Справа № 454/432/13
Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/783/4423/13
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 05 квітня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ДП
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання, -

в с т а н
о в и л а:

В лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з даним позовом, посилаючись на
те, що з 1987 року по 1989 рік працював
підземним гірником третього розряду з
повним робочим днем в шахті 60-ліття
СРСР, з 1991 по 1994 р.р., з 1996 по 2000 р.р. -
прохідником підземним 5-го розряду з
повним робочим днем на шахті
«Великомостівська», з 2004 по 2010 р.р. -
підземним прохідником 5-го розряду,
підземним машиністом
гірничо-виїмкових машин 6-го розряду з
повним робочим днем під землею на шахті
«Відродження» ДП «Львіввугілля». У
зв'язку з тривалою роботою в особливо
шкідливих та тяжких умовах праці в
нього погіршився стан здоров'я,
внаслідок чого він неодноразово
звертався за медичною допомогою. В
період з 2004 року по 2012 рік (включно)
перебував на лікуванні в Соснівській
МЛ, Червоноградській ЦМЛ, Львівській
обласній клінічній лікарні з
діагнозом: силікоз І ст. (перша
інтерстиційна форма 1/1, бронхіт,
емфізема легень ДН І-ІІ), хронічна
попереково крижова радикулопатія з
болевим компонентом - захворювання
професійні. 02.07.2010 року Львівською
обласною клінічною лікарнею було
скеровано роботодавцю повідомлення
про професійне захворювання № 229, а
05.07.2010 року було складено акт
розслідування хронічного професійного
захворювання, згідно якого професійне
захворювання виникло на протязі роботи
у шкідливих умовах праці на
підприємствах ДП «Львіввугілля»,
робота напружена, небезпечна, висока
запиленість повітря робочої зони,
присутній метан, сірководень,
періодичні вибухові гази, тощо (п. 16
Акту). 17.08.2010 року висновком міжрайонної
спеціалізованої профпатологічної МСЕК
йому вперше встановлено третю групу
інвалідності та 55 % ступеня втрати
професійної працездатності з них: 30 % -
силікоз, 25 % - радикуліт, що
підтверджено в 2011 та 2012 роках.
Встановлена потреба в лікуванні в ЛПЗ -
лікаря пульманолога,
санаторно-курортному лікуванні,
витратах на ліки та протипоказана
робота пов'язана з пилом, подразнюючими
речовинами, фізичним навантаженням,
вібрацією, вимушеною робочою позою.
Внаслідок отримання професійного
захворювання йому було завдано
великої моральної шкоди у вигляді
фізичних та душевних страждань, які
виражаються у тому, що він втратив
працездатність; став інвалідом;
з'явилась задишка, сухий кашель, тупий
біль в грудній клітці, підвищена
пітливість, зниження працездатності,
загальна слабкість, біль в попереку з
іррадіацією в кінцівки, затерпання рук
та ніг, зниження сили в руках, зябкість.
У зв'язку із отриманим професійним
захворюванням порушено всі нормальні
умови його життя; відчуває великі
незручності при веденні домашнього
господарства; стало важко займатись
домашніми справами, що потребують
навіть невеликих фізичних зусиль;
змушений докладати додаткових зусиль
для організації життя; перестав бути
повноцінною людиною і найголовніше не
має можливості працювати за своє
професією. Просив суд ухвалити рішення,
яким стягнути з відповідача моральну
шкоду в сумі 40 000 (сорок тисяч) грн.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 до
ДП «Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання задоволено
частково.

Стягнуто з державного підприємства
«Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 7000 (сім
тисяч) грн. моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків,
внаслідок професійного захворювання.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львіввугілля» в користь держави
судовий збір в сумі 229 (двісті двадцять
дев'ять) грн. 40 коп.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Рішення в частині відмови в решті
позову оскаржив позивач ОСОБА_2, який
зазначає, що вважає в цій частині
рішення незаконним та необґрунтованим.
Судом неповно з'ясовано обставини, що
мають значення для справи. Внаслідок
роботи на шахтах ДП «Львіввугілля»
протягом 14 років 11 місяців у нього
виникло професійне захворювання, що
встановлено актом розслідування від
05.07.2010 року. Відповідно до п. 17 Акту
захворювання настало у зв'язку з
невиконання з боку відповідача норм та
правил з охорони праці, гігієнічних
регламентів та нормативів. Висновком
МСЕК йому встановлено ІІІ групу
інвалідності. Відповідно до ст. 43
Конституції України, кожен має право на
належні, безпечні та здорові умови
праці. Частиною 2 ст. 153 КЗпП України
передбачено, що забезпечення безпечних
і нешкідливих умов праці покладається
на власника або уповноважений ним
орган. Стаття 237-1 КЗпП передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом
працівникові моральної шкоди.
Внаслідок отриманого професійного
захворювання він втратив 55%
працездатності, що призвело до
звільнення з роботи за станом здоров'я.
Ухвалюючи рішення, суд несправедливо
визначив суму відшкодування моральної
шкоди не врахувавши тих обставин, що
він вже не зможе працювати за своєю
спеціальністю. Крім цього, стверджує,
що під час ухвалення рішення суд не
врахував ступінь фізичних та моральних
страждань, їх тривалість і тяжкість,
істотність вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках, а
також конкретних обставин по справі і
наслідків, що наступили, як це
передбачено п. 9 Постанови Пленуму ВСУ
від 31.03.1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди». Просить рішення
змінити та стягнути в його користь 40 000
грн. моральної шкоди.

Сторони повідомлені належним чином
(а.с. 69, 70, 72) в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України
права і свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоровя, пов'язаним з
виконанням трудових обовязків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України
передбачено відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику у разі
порушення його законних прав, що
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої в результаті
порушення її прав.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України
моральна шкода полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

Стаття 237-1 КЗпП України надає право
працівникові на відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Задоволняючи частково позов, районний
суд правильно керувався ст. ст. 23, 268, 1167
ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України,
Законами України, роз'ясненнями
постанов Пленуму ВС України, рішеннями
Конституційного Суду України та вірно
встановив відповідні їм обставини.
Зокрема послався на наступне.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди, звданої
внаслідок порушення її прав, яка,
зокрема полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також із
врахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 4.1 мотивувальної частини
Рішення Конституційного суду України
№ 1-рп/2004 від 27.01.2004 року передбачено, що
ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати працездатності спричиняють
йому моральні та фізичні страждання.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 6 від 27.03.1997 року «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
охорону праці» відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків відповідно до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Законом України «Про внесення змін до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23.03.2007 року
виключено ч. 3 ст. 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», яка передбачала
відшкодування моральної шкоди Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків та професійних захворювань
України.

Рішенням Конституційного суду України
№ 20-рп/2008 від 08.10.2008 року зміни внесені
Законом України «Про внесення змін до
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» визнано
конституційними, а право громадян на
відшкодування шкоди не порушено,
оскільки таке право передбачено ст. 1167
Цивільного кодексу України та ст. 237-1
Кодексу законів про працю України.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків передбачених частиною
другою цієї статті.

Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів
про працю України відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного
суду № 4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
передбачено, що відповідно до ст. 237-1
Кодексу законів про працю України (яка
набрала чинності 13.01.2000 року) за
наявності порушення права працівника у
сфері трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих з'язків чи вимагає
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя, обов'язок по
відшкодуванню моральної (немайнової)
шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган назалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

В судовому засіданні районного суду
було досліджено докази, які подав
позивач, а саме копію трудової книжки,
копії медичних документів та записів у
медичній книжці, копію акту
розслідування професійного хронічного
захворювання, копії висновків МСЕК.

З досліджених матеріалів справи,
зокрема з копії Трудової книжки серія
БТ-ІІ № 0230983 ОСОБА_2 судом встановлено,
що з 1987 по 1989 р.р., з 1991 по 1994 р.р., з 1996 по
2000 р.р., з 2004 по 2010 р.р. позивач працював
підземним гірничим робітником 3-го
розряду, підземним прохідником 5-го
розряду, підземним машиністом
гірничо-виїмкових машин 6-го розряду з
повним робочим днем під землею на
шахтах ДП «Львіввугілля». У зв'язку з
тривалою роботою в особливо шкідливих
та тяжких умовах праці в нього
погіршився стан здоров'я, внаслідок
чого він неодноразово був змушений
звертатись за медичною допомогою та
перебував на лікуванні в Соснівській
МЛ, Червоноградській ЦМЛ, Львівській
обласній клінічній лікарні, що
підтверджується виписками з медичних
карт стаціонарного (амбулаторного)
хворого, зокрема востаннє з 05.03.2013 по
19.03.2013 р.р.

Згідно повідомлення про професійне
захворювання № 229 ОСОБА_2 встановлено
діагноз: силікоз І ст. перша
інтерстиційна форма 1/1 s/s, бронхіт,
емфізема легень ДН І-ІІ), хронічна
попереково крижова радикулопатія з
болевим компонентом - захворювання
професійні.

Як вбачається з Акту розслідування
хронічного професійного захворювання
від 05.07.2010 року професійне захворювання
виникло у позивача за таких обставин:
внаслідок роботи в шкідливих умовах
праці на підприємствах ДП
«Львіввугілля» з 1985 по 2010 р.р. гірником
підземним, прохідником підземним,
машиністом гірничих виїмкових машин.
Робота напружена, небезпечна, в повітрі
робочої зони постійно присутні метан,
сірководень та періодично вибухові
гази. При виконанні роботи
технологічного процесу переносив
вантажі масою більше 30 кг.

Згідно дослідженої в судовому
засіданні довідки № 9 від 21.01.2013 року,
виданої міжрайонною спеціалізованою
профпатологічною МСЕК, ОСОБА_2 вперше
був оглянутий МСЕК 17.08.2010 року, акт № 835,
встановлено ІІІ групу інвалідності та
55% втрати професійної працездатності, з
них 30% - силікоз, 25% - радикуліт. В
наступному підтверджено 21.07.2011 року -
Акт № 1544/2 та 24.07.2012 року - Акт № 1222.
Протипоказані роботи пов'язані з пилом,
подразнюючими речовинами, фізичними
навантаженнями, вібрацією, вимушеною
робочою позою.

З досліджених матеріалів справи
вбачається, що знайшли підтвердження
обставини заподіяння позивачеві
моральної шкоди, яка обумовлена
моральним та фізичним стражданням з
приводу ушкодження здоров'я,
погіршення життєвих умов, що потребує
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Зокрема, судом встановлено, що
відповідно до запису в трудовій книжці
ОСОБА_2, він звільнений 01.07.2010 року
внаслідок невідповідності виконуваній
роботі за станом здоров'я.

До доводів представника відповідача
про те, що позивач був ознайомлений і
згідний з умовами праці на шахті,
наявністю на робочому місці шкідливих
і небезпечних факторів, та що можливі
наслідки їх впливу на здоров'я, суд
віднісся критично, так як відповідно до
ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди, суд першої інстанції вірно
врахував що ОСОБА_2 не має можливості
повноцінно працювати та для
організації свого життя йому
доводиться докладати додаткові
зусилля, ступінь втрати його
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням 55 відсотків, він надалі
потребує лікування. Разом з тим, суд
врахував, що така встановлена не
безтерміново, тому при визначенні
розміру відшкодування, керуючись
встановленими законом принципами
виваженості та розумності, дійшов
висновку, що належною компенсацією
спричиненої позивачу моральної шкоди є
7 000 ( сім тисяч) гривень.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

За наведених обставин, враховуючи
характер спричиненої позивачу ОСОБА_2
відповідачем моральної шкоди і
пов'язані з цим фізичні і моральні
страждання позивача, інтенсивність і
довготривалість його фізичних і
психічних страждань, істотність
вимушених змін у його життєвих
стосунках і наслідків, що настали,
колегія суддів вважає, що визначений
судом першої інстанції розмір
моральної (немайнової) шкоди в сумі 7
000,00 грн. відповідає засадам розумності
і справедливості, тому посилання
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що
суд несправедливо визначив суму
відшкодування моральної шкоди, є
безпідставними та не спростовують
законності рішення районного суду.

Інших належних та допустимих доказів
для спростування рішення суду першої
інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59
ЦПК України, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм процесуального права,
які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 05 квітня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.