АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2333/13
Справа №7833/12 Головуючий 1 інст. - Шиянова Л.О..
Категорія: договірні Доповідач - Бобровський В.В.
Р І ШЕ Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2013 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Бобровського В.В.,

С у д д і в Шевченко Н.Ф.,

Кокоші В.В.,

при секретарі Гелашвілі Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 4 грудня 2012 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3, посвідченого 21 вересня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Л.П.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що вказаний житловий будинок належав його бабусі ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 1975 року. В будинку з 1979 року постійно мешкав він з братом-близнюком ОСОБА_5 та їх матір'ю ОСОБА_9, з 1980 року у будинку було зареєстровано його дядька - ОСОБА_10, який мешкав з 2001 року за кордоном. Відповідач ОСОБА_3 співмешкала з ОСОБА_10 та за час їх перебування в Харкові у вересні 2009 року користуючись похилим віком ОСОБА_8 з використанням отриманого в архіві дублікату договору купівлі-продажу будинку від 22 березня 1975 року при наявності самовільних забудов на земельній ділянці домоволодіння незаконно оформила спірний договір дарування при тому, що бабуся мала у себе оригінали документів про право власності.

Зазначивши, що бабуся померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 79 років , заповіт на нього склала 10 квітня 2006 року та те, що відповідач навмисно ввела ОСОБА_8 в оману щодо обставин вчинення нотаріальних дій, позивач просив визнати договір дарування недійсним на підставах ч.3 ст.203 та ст..230 ЦК України.

Представник ОСОБА_3 заперечував проти позову з посиланням на його безпідставність та правочин вважав вчиненим згідно чинного законодавства та волевиявлення дарувальника.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 4 грудня 2012 року позов задоволено.

Ухвалою суду від 15 лютого 2013 року заяву представника ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 з посиланням на безпідставність позову, висновок суду про його задоволення в порушення норм матеріального і процесуального права просить рішення районного суду скасувати, провадження у справі закрити.

Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія вирішила апеляційну скаргу відповідно до п.п.3, 4 ст.309 ЦПК України задовольнити частково, рішення районного суду скасувати, у позові ОСОБА_4 відмовити з наступного.

Згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень , крім обставин встановлених ст..61 цього Кодексу, які не підлягають доказуванню.

Рішення суду відповідно до ст..213 ЦПК України повинно бути законним і обґрунтованим таким, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно наданих доказів судом встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 22 березня 1975 року, зареєстрований в КП "Харківське міське БТІ" 2 квітня 1975 року.

ОСОБА_8 на випадок смерті 10 квітня 2006 року склала нотаріально посвідчений заповіт на користь ОСОБА_4 на все її майно.

Договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Л.П. оформлено ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 22 березня 1975 року, виданого 3 вересня 2006 року Харківським обласним державним нотаріальним архівом та реєстрації права власності ОСОБА_8 за цим дублікатом договору від 10 вересня 2009 року.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 79 років.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договір дарування будинку, на підставах ст..ст. 203 ч.3 та 230 ЦК України з посиланням на надані суду позивачем оригіналів правовстановлюючих документів ОСОБА_8 покази свідків щодо сімейних відносин, які склались у родині ОСОБА_8, її поховання позивачем, обставини, з якими пов'язано приїзд ОСОБА_10 у м.Харків у вересні 2009 року та про протиправне відчуження будинку при наявності на земельній ділянці самочинно збудованого гаражу літер "Е", доведеності факту постійного проживання позивача з дружиною та донькою в будинку та проведенні його ремонту, суд дійшов висновку про те, що при оформленні спірного договору ОСОБА_8 була навмисно введена відповідачем в оману та її волевиявлення при укладанні цього договору не було вільним.

Проте з таким висновком погодитись не можна оскільки його здійснено судом в порушення вимог ч.4 ст.60 ЦПК України на припущеннях, без дотримання норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України - у власність. Право власності обдарованого за нормою ч.1 ст.722 цього Кодексу виникає з моменту його прийняття.

Із договору дарування, вчиненого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 та посвідченого у нотаріальному порядку у відповідності до ч.2 ст.719 ЦК України, вбачається що за правочином ОСОБА_8 передала у власність відповідача житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами без застереження стосовно наявності у будинку реєстрації малолітніх або неповнолітніх дітей, про що свідчить також записи у домовій книзі.

Згідно п.10 договору засвідчено, що право власності у обдарованої виникає з моменту нотаріального посвідчення угоди та передання технічної і правової документації на будинок.

Суд при вирішення справи на зазначені обставини не звернув уваги, належної оцінки змісту договору не надав.

Окрім цього вирішивши спір заочним рішенням без участи відповідача з її повідомленням згідно позовної заяви за адресою реєстрації у спірному будинку, а не фактичної адреси місця проживання про що було відомо позивачу, як це випливло із його позовної заяви від 7 вересня 2010 року про визнання недійсним договору дарування з інших підстав, суд був позбавлений можливості повно з'ясувати дійсні обставини справи.

Окрім цього із додатку до апеляційної скарги вбачається, що у провадженні суду з вересня 2010 року по червень 2012 року перебувала справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування з підстав ст..225 ЦК України та за його заявою за результатами посмертної судово-психіатричної експертизи, ухвалою суду від 22 червня 2012 року справу було залишено без розгляду.

Звертаючись у вересні 2012 року повторно з позовом про визнання недійсним договору дарування позивач у відповідності до ч.3 ст.131 ЦПК України не повідомив суд про вищевказану справу та вимагав визнання недійсним вказаний договір з підстав передбачених ст..230 ЦК України про те, що ОСОБА_8 була навмисно введена в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу).

Суд, за відсутність достовірних та об'єктивних доказів про обмеження волевиявлення ОСОБА_8 в момент укладання договору, в порушення ст..212 ЦПК України не враховував що за нормою ст..229 ЦК України до істотних обставин, що мають значення для вирішення спору віднесені помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину за ч.2 цієї статті, не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на викладене, колегія вважає висновок суду про визнання недійсним спірного договору дарування таким, що прийнято судом з порушенням вимог матеріального права та норм процесуального права при ухваленні заочного рішення, яке підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_4 за безпідставністю та недоведеності вимог залишити без задоволення.

Керуючись ст..ст. 303, 304, 309, 313, 314 ЦПК України, колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 4 грудня 2012 року скасувати.

У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення набирає законної сили після проголошення але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді