Справа № 2 -887 /13 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 квітня 2013 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Позивачка вказувала на те, що з 20 серпня 1999 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. За період спільного проживання ними було придбано автомобіль марки DAEWOO-FSO, 2007 року випуску, вартістю 42600 грн. Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22.02.2012 року шлюб між ними розірвано. Проте угоди про поділ спільного майна не досягли.

Посилаючись на те, що відповідач добровільно не бажає розділити спірний автомобіль, а також на те, що на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, на утримання яких відповідач не надає додаткової матеріальної допомоги, що є підставою для збільшення її частки, просила суд визнати автомобіль спільним майном подружжя, визнати за нею право власності на 2/3 частки автомобіля, а за відповідачем на 1/3 його частку.

В березні 2013 року позивачка подала уточнення до позовної заяви. Просила суд визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості 2/3 частки автомобіля у розмірі 28400 грн.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов, просили про його задоволення.

Відповідач та його представник заперечували проти позову ОСОБА_1 Відповідач вказував на те, що спірний автомобіль ними було придбано в кредит, який вони разом з позивачкою сплачували до серпня 2011 року. Починаючи з серпня 2011 року кредит він погашав самостійно, оскільки на цей час вони припинили шлюбні відносини та проживали окремо. Таким чином самостійно з власних коштів ним було виплачено 13038 грн. 46 коп., тобто 1/5 частину від загальної вартості автомобіля та в серпні 2012 року кредит погашено повністю. До того ж після фактичного припинення шлюбних відносин вони з позивачкою домовилися, що позивачці залишається все побутове майно, що знаходиться в квартирі, а йому спірний автомобіль. 26.02.2013 року він продав спірний автомобіль.

Посилаючись на ці обставини, а також на те, що відповідно до рішення суду ним щомісячно сплачуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1900 грн., заборгованості по аліментам він не має, просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що 20 серпня 1999 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб.

В період шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22.02.2012 року шлюб між сторонами розірвано.

В силу ст.60 СК України презумується, що все майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (крім майна, зазначеного в ст..57 СК України). Поділ майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст..ст. 69-72 СК України.

Із змісту ст.ст. 60, 61, 63, 69 СК України та розяснень, що містяться у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявність його на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 1999 року. За час перебування сторін у шлюбі 6 вересня 2007 року подружжя за договором купівлі-продажу придбали в кредит автомобіль DAEWOO-FSO, 2007 року випуску, вартістю 42600 грн., який було зареєстровано за відповідачем.

Так, відповідно до ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то зокрема гроші, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За кредитним договором укладеним 07.09.2007 року між ТОВ «Простофінанс» і відповідачем був наданий кредит на придбання спірного автомобіля в сумі 42600 грн.

У жовтні 2011 року сторони фактично припинили шлюбні відносини. Зазначені обставини підтверджуються позовною заявою ОСОБА_1 про стягнення аліментів, поданою до суду 26.10.2011 року, в якій позивачка вказує на те, що станом на 26.10.2011 року вони з відповідачем не проживають однією сімєю, а також рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22.02.2012 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Як вбачається з наданих до суду графіку погашення кредиту та квитанцій про сплату кредиту, на час фактичного припинення шлюбних відносин, а саме на 26.10 2011 року позичальником було сплачено 33321 грн. 61 коп. в рахунок погашення тіла кредиту.

Зазначена сума відповідає 39/50 часткам від суми отриманого кредиту на придбання автомобіля, які є обєктом права спільної сумісної власності сторін у спірному автомобілі.

У разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (ч.1 ст.70 СК).

Таким чином, частки кожної зі сторін у даному спільному майні складали по 39/100 часток (39/50 : 2).

Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідачем з власних коштів було погашено 9278 грн. 39 коп. тіла кредиту.

Таким чином, частка автомобіля, що не є обєктом права спільної сумісної власності, за яку він особисто сплачував кредит, складає 11/50 часток.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Як слідує з матеріалів справи спірний автомобіль 26.02.2013 року було продано відповідачем за 41240 грн.

Враховуючи ті обставини, що спірний автомобіль було відчужено відповідачем без згоди і відома позивачки, суд вважає за необхідне, стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію від його вартості (41240 грн.) у розмірі, що становить 39/100 її частки в спільному майні, а саме 16083 грн. 60 коп.

Що стосується доводів позивачки про необхідність збільшення частки позивачки на підставі положень ч.3 ст.70 СК України, то їх не можна визнати обґрунтованими, оскільки позивачкою не надано доказів, що між сторонами існує спір про розмір аліментів та що їх розмір є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку або лікування дітей, які проживають разом з нею.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 16083 (шістнадцять тисяч вісімдесят три тисячі) грн. 60 коп. компенсації 39/100 часток вартості автомобіля DAEWOO-FSO, 2007 року випуску, а також 160 грн. 83 коп. судового збору.

В іншій частині в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська