Провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2013 р.
м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у
складі:

Головуючого- судді Домусчі Л.В.,

при секретарі - Герасименко Ю.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом
Інституту післядипломної освіти
спеціалістів морського і річкового
транспорту до ОСОБА_1 про стягнення
шкоди,

В
С Т А Н О В И В:

Позивач 12.08.2013 року звернувся до
Приморського районного суду м.Одеси з
позовною заявою до ОСОБА_1 про
стягнення суми часткової компенсації.
В обґрунтування позову позивач вказує,
що відповідно до наказу ректора
Інституту післядипломної освіти
спеціалістів морського і річкового
транспорту № 99к від 26.05.2009 року ОСОБА_1
прийнято виконуючим обов'язки
головного бухгалтера з 27.05.2009 року. В
інституті працював ОСОБА_2, який був
звільнений за власним бажанням наказом
№24-к від 31.03.2011 року та йому була
призначена компенсація за
невикористані відпустки у розмірі 243
дні. Після коригування наказів ректора
тривалість невикористаної відпустки
ОСОБА_2, ОСОБА_1 наказано було провести
перерахунок невикористаної щорічної
відпустки з компенсацією за
невикористану щорічну відпустку у
кількості 236 днів. Виконуючич обов'язки
головного бухгалтера ОСОБА_1 фактично
була нарахована і перерахована на
картковий рахунок ОСОБА_2 завищена сума
у розмірі 9345,88 грн. Своїми діями ОСОБА_1
завдала інституту шкоду у сумі 9 345,988
грн. Згідно трудового законодавства
працівники, з вини яких заподіяно
шкоду несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середньомісячного заробітку. У зв'язку
з чим звернулись до суду з позовом про
стягнення шкоди.

В судовому засіданні представник
позивача Земляков О.А., якій діє на
підставі довіреності від 09.07.2013 року
просив позовні вимоги задовольнити,
стягнути з ОСОБА_1 суму виплаченої
часткової компенсації заподіяної
шкоди у розмірі 2 985,78 грн.

Представник відповідача ОСОБА_4, якій
діє на підставі довіреності від 14.10.2013
року, в судовому засіданні заперечував
проти задоволення позову, просив
відмовити в позові.. При цьому вказав,
що позивачем пропущений законом строк
для звернення до суду з вказаним
позовом, так як в жовтні 2011 року позивач
звертався з позовом до ОСОБА_2 щодо
стягнення зайво нарахованих коштів, та
по вказаній справі судом березні 2013
року проголошено рішення суду про
відмову у задоволенні позовних вимог,
яке залишено без змін апеляційним
судом Одеської області. Станом на 11
квітня 2011 року позивачу вже було відомо
про можливе заподіяння матеріальної
шкоди, тобто на день пред'явлення
позовної заяви 09.08.2013 р. позивачем
пропущений річний строк з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди для звернення в суд з позовом про
її відшкодування.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, пояснення відповідача,
вивчивши матеріали справи, доходить
висновку, що у задоволенні позовних
вимог Інституту післядипломної освіти
спеціалістів морського та річкового
транспорту до ОСОБА_1 про стягнення
шкоди, слід відмовити з наступних
підстав.

Судом встановлено, що на підставі
Наказу ВО ректора Інституту
післядипломної освіти спеціалістів
морського і річкового транспорту від
26.05.2009р. № 99к (а.с. 8) ОСОБА_1 з 27 травня 2009
року прийнято на посаду виконуючим
обов'язки головного бухгалтера.

Наказом ректора № 49-к (а.с. 9) від 07.06.2011р.
ОСОБА_1 звільнено з 07.06.2011 року за
власним бажанням.

В період роботи ОСОБА_1 на посаді
головного бухгалтера, в інституті
працював ОСОБА_2, якого на підставі
наказу від 31.03.11 р. № 24-к (а.с.20) з 01.04.2011р.
було звільнено з посади першого
проректора Інституту післядипломної
освіти спеціалістів морського та
річкового транспорту. При звільненні
позивачу з урахуванням 247 днів
невикористаної відпустки було
нараховані та виплачено 35557,1 грн. у
якості компенсації.

Наказом №6 від 04.04.2011р. (а.с.40),
внаслідок допущення помилки, абзац
другий Наказу від 31.03.2011р. №24-к було
викладено у новій редакції, де
зазначалося, що компенсацію за
невикористану відпуску слід рахувати
виходячи з 208 днів.

Наказом №7 від 15.04.2011р. (а.с.41), п.1
Наказу №6 від 04.04.2011р. було викладено у
новій редакції, де було зазначено, що
компенсацію за невикористану відпуску
слід рахувати виходячи з 236 днів.

Нарахування виплат за час відпустки
проводиться відповідно до п.7 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02. 1995 року № 100.
шляхом ділення сумарного заробітку за
останні перед наданням відпустки 12
місяців або за менший фактично
відпрацьований період на відповідну
кількість календарних днів року чи
меншого відпрацьованого періоду (за
винятком святкових і неробочих днів,
встановлених законодавством).
Одержаний результат перемножується на
число календарних днів відпустки.

З позову також вбачається, що періодом
розрахунку середньої заробітної плати
ОСОБА_2 є період з квітня 2010 року по
березень 2011 року.

З розрахунку ( таб.1) вказаному у позові
вбачається, що середня заробітна плата
за один день складає 22303,47/355=93,53 грн. (а.с.
2). Згідно довідки ОСОБА_2 необхідно було
виплатить 29 397,83 грн., з яких в тому числі
- і компенсація за невикористану
відпустку ОСОБА_2 складає: 93,53 грн. х 236=
22073,08 грн.

Позивачем також зазначається перелік
видів нарахування, з яких утримано із
заробітної плати у сумі 5887,55 грн. та
суму, яка належить до виплати в березні
2011 року ОСОБА_2 у сумі - 23510,28 грн. (29397,83
грн.- 5887,55=23510,28 грн.). (а.с. 3)

В таблиці 2 в позові вказано суму, що
остаточно належить до виплати ОСОБА_2
за період січень-березень 2011 року, а
саме 26 744, 79 грн. (1837,02 грн.+1397,49 грн. + 23510,28
грн)

З таблиці 3 вбачається, що ОСОБА_2 було
виплачено та повернуто за
січень-березень 2011 року 36090,67 грн.(а.с. 4).
Тобто на думку позивача, та згідно його
розрахунку, зайво сплачена сума
складає 36090,67 -26 744, 79 = 9 345,58 грн.

ОСОБА_1 на звернення Інституту,
пояснення чи відповідь щодо причин
зайвої сплаченої суми не надала.

Проте суд не погоджується з доказами
позивача з слідуючих підстав.

Рішенням Приморського районного суду
м.Одеси від 13.03.2013 року по цивільній
справі № 2/1522/11307/11 за позовом Інституту
післядипломної освіти спеціалістів
морського та річкового транспорту до
ОСОБА_2 про стягнення боргу які були
зайве виплачені в наслідок
арифметичної помилки, у задоволені
позовних вимог Інституту
післядипломної освіти спеціалістів
морського та річкового транспорту
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 21.05.2013 року рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 13.03.2013 року залишено без змін.

Як вбачається з рішення Приморського
районного суду м.Одеси від 13.03.2013р. ,
ОСОБА_2 добровільно повернув позивачу
кошти у розмірі 131, 78 грн. Також з
рішення суду вбачається, що у висновках
судово-економічної експертизи № 974-975
від 31.05.2012 року зазначено, що Інститутом
післядипломної освіти спеціалістів
морського та річкового транспорту при
розрахунку при звільненні ОСОБА_2 було
допущено помилку, та не донарахував
йому ще 552,52 грн. також згідно ухвали
апеляційного суду Одеської області від
21.05.2013р. зазначено, що роботодавець може
звернутися із зазначеними вимогами до
суду стосовно до правил ч.2 ст.233 КЗпПУ
протягом одного року з дня виявлення
виявлення заподіяної працівником
шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарський
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до розрахункової відомості
за березень 2011 року по ІПО МРТ головним
бухгалтером ОСОБА_1 було нарахована
ОСОБА_2 за компенсацію невикористаної
відпустки у загальній сумі 35 725,86 грн.
Розрахункова відомість підписана
головним бухгалтером ОСОБА_1

До суду представником позивача було
надано пояснення щодо розрахунку
компенсації невикористаної відпустки
ОСОБА_2, з яких вбачається, що
розрахунок середньої заробітної плати
ОСОБА_2 проводився за період квітень
2010-березень2011р. До розрахунку не
включено погодинну оплату за
проведення навчальних занять.
Кількість днів компенсації визначено
наказом ректора від 15.04.2011 року № 7 і
складає 236 днів, таким чином сума
компенсації за невикористану
відпустку ОСОБА_2 повинна складати 22 073,
08 грн., тобто зайво нарахована сума на
думку позивач складає 13 625,78 грн.

Як вбачається з розрахункового листка
ОСОБА_2 за березень 2011 року йому було
нарахована сума 43,476,58 грн., (з яких
утримано 9.077,16) та виплачено 30639, 03 грн.

До складу видів нарахувань у
цьому розрахунковому листку входить:
компенсація за відпустки (серпень 2007р.,
2008р, 2009р, 2010р.), а також оплата за
лікарняні, доплата за лікарняні, оклад,
компенсація за відпустки, доплата за
вислуга років, оплата за лікарняні,
доплата за ступень, за зав. кафедрою,
погодинна оплата за сумісництвом,
відпускні.

Крім того сума нарахованих
ОСОБА_2 відпускних з розрахункового
листа складає 35 725,86 грн., таким чином
спростовується твердження позивача
щодо виплати ОСОБА_2 36090,67 грн.

Тобто з аналізу вищевикладеного
вбачається, що розрахунок сум та видів
нарахування, вказаних в позові, не
співпадає із сумою та видом
нарахування розрахункового листка за
березень 2011 року, який надано
представником позивача в додатках до
пояснень щодо розрахунку компенсації
невикористаної відпустки.

