Провадження № 2/127/8062/13
та резолютивна частини
Вінницький міський суд
у складі головуючого - судді
при секретарях Алексюк В. О.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Вінницького міського суду Вінницької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійним
договору купівлі-продажу квартири,-
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійним договору купівлі-продажу
квартири - відмовити.
Судові витрати залишити без
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Вінницької області через Вінницький
міський суд Вінницької області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

CУДДЯ

Повне рішення буде виготовлено 30.12.2013 р.

Справа № 127/27999/13-ц

Провадження № 2/127/8062/13

Р
І Ш Е Н Н Я

І М Е Н
Е М У К Р А Ї Н И

24.12.2013 року
м.
Вінниця

Вінницький міський суд
Вінницької області

у складі головуючого - судді
Романчук Р. В.

при секретарях Алексюк В. О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Вінницького міського суду Вінницької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійним
договору купівлі-продажу квартири,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про визнання недійним договору
купівлі-продажу квартири, мотивуючи
позов тим, що йому на праві приватної
власності належала квартира АДРЕСА_1.
Квартира набута ним у власність шляхом
приватизації на підставі рішення
виконавчого комітету Вінницької
міської ради від 14.08.2008 року № 1897. Між
ним і Кредитною спілкою "Метроном" були
укладені кредитні договори №К73 від 31
жовтня 2011 року на суму 70 000,00 грн. та
№К103 від 09 грудня 2011 року на суму 30 000,00
грн. Також він уклав кредитний договір
з Кредитною спілкою "Злагода" №6802к від
02.09.2011 року на суму 15 000,00 грн., з яких
повернув лише 5 700,00 грн. Зрозумівши, що
не зможе належним чином виконувати
умови договорів через недостатній
дохід, оскільки є військовослужбовцем,
отримання виконавчого листа про
стягнення коштів за місцем роботи
означає відсутність перспективи
кар'єрного росту, він звертався до
знайомих з проханням позичити йому
необхідну суму для погашення боргових
зобов'язань. Відповідач погодився
сплатити своїм коштом усі його боргові
зобов'язання в обмін на оригінали
правоустановчих документів на
квартиру. Розмір боргу на час
проведення переговорів становив -
перед Кредитною спілкою "Злагода" - 12
542,77 грн., перед Кредитною спілкою
"Метроном" - 103 255, 61 грн. Вони з
відповідачем домовилися про те, що
відповідач власним коштом вносить
готівку для повного погашення
заборгованості позивача, що становить
115 798,38 грн., але попередньо отримує від
позивача правоустановчі документи на
квартиру та розписку про отримання ним
коштів в подвійному розмірі. За усною
домовленістю відповідач "надав"
грошові кошти позивачу під 2% за кожен
місяць, які нараховувались на залишок
боргу. Такі умови були більш лояльними
ніж ті, які передбачалися кредитними
договорами. 05 січня 2012 року він написав
розписку про те, що отримав від
відповідача суму коштів в розмірі 240
000,00 грн. та в якості застави залишив
документи на квартиру. В цей же день
відповідач обміняв у "Правекс Банку" 7
000,00 доларів США на гривні та пішов
разом з позивачем в Кредитну спілку
"Метроном", де ним особисто було внесено
в касу банку грошові кошти в розмірі 30
798,90 грн. в погашення боргу за договором
№К103 та 72 456,71 грн. - по договору №К73. 06
січня 2012 року відповідач вніс в касу
Кредитної спілки "Злагода" в рахунок
погашення боргу за кредитним договором
№6802К грошові кошти в сумі 12 542,77 грн.
Через декілька днів відповідач почав
тиснути на нього, пояснюючи, що йому
терміново потрібні гроші, які він йому
позичив, тому потрібно повернути всю
суму боргу, або передати квартиру у
власність відповідача. Спірна
однокімнатна квартира є його єдиним
житлом, тому він не міг її втратити.
Відповідач запропонував наступний
варіант подальшого повернення коштів:
квартира переходить у власність
відповідача; позивач продовжує
безперешкодно у квартирі проживати та
сплачувати комунальні послуги: при
цьому частинами повертає відповідачу
грошові кошти, якими були погашені його
борги та відсотки за користування ними
в розмірі 2% на місяць. А після
повернення боргу квартира знову буде
оформлена на відповідача шляхом
розірвання договору купівлі-продажу.
При цьому відповідач зазначив, що якщо
позивач на такі умови не погодиться, то
він продасть його квартиру третій
особі і таким чином поверне витрачені
кошти. Почувши про такі можливі
наслідки, він прийняв рішення
погодитись на пропозицію відповідача.
Таким чином 13 січня 2013 року між ними
було укладено оспорюваний договір.
Після укладання договору
купівлі-продажу квартири він залишився
в ній проживати, сплачуючи при цьому за
комунальні послуги. Якби у нього не
було заборгованості за кредитними
договорами в такому розмірі, він би не
продавав квартиру. Невигідною умовою у
даній ситуації є виплата боргів, яка
була здійснена особисто відповідачем.
Таким чином між позивачем та
відповідачем фактично склалися
боргові зобов'язання, в якості
забезпечення виконання яких було
укладено оспорюваний договір. Даний
договір укладений під час існування
тяжких для позивача життєвих обставин,
за відсутності яких позивач ні на яких
умовах не відчужував би квартиру.
Просить визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири, укладений
між ним та відповідачем 13 січня 2012 року.

Позивач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_3 в судовому засіданні позов
підтримали з наведених у ньому підстав
та просять позов задовольнити. Крім
того, позивач пояснив, що в 2011 році
заборгував велику суму коштів людям,
уклав кредитні договори з кредитними
спілками. Оскільки був знайомий з
відповідачем, звернувся до нього з
проханням позичити гроші, відповідач
дав йому кошти, які він сплатив в
кредитні спілки в рахунок погашення
боргу. Потім відповідач почав тиснути
на нього, змусив написати розписку від
05.01.2012 року, оригіналу розписки на даний
час немає. Відповідач сказав передати
йому правоустановчі документи на
квартиру, вони уклали договір
купівлі-продажу даної квартири, коштів,
указаних в договорі, відповідач йому не
сплачував. Після продажу квартири він
залишився проживати в квартирі,
сплачував комунальні послуги і
проживав до примусового виселення.
Іншого житла він немає, тому не мав
наміру реально продати квартиру,
договір уклав під впливом тяжких
обставин.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов не визнав, та суду пояснив, що
вважає, що позивачем не укладено
договір під впливом тяжких обставин,
позивач мав борги і для того щоб
сплатити борги продав йому квартиру.
Щоб купити квартиру він зняв з рахунку
частину власних коштів, частину
позичив, дійсно ходив з позивачем в
кредитні спілки, оскільки квартира
була під іпотекою і для оформлення
договору купівлі-продажу слід було
вирішити ряд питань, дав позивачу кошти
на погашення заборгованості в розмірі
130 000 грн. і це був аванс за квартиру,
іншу частину коштів за квартиру в
розмірі 70 000 грн. сплатив позивачу у
нотаріуса. Після купівлі квартири він
дозволив позивачу тимчасово проживати
в квартирі, оскільки позивач не
виселявся змушений був звернутися до
суду, на даний час позивача виселено з
квартири. Укладаючи договір
купівлі-продажу, він сплатив вартість
квартири в більшому розмірі ніж на той
час продавалися аналогічні квартири.
Про розписку від 05.01.2012 року написану
позивачем йому нічого не відомо, такої
розписки він не підписував, вважає, що
позивач сам написав дану розписку.
Жодних боргових зобов'язань між ними не
було, оскільки йому було відомо, що
позивач захоплюється азартними іграми.
Вирішивши сплатити борги, позивач
продав квартиру. Крім того, в 2011 році
позивач давав доручення на продаж
квартири ОСОБА_4, що свідчить про те, що
він мав намір продати квартиру. Просить
в позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, оцінивши
надані докази у справі, суд приходить
до висновку, що позов є обґрунтованим
та підлягає задоволенню з наступних
підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
13.01.2012 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2. Як
вбачається з п. п. 2.1, 2.2, договору продаж
квартири вчиняється за домовленістю
сторін за 203 489, 00 грн., які отримані
продавцем від покупця до підписання
договору. Продавець та покупець,
однаково розуміючи значення і умови
цього правочину та його правові
наслідки, підтверджують дійсність
намірів при його укладенні, те, що він
не носить характеру фіктивного чи
удаваного правочину і не є правочином
зловмисним, не приховує інший правочин
і відповідає дійсним намірам сторін
створити юридичні наслідки, які
обумовлені цим договором. Даний
договір посвідчено приватним
нотаріусом ОСОБА_5 13.01.2012 року та
зареєстровано в реєстрі за №46.

Крім того, в судовому засіданні
встановлено, що між позивачем і
Кредитною спілкою "Метроном" були
укладені кредитні договори №К73 від 31
жовтня 2011 року на суму 70 000,00 грн. та
№К103 від 09 грудня 2011 року на суму 30 000,00
грн. Також між позивачем і Кредитною
спілкою "Злагода" було укладено
кредитний договір №6802к від 02.09.2011 року
на суму 15 000,00 грн.

Відповідно до рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від
11.03.2013 року було задоволено позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод
в користуванні квартирою шляхом
виселення. Як вбачається з постанови
про закінчення виконавчого
провадження від 11.11.2013 року рішення
суду виконане.

Як вбачається з іпотечного договору
№К-73-з від 01.10.2011 року між Кредитною
спілкою "Метроном" та ОСОБА_1 було
укладено даний договір на забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором №К73 від 31.10.2011 року,
предметом іпотеки є житлова квартира
АДРЕСА_3.

З довіреності виданої 09.12.2011 року
вбачається, що ОСОБА_1 уповноважив
ОСОБА_4 продати належну йому квартиру
АДРЕСА_3.

Згідно ч. 1, п.2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів, може бути, зокрема, визнання
правочину недійсним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 203, ст.
204 ЦК України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Як вбачається з позовної заяви, позивач
мотивує позов тим, що він вирішив
укласти договір купівлі-продажу
квартири, оскільки мав заборгованість
за кредитними договорами в значному
розмірі, тому договір укладений під час
існування тяжких для позивача життєвих
обставин, за відсутності яких він ні на
яких умовах не відчужував би квартиру.

В судовому засіданні встановлено, що
договір купівлі-продажу квартири
укладено в письмовій формі, договір
нотаріально посвідчений, зміст
правочину не суперечить нормам ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особи, які вчинили
правочин, мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Правочин
вчинено у формі, встановленій законом.
З тексту спірного договору вбачається,
що сторони досягли всіх істотних умов
договору, нотаріусом перевірено
дієздатність сторін; сторонам
роз'яснено зміст і правові наслідки
правочину.

Відповідно до ст. 233 ЦК України
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно
від того, хто був ініціатором такого
правочину. При визнанні такого
правочину недійсним застосовуються
наслідки, встановлені статтею 216 цього
Кодексу. Сторона, яка скористалася
тяжкою обставиною, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки і
моральну шкоду, що завдані їй у
зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до п. п. 2, 19, 23 постанови № 9
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не
може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).
Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Правочин
може бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК, якщо його
вчинено особою під впливом тяжкої для
неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має
вчиняти такий правочин добровільно,
без наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.
Отже, відповідно до статей 229- 233 ЦК
України, правочин, здійснений під
впливом помилки, обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представником однієї сторони з іншою
стороною або внаслідок збігу тяжких
обставин (кабальний правочин), є
оспорюваним та може бути визнаний
судом недійсним. Заявлені вимоги
можуть бути задоволені, якщо доведено
факти обману, насильства, погрози,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною або
збіг тяжких для сторони обставин і
наявність їх безпосереднього зв'язку
із волевиявленням сторони вчинити
правочин на вкрай невигідних для неї
умовах.

Позивачем не доведено, що правочин
вчинено під впливом тяжкої обставини.
Посилання позивача на те, що ним було
укладено кредитні договори, що він є
військослужбовцем, спірна квартира є
єдиним місцем його проживання не
свідчать про те, що правочин вчинено
під впливом тяжкої обставини. Крім
того, позивачем не доведено вкрай
невигідних умов вчинення правочину.

Будь-яких інших доказів на
підтвердження недійсності договору
дарування з підстав, передбачених ст. 233
ЦК України позивачем не надано.

Крім того, судом не встановлено жодної
обставини, яка б вказувала на те, що між
позивачем та відповідачем існували
боргові зобов'язання. Тому суд
приходить до висновку, що посилання
позивача в позовній заяві на те, що між
ним та відповідачем склалися боргові
зобов'язання, в якості забезпечення
яких і було укладено оспорюваний
договір, є надуманими.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що при укладенні договору
купівлі-продажу сторони діяли в межах
норм цивільного законодавства,
однаково розуміли значення і умови
цього правочину та його правові
наслідки, підтвердили дійсність
намірів при укладені договору та те, що
договір не носить характеру фіктивного
чи удаваного правочину, не є правочином
зловмисним, не приховує інший правочин
і відповідає дійсним намірам сторін.
Сторони уклали без будь-яких погроз,
примусу чи насильства, як фізичного так
і психічного. Ці обставини
підтверджуються змістом договору. А
тому суд приходить до висновку про
відсутність підстав для визнання
даного правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказування підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем суду не доведено, а судом за
результатами розгляду справи не
встановлено, що оспорюваний правочин
вчинено під впливом тяжкої обставини
та не встановлено підстав,
передбачених законодавством, для
визнання оспорюваного правочину
недійсним. Враховуючи викладене, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позову слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо судових витрат,
суд бере до уваги, що позивачеві в
задоволенні позовних вимог відмовлено,
тому підстав для відшкодування судових
витрат немає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійним договору купівлі-продажу
квартири - відмовити.

Судові витрати залишити без
відшкодування.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Вінницької області через Вінницький
міський суд Вінницької області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

CУДДЯ