Справа № 342/21/13- ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2013 року
м. Городенка

Городенківський районний суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Ничик Г.І.,

секретаря Петруняк Н.А.,

з участю позивачки ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Городенка
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
Городенківської міської ради, третя
особа: Городенківська державна
нотаріальна контора про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку з господарськими
будівлями в частині покупця з
переведенням прав та обов'язків
покупця на позивачку, про визнання
права власності на половину житлового
будинку з господарськими будівлями,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернулась в суд
з позовом до ОСОБА_4, Городенківської
міської ради, третьої особи
-Городенківської державної
нотаріальної контори про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку з господарськими
будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1,
укладеного 17.06.1995 р. між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, в частині покупця - ОСОБА_6, з
переведенням прав та обов'язків
покупця житлового будинку з
господарськими будівлями на позивачку
- ОСОБА_1 та про визнання за позивачкою
права власності на половину
житлового будинку по вулиці АДРЕСА_1.
Свої вимоги мотивує тим, що перебуваючи
з 04.07.1990 р. по 28.04.2011 р. в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4, тривалий час проживали
на Сахаліні, там продали квартиру і в
м. Городенка купили житловий будинок
з господарськими будівлями по АДРЕСА_1,
житловою площею 32,5 кв.м, розміщений на
земельній ділянці розміром 1000,8 кв.м.
Без відома позивачки договір
купівлі-продажу будинку 17.06.1995 р.
відповідач оформив на свою маму -
ОСОБА_6. На запитання позивачки про
причини такого оформлення, він пояснив,
що краще договір оформити на маму,
яка є громадянкою України, а не на них,
громадян Росії, в той час вони були
прописані в м. Южно-Сахалінську. Мати
відповідача постійно проживала по
АДРЕСА_2, а в будинку по АДРЕСА_1
проживали позивачка з сином ОСОБА_9,
де були прописані з 1997 р. Відповідач
громадянство не змінював, місце
проживання в цьому будинку не
реєстрував, їздив на роботу в Росію. З
2007 р. між сторонами склались неприязні
відносини, вони припинили спільне
проживання.

Рішенням Городенківського районного
суду Івано-Франківської області від
28.04.2011 р. за позовом ОСОБА_4 був
розірваний шлюб між ним та ОСОБА_1.
Рішенням Городенківського районного
суду від 25.11.2011 р. відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання
позивачки з сином такими, що втратили
право на користування житловим
будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1.

В зв'язку з тим, що відповідач чинив
позивачці перешкоди в користуванні
будинком, за позовом ОСОБА_1
Городенківським районним судом 30.05.2012
р. постановлене рішення про
зобов'язання не чинити перешкоди в
користуванні будинком, що знаходиться
в АДРЕСА_1, про визнання права
користування житловим будинком, та їх
вселення.

Покликаючись на ст.ст.60,70 СК України,
позивачка вважає, що фактично
житловий будинок по АДРЕСА_1 є
об'єктом спільної власності подружжя, а
не власністю ОСОБА_6. Остання 17.06.1995 р.
склала заповіт, за яким заповіла
своєму синові належне їй майно. ОСОБА_6
померла в ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач
після її смерті, як спадкоємець, не
оформив спадкування в нотаріуса.

Також в позові міститься посилання на
те, що в порушення вимог ч.5 ст. 203, ст. 230
ЦК України щодо спрямованості
правочинів на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
укладений договір купівлі-продажу
житлового будинку не був волею ОСОБА_6
купити його. Вона була особою похилого
віку і такий будинок їй не був
потрібний, вона була підставною особою
(ніби покупець) по волі відповідача
ОСОБА_4, з його особистих міркувань. Цим
скрито фактичного покупця, на шкоду
позивачці, яка була в той час дружиною
ОСОБА_4 Вчиненим обманом договір
купівлі-продажу породив такі правові
наслідки, які позбавили позивачку та
відповідача права на будинок, як на
майно подружжя. Відповідач запевняв
її, що будинок вважається їхнім, через
певний період часу він успадкує його.
Але насправді відповідач виїхав в
Росію, де створив нову сім'ю. Позивачка
зазначає, що відповідно до частин 1 та 3
ст. 215 ЦК України якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, або недодержання в момент
вчинення правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою та п'ятою,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним (оспорюваний правочин).

В судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали позовні вимоги,
просять позов задовольнити з підстав,
наведених в позовній заяві. Одночасно
позивачка пояснила, що для придбання
будинку в 1995 р. власних коштів
подружжя не вистачало, тому
відповідач дозичав кошти в знайомих.
Представник позивача звертає увагу
суду на те, що є судові рішення, що
набрали законної сили, між цими ж
сторонами. В судовому рішенні від
25.11.2011 р. зазначається, що судом
встановлено, що 17.06.1995 р. сторони
придбали житловий будинок згідно
договору купівлі-продажу, який
оформили на ОСОБА_6

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав. Пояснив, що мати
відповідача - ОСОБА_6 купила
житловий будинок в АДРЕСА_1 за
договором купівлі-продажу від 17.06.1995
р., договір посвідчений у
встановленому порядку Городенківською
районною державною нотаріальною
конторою. Мати відповідача померла в
ІНФОРМАЦІЯ_1., відповідач прийняв
спадщину після її смерті. 14.12.2012 р.
відповідач отримав свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, зареєстрував
його в Коломийському МБТІ, 21.12.2012 р.
отримав витяг про державну реєстрацію
права власності на житловий будинок.
Представник ствердив, що шлюб між
сторонами розірваний рішенням
Городенківського районного суду від
28.04.2011р. Однак, житловий будинок,
набутий ним в порядку спадкування, є
його особистою приватною власністю.
Посилання сторони позивача на інші
судові рішення, де сторонами були ці ж
особи, не може прийматись до уваги,
оскільки питання про визнання права
спільної власності не було предметом
судового розгляду, судом був
встановлений факт користування
ОСОБА_1 житловим будинком в АДРЕСА_1.
Також представник покликається на те,
що позивачка звернулась до суду з
позовом про визнання частково
недійсним договору, який було
укладено в 1995 р. Вважає, що строк
позовної давності тривалістю у три
роки сплив, так як позивачці ще в 1995
році було відомо про укладення
договору. Просить застосувати позовну
давність, яка є підставою для відмови в
позові. Також представник вважає
недоведеними позивачкою порушення
загальних вимог, зазначених в ст. 203 ЦК
України, додержання яких є
необхідними для чинності правочину.
Тому вважає вимоги позивачки
безпідставними.

Представники відповідача -
Городенківської міської ради та
третьої особи - Городенківської
державної нотаріальної контори в
судове засідання не з'явились
повторно, хоча про час і місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, свідка ОСОБА_10,
дослідивши та оцінивши докази по
справі, судом встановлено наступне.

За договором купівлі-продажу,
укладеним 17.06.1995 р. між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, остання купила житловий
будинок АДРЕСА_1. Вказаний договір
посвідчений державним нотаріусом
Городенківської державної
нотаріальної контори, зареєстрований в
реєстрі за № 208.

Про укладення цього договору
позивачці ОСОБА_1 було відомо. Вона з 1997
р. проживала в цьому будинку, про що
свідчить відмітка про її місце
проживання в паспорті та записи в
будинковій книзі.

Відповідно до ст.41 Конституції України
ОСОБА_6 мала право володіти,
користуватись і розпоряджатися своєю
власністю.

За заповітом від 17.06.1995 р. ОСОБА_6 все
належне їй майно заповіла ОСОБА_4.
Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1,
виданим 22.12.1997 р. Городенківським ЗАГС,
стверджено, що ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

За Свідоцтвом про право на спадщину за
заповітом від 14.12.2012 р., виданим
державним нотаріусом Городенківської
районної державної нотаріальної
контори Івано-Франківської області
(спадкова справа № 549 від 20.06.2008р.),
спадкоємцем зазначеного в заповіті
майна ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1,
є син ОСОБА_4; до спадкового майна
входить житловий будинок АДРЕСА_1.

Ч.3 ст. 61 ЦПК України визначено, що
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Городенківського районного
суду від 25.11.2011 р. відмовлено в
задоволенні позову про визнання
ОСОБА_1 з сином ОСОБА_9 такими, що
втратили право на користування
житловим будинком, що знаходиться по
АДРЕСА_1. 30.05.2012 р. Городенківським
районним судом постановлене рішення
про зобов'язання ОСОБА_4 не чинити
ОСОБА_1 та її синові ОСОБА_9 перешкод в
користуванні будинком, що знаходиться
в АДРЕСА_1, визнати право користування
цим житловим будинком та їх вселення.

Рішенням Городенківського районного
суду від 28.04.2011 р. шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 розірвано.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). П.2 ч.1 ст. 57
Сімейного кодексу визначено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є - майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.
Отже, успадкований відповідачем
житловий будинок АДРЕСА_1 не є
спільною сумісною власністю, набутою
подружжям за час шлюбу, а є особистою
приватною власністю ОСОБА_4

За ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України
(2004 р.) - якщо цивільні відносини виникли
раніше і регулювались актом
цивільного законодавства, який втратив
чинність, новий акт цивільного
законодавства застосовується до прав і
обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності. Відповідно до
п.4 «Прикінцевих та перехідних
положень» згаданого Цивільного
кодексу він застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

На час укладення 17 червня 1995 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договору
купівлі-продажу житлового будинку, що
знаходиться АДРЕСА_1, був чинним
Цивільний кодекс України 1963 р., главою 3
якого передбачений порядок, види,
форми угод, підстави для визнання їх
недійсними.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін виникає спір. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивачки на порушення
вимог ст. ст. 203, 215, 230 Цивільного
кодексу України (2004 р.) стосовно того,
що при укладенні 17 червня 1995 року
договору купівлі-продажу були
допущені порушення загальних вимог,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, - не знайшли
підтвердження в ході судового
розгляду.

Також не знайшло підтвердження в
судовому засіданні посилання
позивачки на те, що будинок був
придбаний сторонами, як подружжям, за
кошти, виручені від продажу квартири
в м. Южно-Сахалінську в Росії.

Показання свідка ОСОБА_10, рідної сестри
відповідача, не має правового
значення, оскільки вона підтвердила,
що тільки зі слів позивачки та
відповідача їй відомо про те, що за їх
гроші був придбаний будинок, який мама
заповіла братові.

Посилання позивачки на те, що власник
будинку ОСОБА_6 не проживала, не була
зареєстрована в купленому житловому
будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1,
тому не може бути його власником, не
ґрунтується на законі.

При укладені 17 червня 1995 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договору
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 були дотриманні вимоги
чинного на той час Цивільного кодексу
УРСР, встановлено особи сторін, їх
дієздатність, перевірено належність
продавцю будинку, що відчужувався,що
знайшло відображення в договорі.

Відповідно до п.26 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" особами, які
беруть участь у справі про визнання
правочину недійсним, є насамперед
сторони правочину. Ні позивачка, ні
відповідач не є сторонами договору
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладеного 17 червня 1995 року.

Вимога переведення прав та обов'язків
покупця, як спосіб захисту порушеного
права, може бути поставлена тільки у
разі продажу частки у праві спільної
часткової власності з порушенням
переважного права купівлі
співвласником, в даній справі
порушення такого права не встановлено.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Відповідно до ст.
261 ЦК України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатись про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила. Як випливає з вимог
п.3 ч.2 ст. 258 ЦК до правовідносин щодо
переведення на співвласника прав та
обов'язків покупця у разі порушення
переважного права купівлі частки у
праві спільної часткової власності
встановлена спеціальна позовна
давність строком в один рік.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленої до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмову у позові.

Отже, підставним є посилання
представника відповідача щодо спливу
строку позовної давності для звернення
в суд за захистом свого права. Разом з
тим положення закону про правові
наслідки спливу позовної давності,
передбачені ч.4 ст.267 ЦК України можуть
застосовуватися лише тоді, коли буде
доведено існування самого
суб'єктивного права щодо якого
заявлено вимогу і факт його порушення.
Якщо під час розгляду справи буде
встановлено, що у позивача не має
суб'єктивного права, про захист якого
він просить, або ж воно не порушувалось
чи не оспорювалось, суд відмовляє в
позові не через пропущення строку
позовної давності, а за
безпідставністю позову.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 не підлягають до
задоволення.

На підставі ст. ст.41,42,44,47,48,57,58,60,101, ЦК
УРСР, ст. ст. 5, 203, 215, 230 Цивільного
кодексу України (2004 р.), ст.ст. 57, 60
Сімейного кодексу України, керуючись
ст.ст. 60,61,209,212, 214-215, 218, 294 ЦПК України
суд, -

В И Р І Ш
И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу житлового будинку з
господарськими будівлями,
розташованого по АДРЕСА_1,
укладеного 17.06.1995 р. між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №
208 Городенківської державної
нотаріальної контори
Івано-Франківської області, в частині
покупця ОСОБА_6, з переведенням прав та
обов'язків покупця житлового будинку з
господарськими будівлями на ОСОБА_1,
про визнання за ОСОБА_1 права
власності на половину житлового
будинку по вулиці АДРЕСА_1, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається апеляційному суду
Івано-Франківської області через
Городенківський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя:
Ничик Г.І.