Провадження по справі № 2/260/298/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

13 грудня 2013 року Ленінський районний
суд м. Донецька в складі:

головуючого судді: Трофименко Л.Р.

при секретарі: Ткач Є.Г.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні в
залі суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та
гідності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_2 про
захист честі та гідності. В
обґрунтування позовних вимог зазначив,
що деякий час тому від вступив у
цивільно - правові стосунки із
відповідачем з метою надання
останньому послуг у оформленні
документів з реєстрації, натуралізації
та отримання візи.

Відповідач ОСОБА_2 залишився
невдоволеним результатом діяльності
позивача з надання йому послуг, але не
намагався залагодити непорозуміння
шляхом доброзичливого спілкування та
обговорення проблем та переговорів про
улагодження розбіжностей. Замість
вирішення проблеми мирним шляхом
відповідач ОСОБА_2 вирішив дошкуляти
позивачеві розповсюдженням про нього
недостовірної інформації, яка полягала
у тому, що нібито позивачем украдено у
відповідача його особистий паспорт. Є
свідки розповсюдження цієї
недостовірної інформації. Позивач
вважає, що інформація має негативний
характер та продовжує негативні
правові наслідки, як його приниження
честі та гідності. Просить суд
зобов'язати відповідача ОСОБА_2
спростувати недостовірну інформацію
стосовно нього у такий же спосіб, у який
вона була поширена.

Позивач у судовому засіданні підтримав
позовні вимоги, які викладені в позові
та дав аналогічні пояснення.

Відповідач та його представник до
судового засідання не з'явилися, надали
суду заяву с проханням розглянути
справу у їхню відсутність т а надали
суду письмові заперечення.

Суд заслухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали справи вважає,
що позов ОСОБА_1 не підлягає
задоволенню у повному обсязі з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 34 Конституції України
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про
захист прав людини та основоположних
свобод кожен має право на свободу
вираження поглядів.

Разом з тим відповідно до статті 68
Конституції України кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
та законів України, не посягати на
права і свободи, честь і гідність інших
людей. Праву на свободу думки і слова,
на вільне вираження своїх поглядів і
переконань відповідає обов'язок не
поширювати про особу недостовірну
інформацію та таку, що ганьбить її
гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції
України передбачено судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і членів своєї
сім'ї, а також право на відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,
завданої збиранням, зберіганням,
використанням та поширенням такої
недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен
має право на повагу до його гідності та
честі.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року № 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» чинне
законодавство не містить визначення
понять гідності, честі чи ділової
репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року № 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах.

Поширенням інформації також є
вивішування (демонстрація) в
громадських місцях плакатів, гасел,
інших творів, а також розповсюдження
серед людей листівок, що за своїм
змістом або формою порочать гідність,
честь фізичної особи або ділової
репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК
України негативна інформація, поширена
про особу, вважається недостовірною,
якщо особа, яка її поширила, не доведе
протилежного (презумпція
добропорядності). Негативною слід
вважати інформацію, в якій
стверджується про порушення особою,
зокрема, норм чинного законодавства,
вчинення будь-яких інших дій
(наприклад, порушення принципів моралі,
загальновизнаних правил співжиття,
неетична поведінка в особистому,
суспільному чи політичному житті тощо)
і яка, на думку позивача, порушує його
право на повагу до гідності, честі чи
ділової репутації.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого 2009
року № 1 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»
інформація, зазначена у позовній заяві
чи іншій заяві, адресованій суду, а
також в процесуальних документах
(запереченнях на позов, апеляційних чи
інших скаргах тощо), може бути
підставою для захисту гідності, честі
чи ділової репутації, за винятком
випадків, коли ця інформація була
визначена підставою пред'явленого
позову і стосувалася його предмета,
була доказом у справі, а так само
предметом апеляційного чи іншого
перегляду в порядку, встановленому
процесуальним законом.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 року
№ 1 «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» вирішуючи
питання про визнання поширеної
інформації недостовірною, суди повинні
визначати характер такої інформації та
з'ясовувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частин першої та другої
ст. 30 Закону України «Про інформацію» (в
редакції Закону України від 13 січня 2011
року № 2938-VI) ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності (на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10
Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження
або думки принижують її гідність, честь
чи ділову репутацію, а також інші
особисті немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй частиною
першою статті 277 ЦК та відповідним
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи з
метою обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
особу, яка таким чином та у такий спосіб
висловила думку або оцінку, може бути
покладено обов'язок відшкодувати
завдану моральну шкоду.

В рішенні Європейського суду з прав
людини у справі «Українська
прес-група» проти України» від 29
березня 2005 року також зазначено, що
слід розрізняти факти та оціночні
судження. Існування фактів можна
довести, а правдивість критичного
висловлювання не підлягає доведенню.
Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного ст. 10
Конвенції про захист прав та основних
свобод.

Відповідно до вимог ст. 60 ч.1 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Враховуючи вказані норми, а також
вищевказані обставини, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_1 не
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

На підставі ст. 23, 201, 270, 277 ЦК України та
керуючись ст. ст. 10, 58-60, 119, 212, 213, 215, 218, 224
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про поновлення його
порушеного права на повагу гідності
та честі, тим же шляхом, яким воно
було порушено - відмовити у повному
обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через суд
першої інстанції в 10-денний строк з дня
проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного

Суду м.Донецька
Трофименко Л.Р.