О К Р Е М А Д У М К А
(в порядку ч. 3 ст. 19 ЦПК України)
"30" липня 2013 р.м. Чернігів
Судді Апеляційного суду Чернігівської області Горобець Тетяни Володимирівни
щодо рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 липня 2013 року, ухваленого по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договором.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив з того, що позивачем пропущено, як загальний так і спеціальний( щодо пені) строк позовної давності, перебіг якого розпочався з 25.07.2008 року і закінчився 25.07.2011 та 25.07.2009 року відповідно.
У рішенні суд посилається на те, що між сторонами, не було укладено письмового договору про збільшення строку позовної давності, як те передбачено ч.4 ст. 203 та ч.2 ст. 259 ЦК України, отже, посилання позивача на п.5.5. Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ( „ Розстрочка)( Стандарт) щодо збільшення за договором строку позовної давності до 5 років ,визнано помилковим.
Маю окрему думку з приводу оцінки наявних у справі доказів, застосування норм матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини та вирішення спору по суті.
Вважаю, що строк позовної давності позивач не пропустив і підстави для відмови у задоволенні позову саме у звязку з пропуском строку позовної давності були відсутні, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що кредитні правовідносини між сторонами виникли з кредитного договору, складовою якого є письмова Заява позичальника № CNXRRX05780082від 25.07.2007 року, підписана ним особисто та уповноваженою особою Банку та Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ( „ Розстрочка)( Стандарт) і ОСОБА_2.
Наявна в справі копія Заяви позичальника, достовірність якої та відповідність оригіналу звірена і засвідчена судом, містить інформацію про особисте ознайомлення та погодження ОСОБА_1 з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ( „ Розстрочка)( Стандарт), які були надані йому у письмовій формі, має особистий підпис як позичальника так і уповноваженої особи Банку ( а.с.8). Стороною відповідача не оспорюється достовірність заяви та особистий підпис позичальника . Пунктом 5. 5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ( „ Розстрочка)( Стандарт)встановлено, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, пені та штрафу сторони збільшили до 5 років.
Вважаю, що встановлені обставини є достатньою підставою для висновку, що Банк запропонував ОСОБА_1 саме такий варіант укладення кредитного договору, а останній з ним погодився, особисто засвідчивши згоду підписом про ознайомлення з Умовами та згоду на них. Тобто, між сторонами були вчинені всі необхідні дії, спрямовані на набуття, припинення чи зміну цивільних прав та обовязків, що за змістом ч.1 ст. 202 ЦК України свідчить про вчинення двостороннього правочину кредитно-заставного договору, складовою якого є Заява, Умови та Тарифи, з якими позичальник ознайомлений, про що засвідчив підписом на Заяві. Посилання як апелянта так і у рішенні на ч.4 ст. 203 ЦК України, на мою думку, є недоречним, оскільки мова не йде про чинність правочину, оформленого сторонами саме у такій формі чи про його недійсність, дійсність якого презюмується в силу положень ст. 204 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що Заява та підпис на ній у сукупності з Умовами надання кредиту, не свідчать про існування договору, не узгоджуються з положеннями ч.1 ст. 626 ЦК України, відповідно до якої Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Сам факт існування домовленості між сторонами засвідчується особистим підписом ОСОБА_1 на ній з зазначенням про погодження всіх тих Умов, які запропоновані Банком. Посилання апелянта на те, що заява не підписана другою стороною, не заслуговують на увагу, так як Заява позичальника № CNXRRX05780082 від 25.07.2007 року має підпис уповноваженої особи Банку та штамп, крім того, факт виникнення та існування правовідносин між сторонами, навіть за відсутності достатніх повноважень у особи на підписання договору ( Заяви позичальника) є доведеним в силу положень ст. 241 ЦК України, оскільки банк визнає правовідносини і виконав свої зобовязання за ними.
Вважаю також, що обрання сторонами саме такої форми письмового правочину, складовою якого є погоджені Заява, Умови та Тарифи, не суперечить вимогам ч.1 та 2 ст. 639 ЦК України.
За вказаних обставин, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині, що знайшла своє підтвердження наявними у справі доказами.
Враховуючи, що позивачем рішення не оскаржене, правильність рішення в частині зменшення розміру пені та в частині інших, не задоволених вимог, апеляційним судом не аналізувались.
Отже, зважаючи на доведеність факту порушення зобовязань ОСОБА_1 та достатність підстав для визнання факту збільшення сторонами строку позовної давності у п.5.5. Умов, рішення апеляційного суду про відмову у позові за пропуском строку позовної давності, вважаю помилковим.
Спроба представника відповідача поставити під сумнів обґрунтованість та доведеність позивачем самого факту існування кредитних правовідносин між сторонами та виконання своїх зобовязань Банком, тобто, перерахування ним коштів на рахунок ОСОБА_1 , були спростовані позивачем додатково наданими доказами у апеляційному суді( меморіальний ордер, виписка з рахунку, куди були перерховані за вказівкою позичальника кошти. Доводи про можливість підміни чи фальсифікації змісту Умов спростовані наданим апеляційному суду Прошитим, пронумерованим та скріпленим печаткою екземпляром Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ( розстрочка) ( Стандарт), які затверджені Наказом ЗАТ КБ „ Приватбанк № 1897 від 22.12.2006 року, та які в незмінній редакції залишаються чинними - наказ не скасовувався і не змінювався в цій частині. Спростування таких доказів позивача, стороною відповідача не ініційовано.
Крім того, відповідач не надав суду того екземпляру, який йому було надано у письмовій формі при підписанні заяви, про що він зазначив у самій Заяві, та не довів, що Умови, з якими він ознайомлений та які погодив своїм підписом, не містили пункту про збільшення строку позовної даності, тобто, що приєднані до матеріалів справи Умови є сфальсифіковані.
Якщо ж позичальник не прочитав уважно Заяву чи Умови кредитування, підписавши їх особисто, такий факт не є підставою для звільнення його від обовязку належним чином виконувати кредитний договір.
Виходячи з встановленого та ґрунтуючись на вимогах наведених вище норм матеріального права, вважаю, що рішення колегії, ухвалене за результатами розгляду апеляційної скарги, є помилковим.
СуддяОСОБА_2