Справа № 2-2032/11
Провадження № 2/522/5569/13
РІШЕННЯ

ІМ*ЯМ УКРАЇНИ

19 березня 2013 року, Приморський районний суд міста ОСОБА_1, в складі:

головуючого судді Терьохіна С.Є.,

при секретарі - Моргун М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом громадянина ОСОБА_2 до Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації, комунального підприємства (КП) „Житлово-комунальний сервіс „Фонтанський, громадянина ОСОБА_3, третя особа: громадянка ОСОБА_4, про визнання права власності на житлове приміщення, визнання незаконним розпорядження та визнання недійсним ордеру на не житлове приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач громадянин ОСОБА_2, звернувся до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень просив суд - визнати за ним право власності на нежитлове приміщення першого поверху площею 18,7 м. кв., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, 17.

Також позивач просив визнати неправомірним та скасувати п. 3.46 розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 2460, від 05 жовтня 2006 року, в частині видачі ордеру на зайняття житлового приміщення на ім`я ОСОБА_3.

Визнати недійсним ордер на службове приміщення житлове приміщення № 1378, від 12.10.2006 року, адресованого КП „ДЕЗ „Арнаутський на користь слюсаря-сантехніка ОСОБА_3.

Свої вимоги позивач, посилаючись на норми ч.1, ст. 344 Цивільного кодексу (ЦК) України обґрунтував тим, що він 10.12.1999 року, на підставі договору купівлі - продажу придбав у громадянина ОСОБА_5 квартиру під № 15, в будинку № 17 по вул. Гімназичній в м. Одесі. У вартість вказаної квартири також входило нежитлове приміщення першого поверху площею 18,7 м. кв., яке із 18.04.1975 року перебувало у користуванні родини продавця.

Після придбання зазначеної квартири, він (позивач) та його родина із 1999 року, почали користуватися зазначеним приміщенням як своїм.

Таким чином, на думку позивача, він виходячи із норми ч.2, ст. 344 ЦК України вправі приєднати до часу свого володіння вище зазначеним приміщенням увесь час, протягом якого даним приміщенням володіла особа (громадянин ОСОБА_5Ф.), чим правонаступником він (позивач) є. Такий період за підрахунком позивача на час зайняття їм спірного приміщення склав 24 роки і 07 місяців, а на час постановлення судового рішення 36 років та 09 місяців.

Факт володіння ним (позивачем) спірним приміщенням на думку ОСОБА_2, підтверджується також актом майстрів дільниці № 2 Комунального підприємства (КП) „ДЕЗ Арнаутський, від 03.03.2004 року; договором про оплату за користування не житловим приміщенням укладеним між ним (позивачем) та начальником дільниці № 2 Комунального підприємства (КП) „ДЕЗ Арнаутський ОСОБА_6, від 01.01.2004 року та квитанцією про проведення оплати; фактом зобовязання його (позивача) з боку бухгалтерії дільниці № 2 Комунального підприємства (КП) „ДЕЗ Арнаутський, провести розрахунок по 2010 рік за користування спірним приміщенням, та квитанцією про проведення оплати.

Разом із тим, 24 жовтня 2006 року, спірне приміщення було зайнято працівником дільниці № 2 Комунального підприємства (КП) „ДЕЗ Арнаутський ОСОБА_3, який демонтував його (позивача) двері та вставив замість них свої, незважаючи на наявність в приміщенні майна приналежного йому (ОСОБА_2) та його родині.

В подальшому він (позивач) дізнався, що зайняття приміщення що перебувало в його користуванні відбулося на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 2460, від 05 жовтня 2006 року, про видачу ордеру на зайняття житлового приміщення на ім`я ОСОБА_3, та ордеру на службове приміщення житлове приміщення № 1378, від 12.10.2006 року, виданого КП „ДЕЗ „Арнаутський на користь слюсаря-сантехніка ОСОБА_3

Зазначені рішення (дії) відповідачів, позивач вважає такими, що були прийняті із порушенням його житлових прав та інтересів, закріплених в Конституції України, у звязку із чим він був змушений звернутися до прокуратури Приморського району м. Одеси, з боку якої за наслідками прокурорської перевірки, 26.12.2007 року було внесено протест на розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 2460, від 05 жовтня 2006 року, в частині видачі ордеру на зайняття житлового приміщення на ім`я ОСОБА_3.

Також позивач зазначив, що у відповідності до норми абз.2, ч.3, ст. 344 ЦК України, він протягом одного року, звернувся із позовом до ОСОБА_3 про відновлення своїх порушених прав у звязку із чим строк терміну його набувальної давності на спірне приміщення не переривався.

Також, позивач зазначив, що єдиний належний власник, який міг би заявляти про свої права на спірне приміщення Одеська міська рада не зверталася до нього з будь-якими позовами, щодо звільнення приміщення або виселення з нього.

В суді, позивач в особі представника свої вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідачі по справі, будучи сповіщеними про час та місце розгляду справи, до суду не прибули, що враховуючи їх попередні не явки до суду, дозволило розглянути справу зі їхньої відсутності.

Заслухавши пояснення та оцінивши доводи сторони позивача, дослідивши наявні в справі докази, суд дійшов висновку, про можливість задоволення позову, виходячи із нижче наступних підстав.

Так, судом було встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_2, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, від 10.12.1999 року, придбав у власність у громадянина ОСОБА_1 квартиру під № 15, будинку № 17 по вул. Гімназичної в м. Одесі, що підтверджується копією договору зареєстрованого в органах БТІ, технічним паспортом на квартиру (а.с. 4-6).

Разом із тим, відповідно до рішення Виконкому Приморської райради депутатів трудящих, від 18 квітня 1975 року, за № 226 була списана з балансу та передано гром. ОСОБА_7 (що мешкала в кв. № 15) квартира № 13-а, по вул. Ин. Колегії (нині Гімназична) як підсобне приміщення пл.. 7,18 м. кв. (а.с. 7).

В подальшому, як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_2, який придбав зазначену вище квартиру у родини ОСОБА_7 продовжив користуватися і спірним не житловим приміщенням, що підтверджується договором на користування допоміжним приміщенням, від 01.01.2004 року, укладеним між позивачем та начальником Дільниці № 2, КП „ДЕЗ Арнаутський (а.с. 10). Факт користування зазначеним не житловим приміщенням позивачем, також підтверджується квитанціями про оплату за його користування (а.с. 11); звернення позивача до різних інстанції з проханням вчинити викуп даного приміщення та висновки про можливість такого (а.с. 13-23) та іншими матеріалами справи.

У відповідності до ч.1, ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як було зазначено вище, позивач заволодів спірним нежитловим приміщенням, придбавши у власність квартиру у осіб, яким дане приміщення було передано компетентним на той час органом в безстрокове користування як підсобне приміщення до кв. № 15, будинку по вул. Гімназичній, 17 в м. Одесі, власником якої на законних підставах із 1999 року став позивач ОСОБА_2 Вище зазначена обставина на думку суду, прямо свідчить про факт добросовісності заволодіння позивачем спірним приміщенням.

Факт відкритого володіння зазначеним нежитловим приміщенням, також прямо підтверджується, як вище наведеними обставинами, так і наявністю договору на користування даним приміщенням, платіжними документами по оплаті користування, наявністю „пакету документів (в т.ч. і дозвільних), зібраних позивачем в 2001-2004 роках, з метою викупу спірного приміщення у власність.

Факт безперервного володіння спірним приміщенням на протязі більш ніж 10-ти років, у відповідності до норми ч.2, ст. 344 підтверджується наявністю рішення Виконкому Приморської райради депутатів трудящих, від 18 квітня 1975 року, за № 226, згідно якого спірне приміщення було передано гром. ОСОБА_7, що мешкала в кв. № 15, будинку по вул. Гімназичній, 17 в м. Одесі, власником якої від гром. ОСОБА_1 став в грудні 1999 року позивач ОСОБА_2 Таким чином, суд погоджується із розрахунком позивача, згідно якого вже на час зайняття ним спірного майна, тривалість попереднього володіння такого майна вже складала 24 роки та 07 місяців. На час виникнення конфлікту через подальше володіння спірним приміщенням (на момент винесення оскарженого розпорядження ПРА в жовтні 2006 року) тривалість володіння не житловим приміщенням склала понад 30-ть років, а на час розгляду справи по суті понад 36 років.

Враховуючи те, що із жовтня 2006 року, позивач був фактично виселений із спірного приміщення суд оцінив дану обставину, виходячи із норми абз.2, ч.3, ст. 344 ЦК України, за якою втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування.

Так, 15.11.2006 року, позивачем ОСОБА_2, із додержанням існувавших на той час процесуальних вимог, була подана оплачена державним митом „додаткова позовна заява, про захист свого права на спірне приміщення, що у відповідності до наведеної вище вимоги матеріального права, свідчить про безперервність терміну набувальної давності позивача на спірне не житлове приміщення.

Таким чином, сукупність наведених та оцінених судом обставин, свідчить про наявність усіх передбачених ч.1, ст. 344 ЦК України умов, визначених законодавцем в якості підстав для отримання права власності на майно за принципом набувальної давності.

Відносно вимог позову, щодо визнання незаконним п. 3.46 розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 2460, від 05 жовтня 2006 року, в частині видачі ордеру на зайняття житлового приміщення на і*мя ОСОБА_3, а також визнання недійсним ордеру на службове приміщення житлове приміщення № 1378, від 12.10.2006 року (а.с. 159-160), адресованого КП „ДЕЗ „Арнаутський на користь слюсаря-сантехніка ОСОБА_3 суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, із приведеного вище рішення Виконкому Приморської райради депутатів трудящих, від 18 квітня 1975 року, за № 226 вбачається, що була списана з балансу та передана гром. ОСОБА_7 (що мешкала в кв. № 15) квартира № 13-а, по вул. Ин. Колегії (нині Гімназична) як підсобне приміщення пл. 7,18 м. кв. (а.с. 7).

Таким чином, компетентний орган, яким за нормою ч.1, ст. 15 Житлового Кодексу УРСР, що діяв на період прийняття вище наведеного рішення, чітко визначив два ключових питання відносно спірного приміщення, а саме те, що дане приміщення не є житловим, а також те, що приміщення знімається з балансу районної ради та передається у користування фізичної особі ОСОБА_7

Враховуючи відсутність в 1975 році поняття комунальної та приватної власності, вказаним рішенням, було фактично вирішено питання переходу прав на спірне приміщення від держави до громадянина у звязку із чим громадянин у відношенні такого майна наділявся двома основними ознаками права власності (ч.1, ст. 316 ЦК України), такими як правом володіння та користування майном.

Разом із тим, Приморська районна адміністрація, при постановлені оскарженого розпорядження за № 2460, від 05 жовтня 2006 року, в частині видачі ордеру на зайняття житлового приміщення на ім`я ОСОБА_3 не врахувала того факту, що рішення Виконкому Приморської райради депутатів трудящих, від 18 квітня 1975 року, за № 226 яким була списана з балансу та передана гром. ОСОБА_7 (що мешкала в кв. № 15) квартира № 13-а, по вул. Ін. Колегії (нині Гімназична) як підсобне приміщення пл.. 7,18 м. кв. не ким не було скасоване чи змінено, а відтак його чинність або навіть наявність обовязково на думку суду, повинно було бути враховано.

Крім того, оскарженим розпорядженням Приморська районна адміністрація прийняля рішення передати спірне приміщення громадянину ОСОБА_3 та видати йому відповідний ордер, тоді як у відповідності до ч.1, ст.118 ЖК України передбачається що службове житлове приміщення є апріорі житловим. Згідно ч.1, ст. 122 ЖК України підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради, видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиної підставою для вселення у надане жиле приміщення. Таким чином і спеціальна норма закону, що регулює порядок видачі ордеру на службове житло, передбачає, що в якості обєкту може виступати лише житлове приміщення. Однак із попередніх матеріалів вбачається, що із 1975 року спірне приміщення має статус не житлового та такий статус воно мало ще до 2005 року, виходячи із договору на користування допоміжним приміщенням, від 01.01.2004 року, укладеним між позивачем та начальником Дільниці № 2, КП „ДЕЗ Арнаутський. Також факт приналежності спірного приміщення до категорії „нежитлових підтверджується листом-погодженням СДПЧ-2 Управління пожежної охорони МВС України, від 22.05.2001 р., № 228 (а.с. 17) та листом погодженням СЕС Приморського району, від 17.05.2001 р., за № 3-1/632 (а.с. 18).

Так, на час постановлення оскарженого розпорядження, порядок переведення не житлового приміщення до житлового фонду, містився в листі Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва, від 28.01.2005 року, за № 561/0/2-05.

Житлове приміщення згідно до ч.1, ст. 39 ЖК України, також можливе шляхом реконструкції існуючого житла та нежитлового фонду, що в свою чергу вимагає наявності додержання норм ДБН В.2.2.-15-2005 „Житлові будинки. Основні споруди.

Разом із тим, відповідачами, в порядку ч.1, ст. 60 ЦПК України - не було представлено суду доказів того, що спірне приміщення у визначено законом порядку змінило свій статус, або на підставі будь-якого документу було переведено із нежитлового до житлового.

Крім того, не було надано суду і відомостей, на підставі яких зняте з балансу місцевих органів самоврядування нежитлове приміщення знову перейшло до відання таких органів та набуло статусу комунальної власності.

За сукупністю вище наведених та оцінених обставин, суд приходить до висновку, про те, що на час видання оскарженого розпорядження Приморської районної адміністрації - були відсутні правові підстави для видачі ордеру та передачі спірного приміщення як житлового.

Керуючись ст. ст. 1, 3, 10, 57, 60, 169, 208-213 Цивільно-процесуального кодексу (ЦПК) України, суд,

РІШИВ:

Позов громадянина ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за громадянином ОСОБА_2 право власності на не житлове приміщення першого поверху площею 18,7 м. кв., розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, 17.

Визнати неправомірним та скасувати п. 3.46 розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за № 2460, від 05 жовтня 2006 року, в частині видачі ордеру на зайняття житлового приміщення на імя ОСОБА_3.

Визнати недійсним ордер на службове приміщення житлове приміщення № 1378, від 12.10.2006 року, адресованого КП „ДЕЗ „Арнаутський на користь слюсаря-сантехніка ОСОБА_3.

Дане рішення суду, може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку у відповідності до вимог ст. ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя Терьохін С.Є.

19.03.2013