Справа № 298/1088/13
У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2013 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великоберезнянського районного суду від 10 жовтня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача : Великоберезнянська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, недійсним та застосування правових наслідків недійсності правочину, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 10 жовтня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову.

ОСОБА_1 подав на дане рішення суду апеляційну скаргу в якій ставить, питання про скасування такого та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є необґрунтованим, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судовому засіданні апеляційної інстанції, ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 підтримали, вимоги апеляційної скарги й просили задовольнити таку з наведених в ній підстав, позаяк рішення суду не відповідає вимогам чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є посилання на те, що судом першої інстанції в неналежний спосіб не зясовано, що укладаючи 26.06.2008 року договір купівлі-продажу житлового будинку, помилився. Оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання. Доказом того, що насправді укладався договір довічного утримання, а не договір купівлі-продажу є і подальше його проживання у власному будинку.

Проте, погодитись з такими доводами скарги не можна, оскільки вони не відповідають матеріалам справи й вимогам норм матеріального права.

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.06.2008 року, ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 за 20000 грн., які продавець отримав до підписання цього договору, житловий будинок №3 по вул. Гагаріна в с. Малий Березний, Великоберезнянського району. А п. 7 цього Договору передбачено, що сторони угоди підтверджують : укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, а.с. 6.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

При зверненні до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, недійсним, так-як такий вчинено внаслідок помилки, ОСОБА_1 як на підставу такої вимоги послався на те, що думав, що укладає договір довічного утримання. А свідченням цього, є категорична відмова ОСОБА_2 утримувати його і подальше його проживання в цьому житловому будинку.

Наведена правова норма посилається на обставини, що мають істотне значення. Так-як йдеться про невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, внаслідок хибного (помилкового) сприйняття обставин, обумовленими їх властивостями.

Позивачем не наведено підстав неправильного сприйняття ним внаслідок помилки фактичних обставин укладеного правочину, що вплинуло на його волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє помилку щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

За змістом оспорюваного правочину, для сторін умови договору є зрозумілими і відповідають їх реальній домовленості, а сам договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Зазначену обставину підтвердив і сам апелянт, коли пояснив колегії суддів, що державний нотаріус при укладенні спірного правочину розяснив їм правову природу укладеного правочину.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що між сторонами мала місце домовленість з приводу утримання позивача, відповідачем. Та і в супереч вимог ст. 60 ЦПК України, ОСОБА_1 не надав доказів того, що мав на меті укладення договору довічного утримання.

Така ж вимога міститься і в абзаці 2 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Сам факт проживання ОСОБА_1 після укладення спірного правочину в тому є житловому будинку не має правового значення, оскільки не стосується фактичних обставин укладеного правочину.

Позаяк, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження, що є самостійною підставою для відмови у позові. А тому, доводи стосовно пропуску строку позовної давності за цих обставин не можуть бути взятими до уваги, як такі, що не впливають на суть вимог.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище зазначеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів :

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Великоберезнянського районного суду від 10 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : ____________________

____________________