Справа №784/3809/13 06.11.2013 06.11.2013 06.11.2013
Провадження № 22ц/784/3095/13 Головуючий
у першій інстанції Закревський В.І.
Категорія 46 Доповідач в
апеляційній інстанції Довжук Т.С.
УХВАЛА

Іменем України

06 листопада 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Романенко Ю.О.,

за участю прокурора
Савченко І.А.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 26 липня 2013 року по справі за
позовом

ОСОБА_4

до

ОСОБА_3,

треті особи: управління державної
міграційної служби України в
Миколаївській області (далі -
Міграційна служба),

служба у справах дітей Первомайської
міської ради

(далі - служба у справах дітей)

про надання дозволу на тимчасовий
виїзд за кордон малолітньої дитини без
згоди батька

ВСТАНОВИЛА:

09 липня 2013 року ОСОБА_4 звернулася з
позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу
на тимчасовий виїзд малолітньої дитини
за кордон без дозволу батька.

Позивачка вказувала, що з 20 листопада
2005 року по 26 листопада 2008 року вона з
відповідачем знаходилися в
зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу
у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син -
ОСОБА_5, який проживає разом з нею.
Згідно рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 10 вересня 2009 року з ОСОБА_3
на користь неї стягуються аліменти на
утримання неповнолітнього ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ? частини всіх
видів його заробітку, але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, починаючи з 06 липня
2009 року і до досягнення дитиною
повноліття. 08 травня 2013 року вона
уклала шлюб з громадянином Росії -
ОСОБА_7, який проживає в АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що влітку 2013 року
вона має намір разом з дитиною виїхати
до чоловіка, який мешкає у Російській
Федерації, а відповідач не надає
дозволу на виїзд неповнолітньої за
кордон просила надати дозвіл на виїзд
малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за
межі України в період з липня 2013 року по
вересень 2013 року у її супроводі без
дозволу та супроводу батька дитини -
ОСОБА_3 та визнати таку відмову
останнього безпідставною. В судовому у
засіданні позивачка уточнила позовні
вимоги в частині строку в'їзду та
просила надати дозвіл на виїзд
малолітньої дитини за кордон без
дозволу батька строком на 2 місяця з дня
набрання рішення законної сили.

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 26 липня 2013 року позов
ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалено
надати дозвіл на тимчасовий виїзд за
межі України малолітньому ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка буде забезпечувати
проїзд, перебування за кордоном та
повернення в Україну свого сина ОСОБА_5,
без згоди та супроводу батька ОСОБА_3.
Дозвіл на тимчасовий виїзд надано на
двохмісячний термін з часу набрання
рішенням законної сили. В іншій частині
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі. На
думку апелянта, оскаржуване рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, який вважає позов
обґрунтованим, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга в межах її доводів
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Так, згідно ст. 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України
«Про порядок виїзду з України та в'їзду
в Україну громадян України»,
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі

потреби самостійного виїзду за кордон
неповнолітнього громадянина України.
За відсутності згоди одного із батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Конвенцією «Про права дитини» (ч. 1 ст. 3),
ратифікованої постановою Верховної
Ради України 27 лютого 1991 року,
передбачено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами, адмiнiстративними
чи законодавчими органами,
першочергова увага приділяється як
найкращому забезпеченню iнтересiв
дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону
дитинства» предметом основної турботи
та основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог ч. 3 ст. 313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Як вбачається з матеріалів справи,
після розірвання шлюбу між сторонами
по справі, їх дитина ОСОБА_5 залишився
проживати разом з матір'ю, яка в травні
2013 року уклала шлюб з громадянином
Росії, який проживає в АДРЕСА_1 та
працює вчителем в місцевій школі.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідач відмовляє позивачці у
наданні згоди на тимчасовий виїзд їх
дитини за кордон України так як вважає,
що позивачкою не доведено доцільність
тимчасової поїздки сина, наявність
фактору відпочинку, не визначені умови
перебування дитини в іншій державі.

Згідно висновку органу опіки та
піклування Первомайської міської ради,
який вважає доцільним та відповідає
інтересам малолітньої дитини надати
дозвіл на її виїзд, також зазначено, що
відповідач повністю усунувся від
виконання батьківських обовязків по
відношенню до свого сина, на протязі
чотирьох років не відвідував дитину та
не вітав з днем народження, до служби у
справах дітей для встановлення
порядку побачення з сином не звертався.
Крім, того, в присутності начальника
служби надавав згоду на виїзд дитини
терміном на 20 днів в обмін на відмову
матері від аліментів на утримання
дитини (а.с. 41).

Згідно ст. 255 СК України здійснення
батьками своїх прав та виконання
обов'язків мають ґрунтуватися на
повазі до прав дитини та її людської
гідності.

Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Відмова відповідача (який має сім'ю та
двох дітей від другого шлюбу) від
надання дозволу на тимчасовий виїзд
дитини на кордон України, звернення до
служби у справах дітей щодо
встановлення днів побачення з сином,
вже після звернення позивачкою з цим
позовом до суду, намір обміну своєї
згоди на інші дії з боку позивачки,
фактично вказує на безпідставне
зловживання відповідачем своїми
правами та задають моральну травму
дитині.

В даному випадку виїзд дитини за кордон
не пов'язаний із виїздом на постійне
місце проживання разом із матір'ю або
довгострокове перебування за межами
України з інших причин, і тому рішення
суду першої інстанції право батька на
піклування, спілкування чи виховання
дитини ніяким чином не порушує і не
обмежує.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд, надавши 2 місяця для виїзду
дитини за кордон України вийшов за межі
позовних вимог є безпідставними, так як
з технічного звукозапису судового
засідання вбачається, що позивачка
уточнила свої позовні вимоги щодо
строку виїзду дитини.

Доводи апеляційної скарги, що рішення
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи не заслуговують на
увагу, так як спростовуються
матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Первомайського міськрайонного
суду Миколаївської області від 26 липня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді