Справа № 2/489/32/2013 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 липня 2013 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарях - Ковальовій С.В., Сімбірцевій О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, представника відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Позивач вказував на те, що 24.12.2009 року між ним та відповідачкою у справі - його дружиною ОСОБА_3, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1. Договір було зареєстровано приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Посилаючись на те, що даний договір суперечить вимогам закону, на момент вчинення угоди він не усвідомлював значення своїх дій, а також на те, що договір був укладений ним під впливом помилки та обману просив визнати його недійсним.

В подальшому, остаточно уточнивши підстави свого позову, позивач вказував на те, що під час підписання договору дарування квартири він не усвідомлював наслідки цієї угоди, оскільки був у стані алкогольного спяніння та не розумів значення своїх дій. Посилаючись на такі обставини, положення ст.225 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, визнавши за ним право власності на дану квартиру.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову, просили про його задоволення. Відповідачка позов не визнала, вказуючи на те, що позивач підписав договір дарування свідомо, за власнею волею і бажанням, перебуваючи в нормальному психічному стані, а тому просила в відмовити в позові.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідачки та її представника, третьої особи, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 24.12.2009 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3. Договір дарування квартири було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що з 2007 року він зловживав алкогольними напоями, в звязку з цим періодично знаходився у такому психічному стані, коли не усвідомлював значення своїх дій. В звязку з цим у 2010 році він звернувся за медичною допомогою та проходив відповідне лікування в медичному центрі. 24.12.2009 року під час укладення спірної угоди він знаходився у стані алкогольного спяніння, а тому не усвідомлював, що підписує договір дарування квартири, який насправді фактично не мав наміру вчиняти.

Згідно ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як зазначено в п.1 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правила ст..225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

Ухвалою суду від 17.12.2012 року за клопотанням позивача і його представника було призначено судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_1 на момент укладення спірного договору.

Висновком додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи Миколаївської обласної психіатричної лікарні №1 від 15.05.2013 року встановлено, що ОСОБА_1 в момент укладення договору дарування квартири АДРЕСА_3 24 грудня 2009 року виявляв ознаки порушення психіки й поведінки (синдром активної залежності, стану запою та абстиненції з психопатологічними проявами) внаслідок зловживання алкоголем, ступінь прояву яких суттєво впливала на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В той же час експертами не було встановлено, що ОСОБА_1 на момент укладення угоди не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Зазначений висновок достовірного факту того, що ОСОБА_1 на момент укладення спірної угоди не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в повному обсязі не встановлює.

В судовому засіданні було встановлено, що 24.12.2009 року між позивачем та відповідачкою було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3, за яким позивач подарував зазначену квартиру відповідачці. Договір дарування квартири було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Зі змісту укладеного договору слідує, що дарувальник при укладенні цієї угоди діяв добровільно, за власнею волею, усвідомлюючи значення своїх дій.

Те, що при укладенні договору позивач розумів значення своїх дій свідчать і інші докази у справі.

Так, третя особа у справі, приватний нотаріус ОСОБА_5 пояснила суду, що при підписанні позивачем договору дарування квартири будь-яких сумнівів стосовно вільного волевиявлення позивача на укладення такого договору у неї не виникло, оскільки сторони вперше звернулися до неї з питанням оформлення саме договору дарування квартири ще 6 листопада 2009 року. При перевірці нею 06.11.2009 року реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна було встановлено, що дана квартира знаходиться під арештом та розяснено сторонам щодо необхідності вирішення питання про скасування заборони. 24.12.2009 року після вирішення питання про скасування арешту на квартиру сторони знову звернулися до неї за оформленням договору дарування квартири.

З наданої до суду позивачем характеристики з місця проживання вбачається, що позивач позитивно характеризується за місцем свого проживання.

До того ж, як пояснювали свідки в судовому засіданні і встановлено судом і до і на момент укладення договору дарування квартири сторони перебували в хороших сімейних стосунках.

З матеріалів справи також слідує, що до укладення угоди позивач за медичною допомогою до будь-якого медичного закладу не звертався, на обліку як особа, яка страждає від алкогольної залежності не перебував.

У відповідності до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо у яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не надано і в судовому засіданні не добуто доказів того, що в момент укладення договору дарування квартири ОСОБА_1 не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що підстави, передбачені ст..225 ЦК України для визнання договору недійсним відсутні.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська