Справа № 412/594/2012
Провадження №2/201/159/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2013 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Трещова
В.В., при секретарі Горбатенко Д.К.

розглянувши за участю представників
сторін у відкритому судовому засіданні
в м.Дніпропетровську цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Відкритого
акціонерного товариства «ВТБ Банк» в
особі відділення «Дніпропетровська
регіональна дирекція» Відкритого
акціонерного товариства «ВТБ Банк» про
захист прав споживача та визнання
недійсними кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ

До Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська надійшов позов
ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного
товариства «ВТБ Банк» в особі
відділення «Дніпропетровська
регіональна дирекція» Відкритого
акціонерного товариства «ВТБ Банк» про
захист прав споживача та визнання
недійсними кредитних договорів. В
обґрунтування своїх вимог, позивач у
позовній заяві посилався на те, що
24.05.2007 року між ним та відповідачем був
укладений кредитний договір, згідно
якого він отримав від відповідача 90000
доларів США на умовах у ньому
викладених, також 28.05.2008 року між
позивачем та відповідачем було
додатково укладено кредитний договір
№48/08В-R511, згідно якого позивач отримав
31500 доларів США. Позивач вважає
договори такими, що підлягають
визнанню недійсними, оскільки
відповідач не мав права надавати кошти
в валюті, договір, на думку позивача,
порушує чинне законодавство. На
підставі цього, позивач просив суд
визнати вказані договори недійсними.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, просив його
задовольнити.

Представник відповідача позов не
визнав, просив відмовити у його
задоволенні, посилаючись на його
безпідставність та необґрунтованість,
надав письмові заперечення.

30.04.2013 року в судовому засіданні
представник позивача подав заяву про
залишення позову без розгляду в
частині вимог про визнання недійсним
кредитного договору № 48/08В-R511 від 28
травня 2008 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська позовні вимоги в
частині визнання недійсним кредитного
договору № 48/08В-R511 від 28 травня 2008 року
залишено без розгляду.

Вислухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали даної
цивільної справи, суд приходить до
наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що 24.05.2007 року між
позивачем та відповідачем було
укладено кредитний договір №30/07,
відповідно до умов якого банк надав
боржнику кредитні кошти у сумі 90000
доларів США (кредит отримано в
іноземній валюті) зі сплатою
процентної ставки за користування
даним кредитом у розмірі визначеному у
договорі. Ці обставини підтверджуються
копією вказаного договору (а.с.7),
дослідженою в судовому засіданні.

Відповідно до ч.3 ст. 192, ч.3 ст. 533 ЦК
України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.
Використання іноземної валюти при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов'язаннями допускається
у випадку, порядку та на умовах,
встановлених законом.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів
України « Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
передбачено, що Національний банк
України видає індивідуальні та
генеральні ліцензії на здійснення
валютних операцій, які підпадають під
режим ліцензування згідно з цим
Декретом. Генеральні ліцензії
видаються комерційним банком та іншим
фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції. Індивідуальні
ліцензії, відповідно до пп. «в», «г» ч. 4
ст. 5 Декрету, потребують, в тому числі,
операції щодо: надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі; використання
іноземної валюти на території України
як засобу платежу або як застави.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5
Декрету КМУ, який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то на
сьогодні законодавець не визначив межі
термінів і сум надання або одержання
кредитів в іноземній валюті.
Відповідно до п. 1.5 Положення про
порядок видачі НБУ індивідуальних
ліцензій на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, затвердженого постановою
Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку на
здійснення яких Національний банк
України видав банківську ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Цей висновок також підтверджений
Верховним Судом України у розділі ІV
Узагальнення судової практики
розгляду цивільних справ, які
виникають з кредитних правовідносин
(2009-2010 р.р.), а саме: «єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті згідно
з вимогами статті 5 Декрету КМУ є
наявність у банка генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.
Тому при розгляді спорів про визнання
недійсними кредитних договорів про
надання кредиту в іноземній валюті
судам слід враховувати, що у випадку
наявності у банку відповідної
генеральної ліцензії та письмового
дозволу Національного банку України,
здійснення кредитних операцій у валюті
не суперечить вимогам чинного
законодавства України».

Встановлено, що у відповідача є
банківська ліцензія №79 від 03.12.2001 року,
письмовий дозвіл НБУ №79-1 від 03.12.2001
року та банківська ліцензія №79 від
20.04.2007 року, письмовий дозвіл НБУ №70-1
від 20.04.2007 року на здійснення операції з
валютними цінностями з додатками.
Додатками до дозволів НБУ встановлений
перелік операцій з валютними
цінностями, які має право здійснювати
відповідач, а саме: залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України. Публічному
акціонерному товариству «ВТБ Банк»
Національним банком України також
надана банківська ліцензія та
письмовий дозвіл №79-4 від 03.08.2010 року на
здійснення операцій з валютними
цінностями.

Посилання позивача на те, що умови
кредитного договору стосовно
використання долару США у якості
валюти платежу є дискримінаційною та
несправедливою, тому, що начебто
«Всупереч принципу добросовісності»
має наслідком істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
позичальника, є хибним у зв'язку з
наступним.

Положенням про встановлення
офіційного курсу гривні до іноземних
валют та курсу банківських металів,
затвердженим постановою Правління НБУ
від 12.11.2003 року №496, визначається, що
офіційний курс гривні до іноземних
валют, зокрема до долара США,
установлюється щоденно. Для розрахунку
курсу гривні до іноземних валют
використовується інформація про
котирування іноземних валют станом на
останню дату. Отже, стабільність курсу
гривні до іноземних валют
законодавством не закріплена.

Таким чином, у позичальника
існувала можливість передбачати в
момент укладання договору зміни курсу
гривні по відношенню до долара США,
виходячи з динаміки зміни курсів валют
з моменту введення в обіг національної
валюти - гривні та її девальвації й
можливість отримання кредиту в
національній валюті.

За кредитним договором, та відповідно
до ст. 1054 Цивільного кодексу України
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

У відповідності до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Отримуючи кредит в іноземній валюті,
позивач не пред'явив до відповідача
вимог щодо зміни умов кредитування,
порядку та строків сплати кредиту чи
недійсності укладення договору.
Зазначені умови кредитного договору є
суттєвими і оговорені (погоджені
сторонами) в самому договорі. Згідно
частини 1 ст. 215 та ст.217 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК (а
саме зміст правочину не може
суперечити вказаному кодексу, іншим
актам цивільного законодавства,
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати внутрішній волі, а також
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що ним обумовлені). Як вбачається із
матеріалів справи при укладанні та
підписанні спірного договору вимоги
законодавства було додержано та
виконано, його форма та зміст
відповідають положенням ст. 203 ЦК
України

У спірній угоді передбачено, що
погашення заборгованості здійснюється
в сумах та в строки, передбачені
договором, та згідно з графіком
погашення, в яких чітко зазначена у
валюті сума погашення кредитної
заборгованості. Крім того, судом
встановлено, що при підписанні
кредитного договору, сторонам було
відомо яку суму і у якій грошовій
одиниці позивач повинен внести
щомісяця в рахунок повернення кредиту.
Отже, при підписанні кредитного
договору позивач усвідомлював всі
наслідки його укладання.

Згідно зі статтею 192 ЦК України до
грошових коштів - платіжних засобів,
які використовуються на території
України, окрім грошової одиниці
України - гривні, віднесено також
іноземну валюту. Відповідно до ч. 2 ст. 192
ЦК України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Отже, у кредит можуть бути надані,
згідно вимог Цивільного кодексу
України, грошові кошти як в
національній одиниці України - гривні,
так і в іноземній валюті, що
виступатиме предметом зобов'язання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» банк, крім перелічених у
частині першій цієї статті операцій,
має право здійснювати операції з
валютними цінностями. На здійснення
операцій, визначених пунктами 1 - 4
частини другої статті 47 цього Закону
надає дозвіл Національний банк
України.

Крім того, з урахуванням частини 1 ст. 524
ЦК України, відповідно до якої
зобов'язання має бути виражене в
гривні, позивач не прийняв до уваги
наявність положень ч. 2 ст. 524 ЦК України,
відповідно до яких сторони в договорі
мають право визначати грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

У відповідності до ч.3 ст.10 та до ч. 1 ст. 60
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі, і щодо яких
у сторін виник спір. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивачем не надано, а судом не
встановлено належних та достатніх
доказів наявності підстав для визнання
спірного договору недійсними.

З урахуванням вищевикладеного, суд
вважає вимоги позивача про визнання
спірного договору недійсними таким, що
не підлягають задоволенню у повній
мірі у зв'язку з їх безпідставністю та
необгрунтованністю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
судові витрати у справі покладаються
на сторону, проти якої постановлене
рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 19 Конституції України ст. 192, ч. 1, 2
ст. 524, ст.ст. 203, 215, 217, 1054 ЦК України,
ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом 10 днів з дня його проголошення
шляхом подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
м.Дніпропетровська.

Суддя