АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4104/13 Справа: № 2-5370/10
Категорія: «житлові правовідносини»
Доповідач: Піддубний Р.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року
м. Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого: судді
Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової
О.Ю., Швецової Л.А.,

при секретарі:
Колісник Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Жовтневого районного суду
м.Харкова від 29 квітня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
третя особа - Жовтневий районний відділ
у м. Харкові Головного управління
Державної міграційної служби України в
Харківській області, про визнання осіб
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
виселення та зняття з реєстраційного
обліку, -

встановила:

У серпні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з названим позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що на
підставі укладеного 13 січня 2010 року між
ним та ОСОБА_4 договору міни, йому на
праві власності належить 50/100 частин
квартири АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що
у вказаній квартирі проживають та
зареєстровані колишній власник ОСОБА_1
та її дочка ОСОБА_3, які перешкоджають
йому, як власнику цього майна,
користуватися жилим приміщенням, з
урахуванням уточнених у лютому 2013 року
позовних вимог, ОСОБА_2 просив визнати
до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили
право користування 50/100 частинами
квартири АДРЕСА_1, усунути перешкоди у
користування вказаним нерухомим
майном шляхом виселення відповідачів з
жилих приміщень та зняття їх з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 29 квітня 2013 року позов
ОСОБА_2 задоволено. Визнано ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 такими, що втратили право
користування 50/100 частинами квартири
АДРЕСА_1, усунено ОСОБА_2 перешкоди у
користування вказаним нерухомим
майном шляхом виселення ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 та зняття їх з реєстраційного
обліку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
скасувати.

Відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України на
адресу ОСОБА_1, зазначену нею в
апеляційній скарзі, неодноразово
направлялися судові повістки про
виклик до суду апеляційної інстанції,
однак апелянт судову кореспонденцію не
отримувала, в судові засідання не
з'являлася.

Частиною 5 ст. 74 ЦПК України
передбачено, що у разі відсутності
осіб, які беруть участь у справі, за
адресою, зазначеною стороною або іншою
особою, яка бере участь у справі,
вважається, що судовий виклик або
судове повідомлення вручене їм
належним чином.

Частиною ч. 2 ст. 77 ЦПК України
встановлено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, зобов'язані
повідомляти суд про причини неявки у
судове засідання. У разі
неповідомлення суду про причини неявки
вважається, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, не з'явилися
в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
слухання справи, не перешкоджає
розглядові справи.

З урахуванням вимог процесуального
закону щодо дотримання розумних
строків розгляду справи судом
апеляційної інстанції та належного
повідомлення учасників процесу про
слухання справи, колегія суддів
вважала за можливе розглянути справу
за відсутності ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про наявність підстав
для часткового задоволення
апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що факт
відчуження ОСОБА_1 за договором
купівлі-продажу належних їй 50/100 частин
квартири АДРЕСА_1 є підставою для
визнання відповідачки та її дочки
ОСОБА_3 такими, що втратили право
користування житлом ту усунення
перешкод новому власнику у
користуванні та розпорядженні
нерухомим майном шляхом виселення
відповідачів без надання іншого жилого
приміщення та зняття їх з
реєстраційного обліку за адресою
вищевказаної квартири.

Проте повністю погодитись з такими
висновками не можна з наступних
підстав.

Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_1 на праві власності належало 50/100
частин квартири АДРЕСА_1.

На підставі укладеного 23 грудня 2009 року
та посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 договору дарування право
власності на вказане нерухоме майно
від ОСОБА_1 перейшло до ОСОБА_4, а на
підставі договору міни від 13 січня 2010
року - до ОСОБА_2

Встановлено, що у вказаному жилому
приміщенні проживають та
зареєстровані за його адресою
відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Згідно зі ст. 150 ЖК громадяни, які мають
у приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Станом на 08 січня 2013 року право
власності на квартиру АДРЕСА_1
зареєстровано за6 ОСОБА_8 - на 26/100
частин; ОСОБА_9 - 24/100 частини; ОСОБА_2 -
50/100 частин.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом виселення.

Отже, встановивши, що відповідачі
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які проживають в
належній ОСОБА_2 квартирі, тим самим
обмежують позивача у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що право власності позивача підлягає
судовому захисту шляхом усунення
перешкод у користуванні власністю та
виселення відповідачів зі спірного
жилого приміщення.

Разом з тим не можна погодитись з
висновками суду першої інстанції в
частині задоволення позовних вимог про
визнання відповідачів такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку (сит. 72 ЖК).

Частиною 2 ст. 405 ЦК встановлено, що член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Отже, відповідно до вказаних норм
підставою для визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, є відсутність цієї особи
без поважних причин протягом
встановленого законом строку в жилому
приміщення, право користування яким
має ця особа.

Оскільки спір між сторонами виник у
зв'язку з відчуженням відповідачем
ОСОБА_1 належного їй житлового
приміщення і саме ці обставини є
підставою для виселення колишнього
власника житла із займаного ним
приміщення, норми ст. 71 ЖК та ст. 405 ЦК до
спірних правовідносин застосуванню не
підлягають.

За таких обставин апеляційна скарга
ОСОБА_1 підлягає частковому
задоволення, а рішення суду першої
інстанції в частині визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування жилим приміщенням -
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову в цій частині, із залишенням
рішення в іншій частині без змін.

На підстав викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Харкова від 29 квітня 2013 року в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що
втратили право користування 50/100
частинами квартири АДРЕСА_1 скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави
судовий збір в розмірі 57 грн. 35 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий

Судді