Справа №
№
провадження: 2/230/3132/2013
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року
Єнакіївський міський суд Донецької
області у складі:

головуючого - судді
Мелещенко Л.В.

при секретарі – Здебській
Т.М.

за участю сторін:

позивача – ОСОБА_1

представника відповідача –
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Єнакієве
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 міської
санітарно-епідеміологічної станції
про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом до
відповідача ОСОБА_3 міської
санітарно-епідеміологічної станції
про відшкодування моральної шкоди. В
обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що він працював у
відповідача, 23.04.2010 позивач при
виконанні трудових обов’язків отримав
травму. Висновком МСЕК від 10 січня 2011
року позивачу первинно встановлено 15 %
втрати професійної працездатності за
трудовим каліцтвом. Позивач вважає, що
виробничою травмою йому завдано
моральної шкоди, яка полягає в тому, що
він змушений регулярно звертатись за
медичною допомогою до лікувальних
установ, почуває себе немічною, не в
змозі виконувати домашню роботу та
займатися іншими видами трудової
діяльності. Все це порушило нормальні
життєві стосунки, він прикладає
зусилля для організації свого життя.
Просить стягнути на свою користь з
відповідача моральну шкоду, яку оцінює
у розмірі 15 000,00 грн.

У судовому засіданні
позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні
вимоги, просив позов задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3
міської санітарно-епідеміологічної
станції ОСОБА_2 у судовому засіданні
заявлені позовні вимоги не визнав у
повному обсязі та суду пояснив, що
моральна шкода відшкодовується лише за
наявністю протиправних дій
відповідача, причинно-наслідкового
зв’язку між шкодою та протиправними
діяннями відповідача, а також вини
останнього, трудове каліцтво у
позивача виникло з вини самого
позивача, відповідачем не були
порушені законні права позивача, крім
того, відповідач перебуває у стані
ліквідаційного процесу. На підставі
викладеного, просив суд відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
всебічно і повно з’ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги та заперечення на них,
об’єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, застосувавши
до спірних правовідносин відповідні
норми матеріального та процесуального
права, встановив наступні фактичні
обставини та відповідні їм
правовідносини.

Відповідно до копії
трудової книжки, позивач ОСОБА_1
працював у ОСОБА_3 міській
санітарно-епідеміологічній станції з 07
грудня 2005 (а.с. 5-7).

23 квітня 2010 року був
складений акт спеціального
розслідування нещасного випадку
(аварії), за формою Н-5, що стався з
позивачем (а.с. 8-9).

23 квітня 2010 року був
складений акт № 2 про нещасний випадок,
пов'язаний з виробництвом, за формою Н-1,
що стався з позивачем (а.с. 10-11).

Висновком МСЕК від 10 січня 2011 року
позивачу первинно встановлено 15 %
втрати професійної працездатності за
трудовим каліцтвом з 04.01.2011 року по
10.01.2012 року (а.с. 12).

Висновком МСЕК від 09 лютого 2012 року
позивачу повторно встановлено 15 %
втрати професійної працездатності за
трудовим каліцтвом з 06.02.2012 року по
09.02.2013 року (а.с. 13).

Висновком МСЕК від 14 лютого 2013 року
позивачу повторно встановлено 15 %
втрати професійної працездатності за
трудовим каліцтвом з 09.02.2013 року по
14.02.2015 року (а.с. 14).

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного
кодексу України, моральна шкода,
заподіяна фізичній чи юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її заподіяла, за наявності її вини.

У відповідності з вимогами
ч. 1 ст. 237-1 Кодексу законів про працю
України, відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди проводиться у випадку, якщо
порушення його законних прав призвело
до моральних страждань, втраті
нормальних життєвих зв’язків та
потребують від нього додаткових
старань для організації свого життя.

Визначення моральної шкоди міститься у
положеннях статті 23 Цивільного кодексу
України, у якій зазначено, що моральна
шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв’язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров’я; 2) у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв’язку з
противоправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім`ї чи близьких
родичів. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном,
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначені
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Конституційний Суд України своїм
рішенням № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року
по справі № 1-32/2008 визначив, що
положеннями пункту 1, абзацу третього
пункту 5, пункту 9, абзацу третього
пункту 10, пункту 11 розділу 1 Закону № 717-V
скасовано право застрахованих
громадян, що потерпіли на виробництві
від нещасного випадку або професійного
захворювання, на відшкодування
моральної шкоди за рахунок Фонду, яке
вони мали відповідно до приписів
первинної редакції Закону № 1105-XІV.
Проте Конституційний Суд України
вважає, що саме право цих громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки статтею 1167
Цивільного кодексу України та статтею
237-1 Кодексу законів про працю України
їм надано право відшкодувати моральну
шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця).

Згідно ст. 153 Кодексу законів про працю
України, на всіх підприємствах, в
установах, організаціях створюються
безпечні і нешкідливі умови праці.
Забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган. Умови
праці на робочому місці, безпека
технологічних процесів, машин,
механізмів, устаткування та інших
засобів виробництва, стан засобів
колективного та індивідуального
захисту, що використовуються
працівником, а також
санітарно-побутові умови повинні
відповідати вимогам нормативних актів
про охорону праці. Власник або
уповноважений ним орган повинен
впроваджувати сучасні засоби техніки
безпеки, які запобігають виробничому
травматизмові, і забезпечувати
санітарно-гігієнічні умови, що
запобігають виникненню професійних
захворювань працівників.

Ч. 2 ст. 13 Закону України «Про охорону
праці» передбачає, що роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Факт наявності ушкодження здоров’я
позивачу підтверджений висновком МСЕК
від 10.01.2011 про втрату працездатності у
зв’язку з трудовим каліцтвом (а.с. 12),
що дає підстави суду визнати факт
заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Крім того, у пункті 4.1 Рішення
Конституційного Суду України у справі
за конституційним зверненням
Управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Кіровоградській
області про офіційне тлумачення
положення частини третьої статті 34
Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" (справа про
відшкодування моральної шкоди Фондом
соціального страхування) від 27 січня 2004
року № 1-рн/2004 зазначено, що ушкодження
здоров’я, заподіяні потерпілому під
час виконання трудових обов’язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності
спричиняють йому моральні і фізичні
страждання.

Отже, позивач внаслідок трудового
каліцтва та втрати професійної
працездатності позбавлений можливості
щодо реалізації своїх звичок та бажань,
ушкодження його здоров'я призвело до
негативних наслідків морального
характеру, що потребує додаткових
зусиль для організації життя.

Посилання представника
відповідача на те, що вина відповідача
в нещасному випадку відсутня, суд
вважає необґрунтованими, оскільки
доказом вини відповідача є складений
акт про нещасний випадок, пов’язаний з
виробництвом, за формою Н-1 (а.с. 10-11),
наявність вини потерпілого суд не
приймає до уваги, так як наявність вини
потерпілого не скасовує необхідність
відповідача відшкодувати моральну
шкоду відповідно до чинного
законодавства.

Також суд критично ставиться до
тверджень представника відповідача
про те, що ОСОБА_3 міська
санітарно-епідеміологічна станція
перебуває у стані ліквідаційного
процесу, оскільки станом на час
розгляду справи відповідач є юридичною
особою.

Таким чином, судом безперечно
встановлено, що внаслідок виробничої
травми, отриманої при виконанні своїх
трудових обов’язків, ОСОБА_1 заподіяна
моральна шкода, яка полягає у
моральних стражданнях у зв’язку з
ушкодженням здоров’я, що порушило її
нормальні життєві стосунки та
потребують від неї додаткових зусиль
для організації свого життя:
необхідністю звернення до лікарів,
неможливість отримати
високооплачувану роботу та таке інше.

Згідно роз'яснень, що містяться в п. 9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року,
розмір моральної (немайнової) шкоди,
суд визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань. Зокрема,
враховується характер і тривалість
страждань, стан здоров'я потерпілого,
тяжкість заподіяної травми, наслідки
тілесних ушкоджень, істотність
вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках.

При визначенні розміру заподіяної
позивачу моральної шкоди, суд
керується засадами розумності,
виваженості та справедливості, як того
вимагає ст. 41 Конвенції про захист прав
і основних свобод людини, враховує
характер та обсяг фізичних та душевних
страждань, які зазнав та продовжує
зазнавати позивач, неможливість
відновлення професійної
працездатності, важкість вимушених
змін в житті позивача, характер
додаткових зусиль для організації його
життя.

Разом з тим, вирішуючи питання про
розмір відшкодування на користь
позивача, суд враховує ступінь втрати
позивачем професійної працездатності,
яка первинно становить 15
%, конкретні обставини справи, стан
здоров’я позивача, та з урахуванням
усіх обставин, виходячи із принципу
розумності, виваженості та
справедливості, суд вважає необхідним
на користь позивача стягнути моральну
шкоду у сумі 4 500,00 грн.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст.ст. 23, 1168 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 2, 153, 237-1 Кодексу
законів про працю України, ст.ст. 3, 4, 10,
11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 222, 223, 292, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3
міської санітарно-епідеміологічної
станції про відшкодування моральної
шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 міської
санітарно-епідеміологічної станції на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
моральну шкоду у розмірі 4 500,00 грн.
(чотири тисячі п’ятсот грн. 00 коп.).

В іншій частині позову -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Єнакіївський міський суд
Донецької області у десятиденний строк
з дня проголошення рішення. Особи, які
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення
складені, підписані у нарадчій кімнаті
та проголошені у судовому засіданні 23
грудня 2013 року.

Повний текст рішення суду
виготовлений 27 грудня 2013 року.

Суддя Єнакіївського міського суду

Донецької області

ОСОБА_4