Справа № 751/3155/13-ц Провадження № 22-ц/795/1574/2013 Головуючий у I інстанції Косач І. А. Доповідач - Шемець Н. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2013 року м. Чернігів
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Шемець Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Губар В.С.,

при секретарі: Шкарупі Ю.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 травня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного територіально-галузевого обєднання „Південно-Західна залізниця про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 травня 2013 року, яким в задоволенні його позову відмовлено, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права. Апелянт вважає невірним висновок суду, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані приписи ч.2 ст.39-1 КЗпП України про те, що трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Також вважає неправильним висновок суду про те, що робота провідника по своїй правовій природі завжди носить строковий характер. Крім того, апелянт не погоджується з твердженням суду, що звільнення відбулося під час його тимчасової непрацездатності не з ініціативи власника, а за закінченням дії контракту.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Згідно матеріалів справи, 08 червня 2000 року між Вагонною дільницею станції Київ-Пасажирський та ОСОБА_1 було укладено контракт №123, згідно якого позивача прийнято на роботу на посаду провідника пасажирських вагонів, строк дії контракту з 08 червня 2000 року до 06 квітня 2037 року (а.с.8-11). 29 вересня 2004 року між позивачем та відповідачем було укладено новий контракт на строк до 29 вересня 2009 року (а.с.12-15). Також укладались контракти №91 від 15 грудня 2006 року зі строком дії до 15 грудня 2007 року та №1581 від 04 грудня 2007 року строком дії до 04 грудня 2012 року (а.с.16-23).

19 листопада 2012 року позивача попереджено про закінчення строку дії контракту 04 грудня 2012 року та наступне звільнення(а.с.47).

Згідно наказу (розпорядження) №2868/ос від 04 грудня 2012 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідника пасажирського вагона Київського резерву провідників пасажирських вагонів та ЛНП (цех 5) за п.2 ст.36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору (а.с.4).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що положення ч.2 ст.39-1 КЗпП України не поширюються на випадки укладення трудових контрактів з провідниками пасажирського вагону; на спірні правовідносини не поширюються норми ч.3 ст.40 КЗпП України, оскільки між сторонами виник спір із приводу звільнення працівника в звязку із закінченням строку дії контракту, а не у звязку зі звільненням працівника з ініціативи власника.

Такий висновок суду грунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається Законами України.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами ч.3 ст.23 КЗпП України.

До Переліку категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затвердженого постановою КМ України №764 від 15 липня 1997 року, віднесено також посаду провідника пасажирського вагону. Також статтею 15 Закону України „Про залізничний транспорт передбачено, що працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту за контрактною формою трудового договору.

Оскільки ОСОБА_1 працював на посаді провідника пасажирських вагонів, його доводи щодо того, що контракт укладений з ним був на невизначений строк, не узгоджуються з вимогами законодавства, які регулюють дані правовідносини.

Підставами припинення трудового договору згідно п. 2 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Пунктом 21 контракту №1581 від 04 грудня 2007 року встановлено, що за два місяці до закінчення строку чинності контракту, він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк.

Згідно попередження №706 від 19 листопада 2012 року, ОСОБА_1 було попереджено, що він підлягає звільненню з 04 грудня 2012 року за п.2 ст.36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору, з яким позивач ознайомлений в той же день, про що свідчить його підпис (а.с.47).

Оскільки роботодавцем не було виявлено наміру продовжувати з позивачем трудові відносини, контракт №1581 від 04 грудня 2007 року припинив свою дію і позивача було звільнено з займаної посади.

Посилання апелянта на те, що він направляв роботодавцю заяву про намір продовжити трудові відносини, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки пролонгація трудового контракту можлива лише за наявності волевиявлення щодо цього обох сторін, а відповідач такого наміру не мав,

Крім того, укладаючи контракт, позивач підтвердив свою волю на його укладення саме на такий строк та на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений.

Доводи апелянта на невірність висновку суду першої інстанції про те, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані положення ч.2 ст.39-1 КЗпП України не ґрунтуються на вірному тлумаченні даної правової норми та спростовуються вищевикладеним.

Посилання апелянта на те, що відповідач не мав права його звільняти в період тимчасової непрацездатності, не можуть бути прийняті судом до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів містяться розяснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст.ст.40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові №6-156цс12 від 26 грудня 2012 року, зміст поняття розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу розкрито законодавцем у п.4 ст.36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст.ст.40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст.ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи те, що між сторонами виник спір з приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених п.2 ст.36 КЗпП України, а не у звязку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч.3 ст.40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Таким чином, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 27 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: