегія суддів вважає доводи
відповідача про застосування позовної
давності обгрунтованими.

Банк видав відповідачці кредит до 11
липня 2033 року. П. 7.3 договору
передбачає, що договір діє до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань.

Сторони погодили графік погашення
заборгованості по кредиту, відсотках
та комісії, з якого вбачається, що
відповідачка повинна була у визначені
графіком строки протягом 300 місяців - до
кожного 11 числа здійснювати щомісячні
платежі.

Графік платежів є складовою частиною
договору.

Отже, разом зі встановленням строку
дії договору, сторони встановили і
строки виконання відповідачем окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачка почала порушувати графік
здійснення щомісячних платежів,
допускаючи збільшення простроченої
заборгованості по кредиту - в
листопаді 2009 року, по відсотках - в
листопаді 2010 року. З позовом в даній
справі банк звернувся 29 квітня 2013 року.

Перебіг позовної давності
починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК
України).

Згідно ст. 252 ЦК України строк
визначається роками, місяцями,
тижнями, днями або

годинами. Термін визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати.

За змістом ст. 261 ЦК України початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення у банку права на
позов, тобто настання фактів, які
свідчать про порушення його права і
дають можливість реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору
позичальник зобов'язана здійснювати
повернення кредиту щомісячними
платежами в розмірі та в строки,
визначені графіком повернення кредиту,
щомісячно сплачувати проценти за
користування кредитом та встановлено
відповідальність за порушення графіку
повернення кредиту та процентів за
користування ним.

Оскільки умовами договору, зокрема,
графіком погашення кредиту,
встановлені окремі самостійні
зобов'язання, згідно яких відповідач
зобов'язана повернути борг частинами
та встановлена самостійна
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, право кредитора вважається
порушеним з моменту недотримання
боржником строку погашення кожного
чергового платежу, а тому початок
перебігу позовної давності за вимогою
щодо кожного чергового платежу
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту і інших
платежів повинно здійснюватись
позичальником частинами кожного 11
числа місяця, початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань.

У зв'язку з наведеним доводи
апеляційної скарги про пропуск банком
позовної давності за певними місячними
платежами відповідача є
обґрунтованими.

Доводи банку про те, що початок
перебігу позовної давності не настав,
оскільки кредит видано до 11 липня 2033
року, відповідач на листи-претензії
банку визнавала свій борг, тобто
вчиняла дії по його визнанню, а тому
відсутні підстави для застосування
позовної давності до вимог банку про
стягнення заборгованих на час
звернення до суду платежів, не
ґрунтуються на нормах матеріального
права. З заяв відповідача до банку не
вбачається визнання нею боргу саме на
спірну суму.

У випадку неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором, позовна давність за
вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Така позиція висловлена в постанові
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року, яка, відповідно до
ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для
всіх судів України (справа № 6-116цс13).

В зв'язку з порушенням відповідачем
строків сплати чергових платежів,
передбачених договором, банк мав право
заявити вимоги про дострокове
повернення тієї частини позики, що
підлягає сплаті разом з нарахованими
процентами, а також стягнути
несплачені до моменту його звернення
як кредитора до суду з позовом,
щомісячні платежі (з процентами) в
межах позовної давності щодо кожного
із цих платежів. В останньому випадку
перебіг позовної давності починається
з моменту закінчення строку сплати
кожного із щомісячних платежів.

Як вбачається з наданих банком
розрахунків, відповідач частково
погашала кредит, починаючи з дня його
отримання, і вказані кошти
розподілялись банком на певні платежі,
виходячи з умов договору.

Зокрема, п. 2.5.5 договору
встановлює черговість погашення
зобов'язань: проценти за користування
кредитом, прострочені на строк понад 31
день, комісії, прострочені на строк
понад 31 день, проценти за користування
кредитом, прострочені на строк до 31 дня,
комісії, прострочені на строк до 31 дня,
прострочена до повернення сума
кредиту, строкові комісії, сума
кредиту по графіку (поточний платіж),
неустойка за користування кредитом,
комісія за дострокове погашення
кредиту, дострокове погашення суми
кредиту.

Банк звернувся до суду з позовом 29
квітня 2013 року.

Оскільки сторони визначили графік
погашення кредиту (а.с.21-23), який полягає
у сплаті щомісячних платежів, колегія
суддів вважає, що з відповідачки на
користь позивача підлягають стягненню
суми в межах трирічного строку
позовної давності з 29 квітня 2010 року по
тілу кредиту, відсотках, комісії, по
штрафу - в межах річного строку
позовної давності з 29 квітня 2012 року, а
в задоволенні решти вимог слід
відмовити за спливом позовної
давності.

Суми, що підлягають стягненню з
відповідачки, складають:

тіло кредиту - 32913,87 - 61, 16 = 32852, 71 (євро),
тобто 342419,59 гр.,

проценти : 14934, 15 - 1836, 61 = 13097, 54 (євро),
тобто 136513, 98 гр.,

комісії - 9306, 19 гр. - 1006, 46 гр. = 8299, 73 гр.

штраф - за несвоєчасне повернення
кредиту, відсотків і комісії - (а.с.100-102) -
7690,12 гр.

Разом сума боргу, яка підлягає
стягненню з відповідачки в межах
позовної давності, складає 486 623, 52 гр.,
тобто позов банку підлягає задоволенню
на 90%.

Сума, в стягненні якої слід відмовити,
складає: в частині боргу за тілом
кредиту - 61, 16 євро, що становить 637,46
гр., за відсотками - 1836,61 євро, що
становить 19142, 75 гр., за комісією 1006,46 гр.
станом на 11 квітня 2010 року, та штрафу в
сумі 25658,57 гр. станом на 11 квітня 2012 року.

В той же час інші доводи апеляційної
скарги, зокрема, щодо неналежності
оформлення кредиту, в зв'язку з чим
договір є неукладеним, є
безпідставними.

З відповідача на користь банку на
підставі ст. 88 ЦПК України слід
стягнути 90% судових витрат.

Банк сплатив при подачі позову 3441 гр., а
тому на його користь підлягає
поверненню 3096, 9 гр.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права; норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню;
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її
представником ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 17 червня 2013 року в даній справі
змінити.

Позов публічного акціонерного
товариства «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» до ОСОБА_3
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
486623,52 гр. на погашення заборгованості
за кредитним договором та 3096 гр. на
відшкодування судового збору, всього
стягнути 489719,52 гр.

Відмовити за спливом позовної давності
в задоволенні позову публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором в частині боргу
за тілом кредиту в сумі 637,46 гр., за
відсотками в сумі 19142, 75 гр., за
комісією 1006,46 гр. станом на 11 квітня 2010
року, та штрафу в сумі 25658,57 гр. станом на
11 квітня 2012 року.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -