Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" липня 2013 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В., при секретарі Гапон Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона э власницею 1/2 частини будинку № 12 по вул.Баженова у м.Маріуполі. Власником іншої частини будинку є ОСОБА_3 Ця частина будинку була в їх з відповідачем спільній сумісній власності, однак коли відповідач був засуджений ОСОБА_4 райсудом м.Маріуполя за ст.140 КК України з конфіскацією майна, вона звернулася до суду з позовом, який був задоволений, за нею було визнано право власності на 1/2 частину будинку з виплатою нею на користь держави вартості 1/2 частини описаного майна. Після засудження відповідача сторони не підтримували шлюбних відносин, шлюб розірвали. Однак, відповідач після звільнення з місць позбавлення волі оселився в спірному будинку, зловживає алкоголем, погрожує їй фізичною розправою, приводить в будинок чужих людей, з якими вживає спиртні напої, перебуває на обліку в тубдиспансері. Позивачка вважає, що діями відповідача порушені її права власника майна, оскільки вони утворюють перешкоди у користуванні майном. Просила захисти її права власника, виселивши відповідача з будинку № 12 по вул.Баженова у м.Маріуполі.

Позивачка в судовому засіданні вимоги підтримала, просила позов задовольнити та дала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, вважаючи, що він є власником спірного будинку, тому має право жити в ньому. Вважав, що позивачка незаконно оформила на себе правовстановлюючі документи на будинок. Вказав, що не перешкоджає позивачці та їхній дочці жити в будинку.

Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1976р. по 1991р.

Встановлено, що ОСОБА_2 був засуджений Іллічівським районним судом м.Маріуполя за ст.140 КК України, з конфіскацією всього майна та все належне йому майно було описано.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 29.11.1988р. за ОСОБА_1 визнано право на 1/2 частину описаного майна, виключено його з акту опису та визнано за ОСОБА_1 право власності на 17/50 частини будинку № 12 по вул.Баженова у м.Маріуполі та інше майно та стягнуто з неї на користь держави вартість 1/2 частини описаного майна.

16.10.1997р. ОСОБА_1 зареєструвала рішення суду в Маріупольському БТІ за реєстр.№ 19123.

На підставі рішення ОСОБА_4 райсуду м.Маріуполя від 16.02.2007р. за ОСОБА_1 визнано право власності на частку житлового будинку № 12 по вул.Баженова в ОСОБА_4 районі м.Маріуполя, яка складається з житлового будинку літ.А-1 (кімнати 1-3, 1-4), частини житлової прибудови літ.А1-1 (кімнати 1-2, 1-1), житлового будинку літ.Б-1 з тамбуром а-1, б-1, сараями літ.К, Д, гарадом літ.З, гаражом літ.И та 1/2 частини огородження, що складає 1/2 частку будинку.

Таким чином, встановлено, що 1/2 частина будинку № 12 по вул.Баженова у м.Маріуполі належить ОСОБА_1, а інша частина цього домоволодіння належить ОСОБА_3 на підставі вищевказаного рішення ОСОБА_4 райсуду м.Маріуполя від 16.02.2007р.

З домової книги на будинок вбачається, що відповідач ОСОБА_2 після звільнення з ВК-55 Вольнянського району Запорізької області був зареєстрований у будинку позивачки 24.10.2008р.

Судом встановлено, що відповідач живе у спірному будинку без згоди позивачки та не є членом її сімї, оскільки шлюб між ними було розірвано.

Відповідно до ст.ст.2, 49 Закону України «Про власність» право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном особисто або спільно з іншими. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до вимог ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати,заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Посилання відповідача на те, що він є власником будинку, не можуть бути прийняті, оскільки судом встановлено, що відповідач втратив право власності, а позивачка набула його на законних підставах.

На підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, а відповідач підлягає виселенню з будинку без надання йому іншого жилого приміщення.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 328, 346 ЦК України, ст.ст. 109, 150 ЖК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/2 частини будинку № 12 по вул.Баженова у м.Маріуполі.

Позивачем на рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через ОСОБА_4 райсуд м.Маріуполя протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н. В. Литвиненко