Справа №784/3267/13 20.11.2013 20.11.2013 20.11.2013
Провадження № 22ц/784/2648/13 Головуючий у
першій інстанції Прохоров П.А.
Категорія 46 Доповідач в
апеляційній інстанції Довжук Т.С.
РІШЕННЯ

Іменем України

20 листопада 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Богуславській О.М.,

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача
ОСОБА_4,

представника відповідача
ОСОБА_5,

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу представника ОСОБА_7
- ОСОБА_5

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 12 червня 2013 року по
справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_7

про встановлення факту спільного
проживання,

ВСТАНОВИЛА:

13 листопада 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про
встановлення факту спільного
проживання з ОСОБА_8 в період з грудня
2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Позивач зазначав, що з грудня 2006 року
він проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом
із двоюрідним дідом ОСОБА_8, оскільки
останній постійно хворів та потребував
сторонньої допомоги та догляду.
Відповідач є сином ОСОБА_8, який
проживає у іншій країні - Ізраїлі та є
її громадянином. ОСОБА_7 допомоги
своєму батьку не надавав, не цікавився
його життям і здоров'ям. ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_8 помер, після чого, він
здійснив його поховання. Після
звернення до Першої Миколаївської
державної нотаріальної контори йому
було відмовлено у вчиненні
нотаріальних дій щодо прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_8, оскільки
він є спадкоємцем четвертої черги, а
спадкоємцем першої черги є відповідач.

Посилаючись на вищезазначене, позивач
просив позов задовольнити.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 12 червня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт
проживання ОСОБА_3 однією сім'єю з
померлим ОСОБА_8 в період з грудня 2006
року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
року

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_7 - ОСОБА_5 просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову в повному
обсязі. На думку апелянта, рішення суду
є необґрунтованим, а висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивача, представників сторін,
дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем доведено факт його
постійного проживання однією сім'єю із
ОСОБА_8 з грудня 2006 року по день смерті
останнього, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1
року.

Між тим, з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки він не
відповідає дійним обставинам справи і
вимогам матеріального права, що
відповідно до п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України
є підставою для скасування
оскаржуваного рішення і ухвалення
нового рішення.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_8 проживав в кв. АДРЕСА_1, яка
належала на праві власності в рівних
частках йому, його колишній дружині
ОСОБА_9 та їх сину ОСОБА_7 Цей факт
сторонами по справі не оспорюється. У
2006 році ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в державі
Ізраїль, де вони постійно проживають,
оформили договір дарування своїх
часток ОСОБА_8, але цей договір не
пройшов встановлену законом України
реєстрацію, а тому квартира залишилась
у їх спільній власності (а.с. 31).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер (а.с. 8).

Згідно довідки ТОВ «Центральний-1» від
18 липня 2012 року, за свідченням сусідів
кв. НОМЕР_1 ОСОБА_10 та кв. НОМЕР_2 ОСОБА_11
позивач постійно проживав з ОСОБА_8 у
його квартирі без реєстрації, доглядав
останнього, вони вели спільне
господарство та ОСОБА_3 провів
поховання ОСОБА_8 (а.с. 9).

Зазначені особи були допитані в суді
першої інстанції в якості свідків та
підтвердили, що часто бачили позивача,
який входив та виходив з під'їзду, в
якому розташована квартира померлого,
та підтвердили факт їх спільного
проживання.

Квитанцією до прибуткового касового
ордера від 27 січня 2012 року
підтверджується, що ОСОБА_3 провів
оплату за ритуальні послуги поховання
ОСОБА_8 в розмірі 5 600 горн. (а.с. 10).

Проте, згідно копії паспорту позивача,
останній зареєстрований по АДРЕСА_2 з
1999 року та з 26 березня 2011 року
знаходиться в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_12 (а.с. 4 зворот). Тобто з березня
2011 року позивач мав свою окрему сім'ю і
доказів того, що ОСОБА_12 проживала
разом з ним та ОСОБА_8 в спірній
квартирі, що їх сім'я була пов'язана
спільним побутом з ОСОБА_8, що вони мали
взаємні права та обов'язки з останнім,
суду не надав.

Крім того, в підтвердження постійного
проживання с ОСОБА_8 позивач надав
договір від 18 червня 2012 року, укладений
між ним та ПП ОСОБА_13, на придбання та
встановлення металевих дверей (а.с. 11).

Проте, зміст цього договору не містить
місце встановлення зазначеного товару
та, згідно п. 2.4, умови цього договору
вважаються виконаними у момент
підписання акту виконаних робіт після
завершення установки та оплата
проводиться у момент підписання цього
акту (п. 4.1). Між тим, акт виконаних робіт
позивачем суду не наданий та не надано
доказів сплати повної вартості цього
товару.

Також, заперечуючи проти позову,
відповідач зазначав, що у 2010 році його
батьку була зроблена онкологічна
операція та його мати ОСОБА_9 у
телефонному режимі звернулась до
матері позивача, яка є її дальньою
родичкою, з проханням навідувати його
батька (а.с. 13).

З виписного епікризу міської лікарні
швидкої медичної допомоги вбачається,
що, дійсно, з 27 листопада 2010 року по 24
грудня 2010 року ОСОБА_8 знаходився на
стаціонарному лікуванні та йому
проведена операція (а.с. 12).

Допитана в суді першої інстанції в
якості свідка мати позивача ОСОБА_14
пояснила, що в кінці 2010 року колишня
дружина ОСОБА_8 просила її доглядати
останнього, але в подальшому змінила
дату звернення ОСОБА_9 до неї та
наполягала на тому, що ця розмова
сталася в кінці 2006 року. Проте, доказів
того, що ОСОБА_8 з 2006 року потребував
догляду, матеріали справи не містять.

Таким чином, матеріалами справи
підтверджується, що позивач якщо і
надавав допомогу ОСОБА_8, то тільки
періодично та починаючи з 2010 року. Але
доказів того, що проживав з ОСОБА_8 в
одній квартирі і був пов'язаний з ним
спільним побутом (факт його проживання
ОСОБА_8 однією сім'єю не менш як п'ять
років до часу відкриття спадщини),
належними та допустимими доказами суду
не підтвердив.

Крім того, пред'явлений позивачем позов
не несе ніяких правових наслідків.

Так, згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці
за законом одержують право на
спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців
за законом одержує право на
спадкування у разі відсутності
спадкоємців попередньої черги,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини або відмови
від її прийняття, крім випадків,
встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 1259 цього ж Кодексу
фізична особа, яка є спадкоємцем за
законом наступних черг, може за
рішенням суду одержати право на
спадкування разом із спадкоємцями тієї
черги, яка має право на спадкування, за
умови, що вона протягом тривалого часу
опікувалася, матеріально
забезпечувала, надавала іншу допомогу
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту
чергу право на спадкування за законом
мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш, як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, спадкоємцем першої черги після
смерті ОСОБА_8 є його син - відповідач по
справі, який звернувся у встановлений
законом строк з заявою про прийняття
спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України
особа може бути усунена від права на
спадкування за законом, якщо судом буде
встановлено, що вона ухилялася від
надання допомоги спадкодавцеві, який
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво був у безпорадному стані.

Між тим, з такими вимогами позивач
до суду не звертався та не просив
усунути ОСОБА_7 від права на
спадкування.

Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене колегія
суддів вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7
- ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 12 червня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_7 про встановлення факту
спільного проживання відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді