АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/3087/13Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Таратін В.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2013 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого Подорога В. М.
суддів Демченко В. А. , Василенко Л. І.
при секретарі Котолуп А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_6 та директора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальностю «Агрофірма Маяк» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 18 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальностю «Агрофірма Маяк» про визнання договору оренди землі недійсним та зобов'язання вчинити дії , -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Маяк» про визнання договору оренди землі недійсним та зобов'язання вчинити дії. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що вона є власником земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва площею 2,27 га., що розташована в межах Піщанської сільської ради Золотоніського р-ну, Черкаської обл., що підтверджується Державним актом на право власності на землю серія ЯА№440404, виданим 20 квітня 2005 року Золотоніською райдержадміністрацією.

22 липня 2005 року між ОСОБА_6 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Маяк» було підписано Договір оренди землі. Умовами Договору було передбачено, що ОСОБА_6 передає в оренду СТОВ «Агрофірма Маяк» свою земельну ділянку. Договір укладено на 10 років. Як вбачається із Договору, він зареєстрований у Золотоніському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при ДержКомземі України», про що у Державному реєстрі землі вчинено запис від 22.11.2005 року за №44.

Просила визнати Договір оренди землі від 22 липня 2005 року, укладений між ОСОБА_6 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальностю «АгрофірмаМаяк», зареєстрований у Золотоніському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при ДержКомземі України», про що у Державному реєстрі землі вчинено запис від 22 листопада 2005 року за №44 - недійсним та зобов'язати СТОВ «Агрофірма Маяк» повернути ОСОБА_6 земельну ділянку, що належить їй на підставі Державного акту на право власності на землю серія ЯА№440404 від 20 квітня 2005 року.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 18 жовтня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та процесуального, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Не погоджуючись з рішенням суду директор СТОВ «Агрофірма Маяк» подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та процесуального, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає відхиленню, а апеляційна скарга директора СТОВ «Агрофірма Маяк» до задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 440404 виданого ОСОБА_6, вбачається, що їй належить земельна ділянка площею 2,27 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно умов Типового договору оренди землі від 22 травня 2005 року ОСОБА_7 передала СТОВ «Агрофірма Маяк» в оренду строком на 10 років земельну ділянку площею 2,27га.

Згідно ч.2 ст.15 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що: "Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6. 11, 17. 19 цього Закону, є підставою для відмови в державній реєстрації. договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону?.

В ч.1 ст.15 Закону України "Про оренду землі" зазначено, що істотними умовами договору є, зокрема: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки), орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній форм досягли згоди усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору є умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даною виду, а також усі ті умови, щодо яких з заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.654 ЦК України зміна договору вчиняється у такій самій формі, що й договір.

Відповідно до ст.651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України від 15.05.2012 року за № 6480/4-12 вбачається, якщо в договорі оренди землі не вказано умови збереження стану об'єкта оренди, що є істотною умовою договору оренди згідно з абзацом 6 ч. 1 ст. і 5 Закону України «Про оренду землі», то з урахуванням наведеного. а також положень ст.. 203.215 ЦК України такий договір оренди землі підлягає визнанню недійсним.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує у тому числі такі питання, як: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги заперечення, та якими доказами вони підтверджуються: чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до п.11 Постанови ПВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до п.28 Постанови ПВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину. а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України Ї від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК України). Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якої виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності.

Однак до зазначених висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Керуючись ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення суду повинно бути зазначено встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини; мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції правомірно вказано, що оскільки позивачкою та її представником не заперечується факт відсутності у договорі оренди землі умов, які були їй відомі ще з моменту укладення договору, судом застосовується позовна давність у три роки, що є підставою у відмові у позові.

Як роз'яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог.

Проте, відмовляючи в задоволенні позову з цієї підстави, суд першої інстанції не навів в рішенні висновків щодо доведеності чи недоведеності позовних вимог.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі" тощо.

Відповідно до положень ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частиною 1 ст. 14 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі.

Статтею 18 зазначеного Закону встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 15 Закону України чинної на момент укладення спірних договорів оренди "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Згідно ст. 20 Закону України "Про оренду землі" укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 215 ЦК України та виходячи зі змісту ст. 640 ЦК України та ст.ст. 18, 20 Закону України "Про оренду землі", позивачем не доведено, що оспорюваний договір оренди землі є недійсним.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову в зв'язку за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 307, 309, 312, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальностю «Агрофірма Маяк» задовольнити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 18 жовтня 2013 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальностю «Агрофірма Маяк» про визнання договору оренди землі недійсним та зобов'язання вчинити дії - відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :