Справа № 2/489/856/13
РІШЕННЯ

Іменем України

29 липня 2013 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участі представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановив:

В січні 2013 року ПАТ КБ Приватбанк звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.07.2006 між ЗАТ КБ Приватбанк (правонаступником якого є ПАТ КБ Приватбанк) та відповідачем було укладено Кредитний Договір № DNH4KP45370494, відповідно до умов Договору відповідач отримав кредит у розмірі 11 115,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.07.2008. Відповідно до Договору відповідач був зобовязаний щомісячно у встановлені строки здійснювати погашення заборгованості за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитним коштами.

Оскільки, відповідач, не виконує належним чином взяті на себе кредитні зобовязання, позивач просив суд стягнути з нього суму заборгованості у розмірі 98 396,52 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в звязку з тим, що позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду, а саме - три роки. Надав письмові заперечення проти позову.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

12.07.2006 між ЗАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_3 було укладено Кредитний Договір № DNH4KP45370494 шляхом пропозиції укласти договір (оферти), яка мала вигляд заяви відповідача від 12.07.2006 та акцепту у вигляді рішення про видачу кредиту та видачі кредитної картки. Кредитний договір у вигляді одного документу сторонами не підписувався. Відповідно до умов Договору відповідач отримав кредит у розмірі 11 115,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.07.2008. Відповідно до умов Договору відповідач був зобовязаний щомісячно у встановлені строки здійснювати погашення заборгованості за кредитом та сплачувати проценти за користування кредитним коштами.

Відповідно до п. 1.1 Статуту Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 Приватбанк воно є правонаступником Закритого акціонерного товариства ОСОБА_4 Приватбанк.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 28.12.2012, сума заборгованості відповідача складає 98 396,52 грн., а саме: 9 208,13 грн. заборгованість за кредитом; 35 723,23 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 48 303,42 пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи; 500 грн. штраф (фіксована частина); 4 661,74 грн. штраф (процентна складова).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, при зверненні до суду 31 січня 2013 року позивач до позовної заяви надав Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), підписані Головою Правління банку ОСОБА_5 в яких пунктом 5.5 терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами, або шляхом обміну документами в яких зафіксовано зміст правочину. Тобто, сторони могли укласти договір про збільшення позовної давності шляхом обміну листами, телеграмами, заява, іншими документами, однак з цих листів повинно вбачатись згода сторін щодо змісту договору.

Як вбачається із заяви, яка була підписана відповідачем умови щодо збільшення терміну позовної давності в ній відсутні. На відміну від інших умов отримання кредиту, які зазначені в заяві (неустойка, підвищені відсотки тощо) з посиланням на Умови, вказівка про збільшення строку позовної давності або хоча б посилання щодо цього на Умови у заяві або інших документах підписаних відповідачем відсутні.

Оскільки ч. 1 ст. 259 ЦК України встановлює необхідність укладення письмового договору про збільшення позовної давності, тобто це збільшення є предметом договору, а відтак істотною умовою, сторони повинні були в письмовій формі досягти згоди щодо збільшення позовної давності.

Оскільки відсутній письмовий правочин з якого вбачається згода сторін на збільшення строку позовної давності суд дійшов висновку про те, що підлягає застосуванню загальний строк позовної давності.

Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин № 5 від 30.03.2012 враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Загальний строк позовної давності сплинув 14.07.2011, тобто до звернення 31 січня 2013 року року позивача з позовними вимогами про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту.

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Кокорєв