АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1 й інстанції -
Федоріщев С.С. Доповідач -
Слоквенко Г.П.Категорія 05
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2013 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого: - Слоквенка Г.П.,

Суддів: - Осіяна О.М.,
Кочкової Н.О.,

при секретарі: Кочержинської
А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про визнання права власності за
апеляційною скаргою прокурора
Жовтневого району міста
Дніпропетровська на рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 23 травня 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

05 травня 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду та просив стягнути з ОСОБА_6 320000
гривень в рахунок погашення боргу за
договором позики.

23 травня 2013 року змінив позовні
вимоги, та просив визнати за ним право
власності на квартиру АДРЕСА_1, частина
якої належить відповідачу. В
обґрунтування позову послався на те, що
02 квітня 2012 року між сторонами було
укладено договір позики, за яким
позивач надав ОСОБА_6 кошти у тимчасове
користування в розмірі 40.000,00 (сорок
тисяч) доларів США з кінцевим терміном
повернення позики до 02 квітня 2013 року. В
строк, визначений в договорі ОСОБА_6,
отримані ним кошти ОСОБА_5 не повернув.
Просив визнати за ним право власності
на квартиру АДРЕСА_1, оскільки при
задоволенні позовних вимог існує
вірогідність невиконання рішення суду
( а.с.2-3,11-12).

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 23 травня 2013 року
позов про стягнення боргу та визнання
права власності - задоволено. Визнано
за ОСОБА_5 право власності на квартиру
АДРЕСА_1, яка розташована в жилому
будинку літ. А-4 та складається з: 1, 2, 3 -
коридори; 4 - кухня, 5 - туалет; 6 - ванна, 7,
8, 9 - житлові кімнати, 10 - шафа, І - лоджія,
загальною площею 83,0 кв.м., житловою
площею 53,1 кв.м. ( а.с.18).

Судом встановлено, що 02 квітня 2012 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено
договір позики ( а.с.4), за яким позивач
надав ОСОБА_6 кошти у тимчасове
користування на умовах повернення,
строковості в розмірі 40.000,00 доларів США
з кінцевим терміном повернення позики
до 02 квітня 2013 року. Позивачем
зобов'язання за вищевказаним договором
виконано, що підтверджується розпискою
про отримання грошових коштів ( а.с. 5). В
строк, визначений в договорі, тобто до
02 квітня 2013 року відповідач - ОСОБА_6,
отримані ним кошти в сумі 40000,00 доларів
позивачу ОСОБА_5 не повернув. Крим того
суд встановив, що відповідачу належить
на праві власності квартира АДРЕСА_1,
яка розташована в житловому будинку
літ. А-4, таскладається з: 1,2,3 - коридори, 4
- кухня, 5 - туалет, 6 - ванна, 7,8,9 - житлові
кімнати, 10 - шафа, І - лоджія, загальною
площею 83,0 кв.м., житловою площею 53,1 кв.м.
1/2 частина якої належить йому на
підставі договору дарування, укладений
01.03.2013 року, реєстровий номер 604,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_7, зареєстрований в державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
01.03.2013 року за реєстраційним номером
1. Інша 1/2 частина даної квартири
належить відповідачу на підставі
рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 27.03.2013 року,
зареєстрованому в державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно 16.04.2013
року, за реєстраційним номером .

Суд пославшись на те, що оскільки
договір позики від 02 квітня 2012 року
вчинений сторонами в письмовій формі,
відповідає вимогам ст. 203-204,212 ЦК
України, у відповідача відсутнє
нерухомого майно, крім квартири
АДРЕСА_1 та те, що відповідач в судовому
засіданні не заперечував проти
визнання за позивачем права власності
на квартиру, задовольнив уточнені
позовні вимоги, визнавши за позивачем
право власності на вищевказану
квартиру.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 23 травня 2013 року
не відповідає.

Визнаючи право власності позивача на
нерухоме майно, суд першої інстанції на
обгрунтування такого рішення вказав
лише, що спірні правовідносини сторін
регулюються ст.ст. 203, 204, 212, 346
Цивільного кодексу України, а тому
прийшов до висновку, що позовні вимоги
підлягають задоволенню.

Такий висновок суду не відповідає
фактичним обставинам справи,
суперечить нормам матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини.

ОСОБА_5 в уточненій позовній заяві на
обґрунтування своїх вимог вказав, що
існує вирогідність не виконання
рішення суду у майбутньому, а тому
просив на підставі ст.328 Цивільного
кодексу визнати за ним право власності
на це нерухоме майно.

Але згідно до ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності набувається
на підставах, що не заборонені законом,
зокрема ,із правочинів.

Вимогами ч. 1 ст. 182 ЦК України
передбачено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

Однак судом при ухваленні рішення
зазначені норми закону застосовані не
були.

Зазначена справа розглянута з
порушенням правил виключної
підсудності, встановленої ст. 114 ЦПК
України. Однак за нормами ЦПК, що діють
на час розгляду справи в апеляційному
суді, апеляційний суд позбавлений
можливості застосувати наслідки
порушення правил виключної
підсудності і повинен вирішити дану
справу по суті.

А тому, вивчивши наявні у справі
матеріали, доводи сторін та
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку про те, що позов
ОСОБА_5 не підлягає до задоволенню,
оскільки, визнаючи право власності на
квартиру, суд не врахував положень ст.
392 ЦК України, за якою позов про
визнання права власності може
пред»являтись власником майна лише у
випадках, коли його право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати документа, який засвідчує
його право власності.

Позивачем не надано доказів того, що
відповідач своїми діями оспорює або не
визнає право власності на житло, тобто
між сторонами фактично цього спору не
існувало.

Виходячи з наведеного та вимог ст. 309
ЦПК України, якою передбачено, що
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що по справі
повинно бути ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 209, 303, 309, 316 ЦПК
України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу прокурора
Жовтневого району міста
Дніпропетровська -
задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 31 жовтня 2013 року -
скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6
про визнання права власності,
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: