Справа № 208/3358/12
РІШЕННЯ

іменем України

"06" лютого 2013 р. Калинівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Янків Т. П.

при секретарі Гордієнко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка вказує, що в 2006 році її син ОСОБА_3 та її невістка ОСОБА_2 придбали будинок №7 по вул.Шкільна в с.Корделівка Калинівського району за 75 тис.грн. Кошти для придбання будинку в розмірі 47520 грн. отримали від неї та її покійного чоловіка ОСОБА_4 за проданий в 2006 році власний будинок в с.Пеньківка Шаргородського району Вінницької області. Між ними існувала домовленість, що згодом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подарують частину будинку №7 по вул.Шкільній в с.Корделівка їм із чоловіком. У 2007 році вони всі переїхали проживати у вказаний будинок, в якому й проживали всі разом, ведучи спільне господарство. Однак, протягом 2010-2011 рр. стосунки між сином та невісткою погіршилися і в 2011 році вони розлучилися. В даний час виник спір за будинок, оскільки ОСОБА_5 претендує на 3/5 частини будинку, їй нічого не пропонуючи. Між нею та її сином укладено договір дарування 1/3 частини будинковолодіння, проте нотаріально він не посвідчений, тому й звертається до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6, яка діє за дорученням, позовні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримала повністю. Суду показала, що в 2006 році було укладено договір купівлі-продажу будинку №7 по вул.Шкільна в с.Кордедівка Калинівського району. Вартість будинку зі слів позивачки склала 46 тис. у.о., однак в договорі вказана зовсям інша сума. Для придбання вказаного будинку позивачка та її покійний чоловік продали власний будинок в с.Пеньківка Шаргородського району Вінницької області за 47 тис.грн. В придбання будинку в с.Корделівка вклали 10 тис.у.о. Гроші за будинок вони отримали наперед, а договір купівлі-продажу уклали пізніше. Після придбання вказаного будинку вони всі разом проживали у ньому. Однак, в 2011 році син з невісткою розлучилися і невістка подала до суду на розділ майна, проте не вказала, що для придбання будинку вона також давала кошти.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7, яка діє на підставі угоди, просять в задоволені позову відмовити. Суду показали, що дійсно в період шлюбу з ОСОБА_3 було придбано будинок №7 по вул.Шкільна в с.Корделівка Калинівського району. При укладанні договору купівлі-продажу в її присутності ніяких коштів передано не було. Оформленням документів займався її чоловік ОСОБА_3 Договір-купівлі продажу було укладено 19.08.2006 року, вони переїхали в будинок у вересні 2006 року, а батьки чоловіка переїхали проживати до них лише в 2007 році. Для придбання будинку вони продали квартиру в м.Вінниця за 18 тис.у.о. Її батьки, продали власний будинок та дали її чоловіку 4 тис.у.о. Крім того, для придбання будинку гроші надавалися також і батьками її чоловіка, а також і їх спільні гроші, оскільки вони досить довго проживали у шлюбі і мали свої заощадження. Спочатку проживали у літній кухні, а після ремонту перейшли проживати у будинок. Через якийсь час чоловік сказав, що необхідно забрати батьків (своїх і її), щоб вони проживали усі разом. Ніякої розмови про дарування частини будинку ОСОБА_1 Її чоловік з нею не вів і їй нічого невідомо про укладення договору дарування частини будинку між її чоловіком та свекрухою.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Даний висновок робиться з урахуванням наступних норм закону та встановлених судом обставин справи.

Дане рішення відповідатиме таким визначеним у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальним засадам цивільного судочинства як справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що позивачка звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на майно, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 15.07.2010 року уклала договір дарування 1/3 частини будинку №7 по вул.Шкільна в с.Корделівка Калинівського району зі своїм сином ОСОБА_3, оскільки давала кошти на придбання вказаного будинку.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб 15.05.1998 року, який розірвали за рішенням Калинівського районного суду від 22.09.2011 року.

19.08.2006 року ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу будинку №7 по вул.Шкільна в с.Корделівка Калинівського район, посвідчений приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу (а.с.15-16).

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

В судовому засідання відповідачка ОСОБА_2 визнала той факт, що батьки як її чоловіка ОСОБА_3, так і її батьки матеріально допомагали їм при купівлі будинку №7 по вул.Шкільній в с.Корделівка Калинівського району. Однак, вказує, що батьки ОСОБА_3 переїхали проживати у вказаний будинок лише напочатку 2007 року, а свій будинок продали в грудні 2006 року.

15.07.2010 року ОСОБА_3 уклав договір дарування 1/3 частини будинку №7 по вул.Шкільній в с.Корделівка Калинівського району з ОСОБА_1, визначивши вартість предмета дарування в сумі 25 тис.грн. (а.с.23 ) Даний договір посвідчено нотаріально не було.

Відповідно ч. 1 до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Також п.7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду судових справ про визнання правочинів недійсними»зазначає, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин має бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 N 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України.

В той же час, у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» роз»яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов»язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов»язків для сторін.

Крім того, відповідно до вимог ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, як вбачається з пояснень як відповідачки в судовому засіданні, так із договору дарування (а.с.) відповідачка не тільки не давала згоди на укладання договору, але й нічого не знала про такий договір.

Виходячи з принципів змагальності, диспозитивності та обов"язків доказування і подання доказів, визначених ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте в судовому засіданні позивачем та його представником не було надано доказів в обгрунтування своїх позовних вимог. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню частково понесені останнім судові витрати за надання правової допомоги. Питання оплати послуг адвоката у цивільних справах врегульовано постановою КМУ від 27.04.2006 № 590 Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних із розглядом цивільних і адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави Відповідно до цієї постанови компенсація витрат, повязаних із правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, у цивільних справах не повинна перевищувати суму, яка обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40% розміру мінімальної зарплати за годину її роботи, якщо компенсація сплачується іншою особою, і не повинна перевищувати суму, яка обчислюється, виходячи з того, що особі, яка надає правову допомогу, виплачується 5% розміру мінімальної зарплати за повний робочий день, якщо компенсація сплачується за рахунок держави. Тому суд вважає, що розмір компенсації за надання правової допомоги в даному випадку становитиме 2000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.65 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 06.11.2009 року,ст.ст.3,10,57,60,61,62,88,212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2000 грн. за надання юридичних послуг.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя: