АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/230/2013 Головуючий в І інстанції:Гуцалюк О.В. Категорія: 27 Доповідач: Вейтас І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2013 року лютого місяця 11 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого: Вейтас І.В.

Суддів: Цуканової І.В.

ОСОБА_1

при секретарі: Сікорі О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 22 травня 2012 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, публічного акціонерного товариства Акцент-банк, третя особа без самостійних вимог Управління у справах захисту прав споживачів у Херсонській області, про визнання недійсним кредитно-заставного договору, -

встановила:

В березні 2011 року ПАТ КБ Приватбанк звернулось до суду з вказаним позовом, зазначаючи, що відповідно до кредитного-заставного договору № АВZ7AE00000047 від 23.04.2008 року ОСОБА_2 отримала кредит в розмірі 13466,54 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.04.2013 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитно-заставним договором позичальник передала в заставу рухоме майно автомобіль MITSUBISHI Galant, 2001 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_2 У звязку із значним порушенням зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 16.02.2011 року має заборгованість 22287,85 доларів США. Просили суд в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитно-заставним договором звернути стягнення на предмет застави, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ Приватбанк з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ Приватбанк всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

В вересні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ЗАТ Акцент-Банк про визнання недійсним кредитно-заставного договору № АВZ7AE00000047 від 23.04.2008, посилаючись на те, що вказаний кредитно-заставний договір, який був укладений між нею та ЗАТ Акцент-Банк, який діяв від імені ЗАТ КБ Приватбанк не відповідає вимогам чинного законодавства, містить дискримінаційні та несправедливі умови, положення договору надають переваг банку, позбавляючи натомість позивача значного обсягу прав. Просила визнати вказаний договір недійсним.

Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 22 травня 2012 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ Приватбанк до ОСОБА_2 про звернення стягнення відмовлено.

Позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ Приватбанк, ПАТ КБ Акцент-банк, третя особа без самостійних вимог Управління у справах захисту прав споживачів у Херсонській області задоволено. Визнано недійсним кредитно-заставний договір № АВZ7AE00000047 (на придбання автомобіля) від 23 квітня 2008 року, укладений між ПАТ КБ Приатбанк, в інтересах якого діяло ПАТ КБ Акцент-Банк, та ОСОБА_2 з моменту його укладення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ Приватбанк 84884,91 гривень, встановивши порядок виконання рішення суду в цій частині, а саме :сплата здійснюється рівними частинами протягом 36 (тридцяти шести) місяців з моменту набрання рішенням законної сили до 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, по 2357,91 грн. щомісяця, з правом дострокового повернення повної суми.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ Приватбанк не погоджуючись з рішенням суду, вказує, що суд неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки наданих доказів неправильно застосував норми матеріального права та просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву ПАТ КБ Приватбанк задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовити.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ПАТ КБ Приватбанк та ПАТ КБ Акцент-банк, яка підтримала апеляційну скаргу, представника ОСОБА_2, яка заперечує проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов про визнання кредитно-заставного договору недійсним суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не було надано інформацію про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Зміст кредитно-заставного договору передбачає тільки наявність прав у банку, не встановлюючи їх для позичальника, та встановлено відповідальність за невиконання умов договору тільки для позичальника і не встановлено відповідальності банку. Положення договору, що містяться в розділі Інші умови, про надання позичальником згоди на розкриття особистих даних позичальника, балансу рахунків, які є або будуть у майбутньому, суд вважає дискримінаційними та несправедливими. Форма спірного кредитно-заставного договору має істотний дефект, а саме дрібний шрифт, що свідчить про застосування до позичальника нечесної підприємницької практики. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірний договір є недійсним в силу недодержання в моменти вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Суд, керуючись ст..601 ЦК України, на підставі наданого позивачем за зустрічним позовом розрахунку, здійснив зарахування зустрічних вимог та ухвалив стягнути з ОСОБА_2 на користь банку 84884,91 гривен різницю між фактично одержаною починальником та сплаченою нею за договором сумами та встановив порядок виконання рішення суду рівними частинами протягом 36 місяців.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 23.04.2008 року між ЗАТ КБ Приватбанк (нині ПАТ КБ Приватбанк), від імені якого діяло ЗАТ Акцент-банк (нині ПАТ Акцент-банк та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір № АВZ7AE00000047, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 13466,54 долари США на умовах сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 13,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22.04.2013 року. В забезпечення виконання зобовязань за договором, позичальник надав банку в заставу автомобіль MITSUBISHI Galant, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2М.(а.с.11-15).

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частини 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст.15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі.

Зі справи вбачається, що між сторонами був укладений кредитно-заставний договір, згідно якого позивач отримав кредит для споживчих потреб. Договір укладений у письмовій формі, підписаний сторонами.

Як вбачається зі змісту спірного договору, у ньому передбачено всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог чинного на той час цивільного законодавства. Укладаючи кредитно-заставний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору за зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи на момент отримання коштів сторони з власної волі на свій розсуд визначили для себе правила подальшої поведінки, зокрема щодо усіх ризиків, пов'язаних зі зміною обставин, з яких вони виходили при укладенні цього договору, в тому числі і щодо можливих економічних змін.

Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, процедури виконання договору тощо, які передують укладенню договору була надана позичальнику, що вбачається з умов кредитно-заставного договору, а також графіку погашення кредиту, відсотків та винагороди.

Апелянтом надано анкету-заяву на оформлення кредиту, підписану ОСОБА_2, в якій зазначено, що їй надана повна інформація про умови кредитування (а.с.156,157).

Ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні в суді першої інстанції та в апеляційному суді позивачем за зустрічним позовом не наведено ніяких конкретних обставин та не надано будь-яких доказів, які б свідчили про те, що спірний договір був укладений без її вільного волевиявлення та про те, що вона була обмежена у праві вибору умов кредитування.

Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що договір не містить умов, які б регулювали відповідальність банку за невиконання або неналежне виконання умов договору, а містить цілий ряд пунктів відповідальності тільки позичальника, що є несправедливим, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Так, з кредитно-заставного договору вбачається, що умовами договору сторони передбачили ряд зобов'язань банку (розділ договору Права та обовязки сторін - банк зобовязується), а також його відповідальність за порушення своїх зобов'язань за договором, в тому числі відповідальність у виді сплати пені (абзац 4 розділу Відповідальність сторін та вирішення спорів).

Передбачені сторонами умови договору про право банку вимагати дострокового погашення всієї суми кредиту та сплати інших платежів не суперечать вимогам ч.10 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів та відповідає вимогам ч.2 ст.1050 ЦК України, оскільки умовами договору передбачено таке право банку в разі порушення позичальником зобов'язань щодо своєчасного та повного погашення кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами (прострочення платежів). Тому ці умови не можуть бути підставою для визнання правочину недійсним.

Передбачене кредитно-заставним договором право банку в односторонньому порядку підвищувати відсоткову ставку також не свідчить про несправедливість умов договору та порушення прав споживача, оскільки таке підвищення відсоткової ставки позивач може провести лише в разі змін кон`юктури ринку грошових коштів України за узгодженням з позичальником, що не суперечить чинному на той час законодавству. За умовами договору банк також може зменшувати розмір процентної ставки.

Оспорюваний кредитно-заставний договір укладено в письмовій формі, як це і передбачено законодавством, отже посилання суду на недотримання сторонами ч.4 ст.203 ЦК України, як на підставу визнання оспорюваного договору недійсним є неправильним, оскільки за змістом вказаної норми передбачено, що правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (усна, письмова), а не містить вимог до шрифту, яким викладено договір, як помилково вважав суд.

Процитовані в рішенні, начебто умови договору щодо розкриття особистих даних позичальника, та визнані судом дискримінаційними та несправедливими, взагалі відсутні в оспорюваному договорі. А умови договору, викладені в абзаці 3 розділу Інші умови про те, що підписавши даний договір, позичальник тим самим надав банку свій письмовий дозвіл передати будь-які документи та розкрити будь-яку інформацію щодо позичальника, у тому числі таку, що становить банківську таємницю, під час відступлення (відчуження) банком майнових прав (прав вимоги) за цим договором, не суперечить вимогам ЗУ Про інформацію.

Таким чином, колегія суддів вважає, що кредитно-заставний договір відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Тому підстав для визнання кредитного договору недійсним відповідно до вимог ст.ст.203,215 ЦК України у справі не вбачається.

Однак, суд першої інстанції на дані обставини належної уваги не звернув та помилково дійшов висновку про недійсність кредитного договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що дане рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним.

Стосовно первісного позову ПАТ КБ Приватбанк до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується відповідачем за первісним позовом, що ПАТ КБ Приватбанк свої зобовязання за кредитно-заставною угодою виконав.

Позичальник свої зобовязання по своєчасному та повному поверненню кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами відповідно умов договору та графіку належним чином не виконує, що не оспорювалось відповідачем (а.с.7,8, 123).

Згідно довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 16.02.2011 року заборгованість за кредитом складає 22287,86 доларів США, в тому числі заборгованість за кредитом - 13144,83 доларів США, заборгованість за відсотками - 2582,80 доларів США, заборгованість з комісії 463,67 доларів США, заборгованість з пені 5005,64 доларів США, всього заборгованість за кредитом 21196,54 доларів США, штраф (фіксована частина) 31,49 доларів США, штраф (відсоток від суми заборгованості) 1059,83 доларів США.

Не погоджуючись з розміром заборгованості, представник позивача під час розгляду справи апеляційним судом зазначила про неправомірність нарахування позивачем пені за три роки, та вказує на незаконне застосування подвійної відповідальності - нарахування штрафу та пені одночасно за одне й те саме порушення, а також на неправомірне нарахування штрафу в розмірі 31,49 доларів США.

Однак, колегія суддів не може прийняти дані заперечення до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст..549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. З урахуванням цієї норми, а також положень ст..611 ЦК України сплата неустойки є єдиним видом відповідальності за порушення зобовязання незалежно від виду неустойки (штрафу або пені).

Відповідно до умов договору абзац 2 розділу Відповідальність сторін у випадку порушення позичальником зобовязань, передбачених статтями та договором, щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. В абзаці 3 вказаного розділу передбачено, що у випадку порушення позичальником зобовязання, щодо повернення основної суми кредиту, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються.

Відповідно до абзацу 9 вказаного розділу договору при порушенні позивальником будь-якого зобовязання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку штраф у розмірі 250 гривен плюс 5% від суми невиконаного зобовязання.

Відповідно до ст..526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже умовами кредитного договору передбачено обовязок позичальника сплачувати пеню та штраф за порушення зобовязання, але за різних підстав та за різні порушення зобовязання.

Зазначення в розрахунку штрафу в розмірі 31,49 доларів еквівалентно 250 гривнам по курсу НБУ на час звернення до суду і оскільки позовні вимоги заявлені про звернення стягнення на предмет застави, а не про стягнення суми боргу, даний розрахунок не суперечить умовам договору.

Що стосується строків позовної давності щодо стягнення неустойки, колегія суддів не бере доводи представника ОСОБА_2, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється позовна давність в один рік. Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до абзацу 10 розділу Відповідальність сторін кредитно-заставного договору нарахування неустойки за цим договором здійснюється протягом 3 років з дня коли відповідне зобовязання повинно бути виконане відповідною стороною. Відповідно до абзацу 11 вказаного розділу сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 років.

Отже враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розрахунок заборгованості позичальника перед банком відповідає умовам договору і відповідачем належними та допустими доказами не спростований.

Позовні вимоги про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля публічним акціонерним товариством комерційний банк Приватбанк з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ Державтоінспекції України та наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета застави, підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 589 ЦК України, частиною 1 статті 20 Закону України Про заставу передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Умовами кредитно-заставного договору в розділі Звернення стягнення на предмет застави передбачено, що: Звернення стягнення на предмет застави за вибором банку, в тому числі і шляхом продажу предмета застави банком третій особі. Договір купівлі продажу предмета застави укладається банком від імені позичальника. У відповідності із ст..237 ЦК України, під час звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку, шляхом його продажу, позичальник уповноважує банк на його власний розсуд, від імені позичальника здійснювати будь-які дії, необхідні для відчуження, зняття з обліку, реєстрації, перереєстрації предмету застави.

Отже сторони передбачили вказаний в позові порядок звернення на предмет застави, який не суперечить чинному законодавству.

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ Приватбанк та постановлення нового рішення про задоволення даного позову в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України у зв'язку із скасуванням рішення суду першої інстанції, задоволенням позову ПАТ КБ ПриватБанк та відмовою в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, понесені позивачем та документально підтверджені, судові витрати при подачі позову до суду по оплаті судового збору у розмірі 1700грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120грн., та при подачі апеляційної скарги витрати по оплаті судового збору у розмірі 553,40 грн., підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.203, 215, 258, 259, 526,589, 627, 628, 629, 638, 1048, 1050,1054 ЦК України, ст..11,18 ЗУ Про захист прав споживачів, керуючись ст.303, п.2 ст. 307, п.2-4 ч.1 ст. 309, ст. 316 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк задовольнити.

Рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від 22 травня 2012 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовну заяву публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_2 задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № АВZ7AE00000047 від 23.04.2008 року в сумі 22287,85 доларів США звернути стягнення на предмет застави : автомобіль MITSUBISHI Galant, 2001 року випуску, реєстраційний номер ВТ11167 АК, що належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного автомобіля публічним акціонерним товариством комерційний банк Приватбанк з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ Державтоінспекції України та наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета застави.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк судові витрати 2373,40 гривен.

ОСОБА_2 у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий :

Судді: