АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1263/13 Головуючий в 1 інстанції - Спаї В.В.
Справа № 2-242/2011 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2013 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деревянка О.Г., Городничої В.С.

при секретарі - Солод О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобовязання вчинити дій, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2005 року позивачі звернулись до суду з вищевказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що кожному з позивачів по справі належить по 57/200 частин домоволодіння №18-А по вул. Лаврова в м. Дніпропетровську, що складається із двох житлових будинків. 43/100 частини вказаного домоволодіння належить відповідачу по справі на підставі договору дарування. Домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 765 м.кв. У користуванні позивачів перебуває житловий будинок А-1 із прибудовою а-1, сарай В, душова К, вбиральня 3. У користуванні відповідача перебуває житловий будинок Б-1 із прибудовою 6-1, б '-1, сараї Д, Е, Ж, М, душ Л, вбиральня ОСОБА_4 порядок користування склався між колишніми співвласниками домоволодіння й існує по теперішній час, що підтверджується актом про визначення ідеальних часток від 22 лютого 1985 року й наступними актами. 06 листопада 2005 року відповідачка звела залізобетонний забір висотою 1, 70 м., захопивши частину проїзду, внаслідок чого він став шириною 1,8 м., що робить неможливим вільний заїзд на ділянку позивачів жодного з видів автотранспорту. Оскільки в добровільному порядку відповідачка не бажає усунути перешкоди в користуванні земельною діяльною, то позивачі були змушені звернутися до суду та одразу вирішити питання щодо про підняття на висоту газової труби.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року у задоволенні вищевказаного позову відмовлено (т. 2, а.с. 74-77).

В апеляційній скарзі позивачі посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи та порушення ним норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачі та відповідач є співвласниками земельної ділянки, яка розташована у м. Дніпропетровську по вул. Лаврова, буд. 18-А; земельна ділянка належить на праві спільної сумісної власності, що підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку, відповідно до яких земельна ділянка виділена на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 28 квітня 2010 року №384/56, та цільове призначення - обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до листа Головного архітектурного управління Дніпропетровської міської ради від 20 листопада 2012 року за матеріалами генерального плану розвитку міста та даними містобудівного кадастру проїзд між земельною ділянкою по вул. Лаврова 18-А, з одного боку, та вул. Лаврова, 18, з іншого боку, не передбачений.

Відповідно до положень ч. З та 4 ст. 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Враховуючи вищезазначене, позивачами обраний спосіб захисту власних прав та інтересів на шкоду іншого співвласника.

Згідно ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 89 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що фактично частина земельної ділянки, яку позивачі називають «проїздом», перебуває в спільній сумісний власності сторін і правового статусу проїзду не має. Позивачі, називаючи земельну ділянку «проїзд», фактично, без згоди іншого співвласника (відповідача) та без фактичного поділу землі, намагаються використовувати таку частину земельної ділянки для власних нужд, адже відповідачу таку частину земельної ділянки неможливо буде використовувати для задоволення власних інтересів.

Враховуючи, що порушене позивачами питання у суді про зобов»язання відповідача не чинити перешкоди при піднятті газової труби, само по собі не дає підставу вважати про наявність спору про право, оскільки з боку ОСОБА_3 ніяких перешкод не має, тому звернення позивачів до суду з позовом про порушення своїх прав передчасний.

Доводи, вказані позивачами в апеляційній скарзі про те, що суд неповно зясував обставини по справі, а наданим їх доказам не надав належної оцінки, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: