Справа № 1710/2-987/12
Костопільський районний суд
Рівненської області в складі:
головуюча суддя - Грипіч Л.А.
при секретарі - Мельник Р.М.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Костопіль цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання недійсним
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним
В обґрунтування заявленого позову
покликається на те, що 08 травня 2012 року
слідчим Слідчого відділу
Костопільського РВ УМВС України в
Рівненській області за результатами
розгляду матеріалів ЖРЗПЗ № 1472 від
07.05.2012 року було порушено кримінальну
справу відносно ОСОБА_2 по факту
заволодіння чужим майном шляхом обману
та зловживання довірою, вчиненого у
великих розмірах, за ознаками злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального
кодексу України. Вказує, що внаслідок
скоєння відповідачем злочину, їй було
завдано матеріальних збитків на суму
160298 (сто шістдесят тисяч двісті
дев’яносто вісім) грн. 17 коп.
10 травня 2012 року слідчим винесено
постанову про визнання особи
потерпілого, за якою ОСОБА_1 визнано
потерпілою по вказаній кримінальній
справі.
22 червня 2012 року постановою старшого
слідчого СВ Костопільського РВ УМВС
України в Рівненській області було
накладено арешт на все майно ОСОБА_2
6 червня 2012 року було складено протокол
накладення арешту на майно, яким було
накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1,
яка належала ОСОБА_2, з метою
забезпечення цивільного позову.
Вказану квартиру, відповідно до
складеного протоколу, було передано на
відповідальне зберігання для ОСОБА_2 та
попереджено останню про кримінальну
відповідальність по ст. 388 КК України за
розтрату або утаювання цього майна.
27 червня 2012 року слідчим винесено
постанову про визнання цивільним
позивачем, за якою ОСОБА_1 визнано
цивільним позивачем по даній справі і у
цей же день нею було заявлено цивільний
позов у кримінальній справі, порушеній
відносно відповідачки.
Також позивач вказує, що 27 червня 2012
року постановою старшого слідчого
Костопільського РВ УМВС України в
Рівненській області ОСОБА_2 було
притягнуто як обвинувачену по
кримінальній справі № 13-71-12. зазначає,
що вказана кримінальна справа передана
до суду і призначена до судового
Як зазначає позивач, на запит
прокуратури Костопільського району
стало відомо про те, що ОСОБА_2 07 серпня
2012 року відчужила квартиру АДРЕСА_1 для
громадянки ОСОБА_3 на підставі договору
дарування, посвідченого державним
нотаріусом Костопільської районної
державної нотаріальної контори. На цій
підставі позивач вважає, що такі дії
відповідачки порушують її права, адже
на вказану квартиру було накладено
арешт слідчим Костопільського РВ УМВС
України в Рівненській області з метою
забезпечення цивільного позову по
кримінальній справі по обвинуваченню
ОСОБА_2, по якій ОСОБА_1 являється
потерпілою та цивільним позивачем.
В судових засіданнях представник
позивача, ОСОБА_4, підтримав заявлені
позовні вимоги, покликаючись на
обставини, викладені у позові.
Відповідач, ОСОБА_2, та її представник,
адвокат ОСОБА_5, заперечили проти
позову у повному обсязі, вважають його
необґрунтованим. Відповідач ОСОБА_3,
інтереси якої представляв адвокат
ОСОБА_5, в судове засідання не
До матеріалів справи було долучено
копію вироку Костопільського
районного суду Рівненської області від
13 червня 2013 року по кримінальній справі
№ 1710/1-250/12, відповідно до якого ОСОБА_2
було визнано винною у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, а
саме за відчуження квартири АДРЕСА_1, на
яку було накладено арешт, а також копію
ухвали колегії суддів судової палати з
розгляду кримінальних справ
апеляційного суду Рівненської області
від 05 листопада 2013 року, якою залишено
без змін вирок Костопільського
районного суду Рівненської області від
13 червня 2013 року по вказаній
кримінальній справі.
05 грудня 2013 року відповідач ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та їх представник, адвокат
ОСОБА_5, в судове засідання не
з’явились. Про причини неявки суду не
повідомили. Про час і місце судового
розгляду відповідачі повідомлялись
вчасно та належним чином, про що
свідчать повідомлення про вручення
поштового відправлення.
Неявка відповідачів, повідомлених
належним чином про час і місце судового
розгляду, які не повідомили про причину
неявки, не є підставою для відкладення
розгляду справи, оскільки це не
передбачено ч. 1 ст. 169 ЦПК України.
Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про можливість розгляду
справи у відсутності відповідачів при
заочному розгляді справи, що
відповідає положенням ст.224 ЦПК
З’ясувавши доводи сторін, обставини
справи та дослідивши письмові докази
по справі, суд вважає заявлені позовні
вимоги обґрунтованим.
Судом встановлено, що 08 травня 2012 року
слідчим Слідчого відділу
Костопільського РВ УМВС України в
Рівненській області за результатами
розгляду матеріалів ЖРЗПЗ № 1472 від
07.05.2012 року було порушено кримінальну
справу відносно ОСОБА_2 по факту
заволодіння чужим майном шляхом обману
та зловживання довірою, вчиненого у
великих розмірах, за ознаками злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 190 Кримінального
10 травня 2012 року слідчим винесено
постанову про визнання особи
потерпілого, за якою позивача ОСОБА_1
визнано потерпілою по вказаній
кримінальній справі.
22 червня 2012 року постановою старшого
слідчого СВ Костопільського РВ УМВС
України в Рівненській області було
накладено арешт на все майно ОСОБА_2
26 червня 2012 року було складено протокол
накладення арешту на майно, яким було
накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1,
яка належала ОСОБА_2, з метою
забезпечення цивільного позову.
Вказану квартиру, відповідно до
складеного протоколу, було передано на
відповідальне зберігання для ОСОБА_2 та
попереджено останню про кримінальну
відповідальність по ст. 388 КК України за
розтрату цього майна.
27 червня 2012 року слідчим винесено
постанову про визнання цивільним
позивачем, за якою ОСОБА_1 визнано
цивільним позивачем по кримінальній
справі і у цей же день останньою було
заявлено цивільний позов у
кримінальній справі, порушеній
Також 27 червня 2012 року постановою
старшого слідчого Костопільського РВ
УМВС України в Рівненській області
ОСОБА_2 було притягнуто як обвинувачену
по кримінальній справі № 13-71-12.
На даний час вказана кримінальна
справа передана до суду і призначена до
судового розгляду.
В супереч накладеному арешту, ОСОБА_2 07
серпня 2012 року подарувала квартиру
АДРЕСА_1 для громадянки ОСОБА_3, яка є її
матір’ю. Договір дарування
посвідчений державним нотаріусом
Костопільської районної державної
нотаріальної контори.
Відповідно до п. 1.4 оспорюваного
договору, дарувальник стверджує, що на
момент укладення цього договору
вказана вище квартира (АДРЕСА_2) не
перебуває під арештом чи забороною.
Таким чином, укладаючи оспорюваний
договір, відповідач приховала той факт,
що на вказану квартиру накладено арешт
постановою старшого слідчого СВ
Костопільського РВ УМВС України в
Рівненській області від 22.06.2012 року та
на вказану квартиру 26.06.2012 року
накладено арешт згідно протоколу
накладення арешту на майно.
Вироком Костопільського районного
суду Рівненської області від 13 червня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
колегії суддів судової палати з
розгляду кримінальних справ
апеляційного суду Рівненської області
від 05 листопада 2013 року, ОСОБА_2 визнано
винною у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, а
саме за відчуження квартири АДРЕСА_1, на
яку було накладено арешт.

Згідно ст. 61 Цивільного Процесуального
кодексу України, вирок у кримінальній
справі, який вступив в законну силу,
обов'язковий для суду, який розглядає
справу по цивільно-правових наслідках
дії особи, відносно якої постановлений
вирок, по питаннях чи мали місце ці дії
і (або) чи здійснені вони цією особою.

Тобто, неправомірність дій відповідача
ОСОБА_2 встановлена вироком
Костопільського районного суду
Рівненської області від 13 червня 2013
року, який вступив в законну силу і
прийнятий судом за доказ.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу і одним із способів захисту
прав та інтересів є визнання правочину
недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України,
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Частина 2 вказаної статті кодексу
передбачає, що фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

Згідно статті 236 ЦК України, нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи,
право власності на квартиру АДРЕСА_3
ОСОБА_3 за собою не зареєструвала.

На даний час ОСОБА_2 продовжує
проживати у вказаній квартирі разом із
своєю сім’єю.

ОСОБА_1, будучи потерпілою по
кримінальній справі по обвинуваченню
ОСОБА_2 у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 388 КК України, є
заінтересованою особою у розумінні ч. 3
ст. 215 ЦК України, оскільки арешт на
відчужену квартиру накладався з метою
забезпечення цивільного позову,
заявленого у тому числі і ОСОБА_1 у
кримінальній справі № 1710/1-250/12.

Згідно Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009
року з подальшими змінами і
доповненнями, до правочинів, які
порушують публічний порядок,
відносяться правочини, направлені на
незаконне відчуження майна. Доказом
вини може бути вирок суду,
постановлений у кримінальній справі,
щодо знищення, пошкодження майна чи
незаконного заволодіння ним тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що спірний правочин є недійсним з
підстав, передбачених статтею 234 ЦК
України, оскільки відповідач ОСОБА_2,
незаконно відчужила квартиру АДРЕСА_3,
уклавши спірний договір, маючи намір
приховати майно від можливого його
використання для відшкодування шкоди,
завданої потерпілим, зокрема ОСОБА_1, у
кримінальній справі № 13-71-12, порушеній
відносно ОСОБА_2 по обвинуваченню
останньої за фактом заволодіння чужим
майном шляхом обману та зловживання
довірою, вчиненого у великих розмірах,
за ознаками злочину, передбаченого ч. 3
ст. 190 Кримінального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ,
ст.ст. 10, 60, 88, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до иноградової
ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору дарування - задовольнити.

Визнати недійсним з моменту укладення
договір дарування квартири АДРЕСА_3,
укладений 07 серпня 2012 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_3, посвідчений державним
нотаріусом Костопільської районної
державної нотаріальної контори,
зареєстрований в реєстрі за № 1-430,
номер правочину 5139394.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в усім 114 (сто
чотирнадцять) грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте
Костопільським районний судом за
письмовою заявою відповідача, шляхом
подачі заяви про перегляд заочного
рішення протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Рівненської області через
Костопільський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги в 10-денний
строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:          Л.А.Грипіч