Відповідно до ст. 127 КЗпП України,
відрахування із заробітної плати
можуть провадитись тільки у випадках,
передбачених законодавством України.
Відрахування із заробітної плати
працівників для покриття їх
заборгованості підприємству, установі
і організації, де вони працюють, можуть
провадитись за наказом
(розпорядженням) власника або
уповноваженого ним органу: 1) для
повернення авансу, виданого в рахунок
заробітної плати; для повернення сум,
зайво виплачених внаслідок лічильних
помилок; для погашення невитраченого і
своєчасно не повернутого авансу,
виданого на службове відрядження або
переведення до іншої місцевості; на
господарські потреби, якщо працівник
не оспорює підстав і розміру
відрахування. У цих випадках власник
або уповноважений ним орган вправі
видати наказ (розпорядження) про
відрахування не пізніше одного місяця
з дня закінчення строку, встановленого
для повернення авансу, погашення
заборгованості, або з дня виплати
неправильно обчисленої суми; 2) при
звільненні працівника до закінчення
того робочого року, в рахунок якого він
вже одержав відпустку, за невідроблені
дні відпустки. Відрахування за ці дні
не провадиться, якщо працівник
звільняється з роботи з підстав,
зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і
пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а
також при направленні на навчання та в
зв'язку з переходом на пенсію; 3) при
відшкодуванні шкоди, завданої з вини
працівника підприємству, установі,
організації (стаття 136).

Також відповідно до п.24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 13
"Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці",
зазначається, що при вирішенні спорів,
пов'язаних із застосуванням ст. 127 КЗпП,
суди мають враховувати, що: 1) вимоги про
повернення працівником авансу,
виданого в рахунок заробітної плати, і
сум, зайво виплачених внаслідок
лічильних помилок, а також погашення
невитраченого і своєчасно не
поверненого авансу, виданого на
службове відрядження, переведення до
іншої місцевості чи на господарські
потреби, розглядаються судами в тому
разі, коли роботодавець не має
можливості провести відрахування із
заробітної плати у зв'язку з тим, що
працівник оспорює підстави і розмір
останнього, або минув місячний строк
для видання відповідного наказу
(розпорядження), або з інших причин. До
лічильних помилок належать
неправильності в обчисленнях,
дворазове нарахування заробітної
плати за один і той самий період тощо.

Відповідно до ст.132 КЗпП України, за
шкоду, заподіяну підприємству.
Установі, організації при виконання
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більш свого середнього місячного
заробітку.

Згідно ст.256 ЦК України
встановлено позовну давність - строк, в
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
порушеного цивільного права чи
інтересу. Загальний строк позовної
давності визначено ст.257 ЦК України і
складає три роки. Для окремих видів
вимог, законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю (ст..258 ЦК
України).

Так, відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП України
для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди. Днем виявлення шкоди слід
вважати день, коли власнику або
уповноваженому ним органу стало відомо
про наявність шкоди заподіяної
працівником.

Як вбачається з копії рішення
Приморського районного суд м.Одеси від
13.03.2013 року, наявної в матеріалах
справи, позивач звернувся з позовом до
ОСОБА_2 до суду в жовтні 2011 року, зі
змісту тексту вказаного рішення суду
також вбачається, що листом від 11.04.2011
року Інститут післядипломної освіти
спеціалістів морського та річкового
транспорту повідомив ОСОБА_2 про
наявність арифметичної помилки.

Таким чином, станом на 11.04.2011 року
позивачу вже було відомо про можливе
заподіяння матеріальної шкоди, тобто
на день пред'явлення позовної заяви
09.08.2013 року встановлений ч.3 ст.233 КЗпП
України річний строк з дня виявлення
заподіяної працівником шкоди для
звернення в суд з позовом про її
відшкодування є пропущеним. (Позивачем
не заявлено клопотання про поновлення
строку звернення в суд та не доведено
поважність причин пропуску.)

Виходячи з вимог ст. 15 ЦПК суд у кожному
випадку зобов'язаний вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно зі
статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить
вирішення питання про покладення
матеріальної відповідальності та про
розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати:
наявність прямої дійсної шкоди та її
розмір; якими неправомірними діями її
заподіяно і чи входили до функцій
працівника обов'язки, неналежне
виконання яких призвело до шкоди; в
чому полягала його вина; в якій
конкретно обстановці заподіяно шкоду;
чи були створені умови, які
забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

Враховуючи викладене, позивачем
не надано належних доказів в
обґрунтування позовних вимоги, а саме
письмових доказів на підтвердження
правильності наданих позивачем
розрахунків, з яких вбачається
нараховані та сплачені ОСОБА_2 грошові
кошти та підстави їх нарахування

Керуючись ст..ст. 10, 15, 58, 60,61, 88, 209,
212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,ст. 22,23 ЦК
України, ст.ст.1,2, 3, 4, 132, 137, 232, 233, КЗпП
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
Інституту післядипломної освіти
спеціалістів морського і річкового
транспорту до ОСОБА_1 про стягнення
шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення., згідно ч. 1 ст. 294 ЦПК України .

Суддя
Домусчі Л.В.

28.11.2013