АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9120/13 Справа № 2о/205/7/13 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2013 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Ремеза В.А., Прозорової М.Л.

при секретареві Литвиненко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року по справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ленінського райсуду м. Дніпропетровська від 18.06.2013р. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, про те, що він згідно п.1 ч.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» вважається таким, що має дозвіл на імміграцію. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до вимог ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Вирішення питань щодо надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання регулюється Законом України «Про імміграцію» 2001 року, у ІІ розділі якого передбачені повноваження органів, що забезпечують виконання законодавства про імміграцію, а у ІІІ розділі безпосередньо сам порядок надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання. У ч.4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» зазначено перелік осіб, які вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, у тому числі, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне місце проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку. Вказаним особам посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами без оформлення дозволу на імміграцію.

За вимогами ст.15 Закону України «Про імміграцію» дії та бездіяльність посадових і службових осіб, які порушують порядок та строки розгляду відповідних заяв можуть бути оскаржені у встановленому порядку до суду.

У заяві про встановлення юридичного факту ОСОБА_2 посилався на те, що він постійно проживає в Україні з березня 1999 року, проте для вирішення зазначених у заяві питань до уповноважених органів не звертався та їх відмови не отримував.

Ленінський РВ у місті Дніпропетровськ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області вказані обставини підтвердив та зазначив, що ОСОБА_2 дійсно має право на отримання дозволу на імміграцію в Україну на іншій, ніж заявлено підставі - п.4 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки є повнорідним братом громадянина України ОСОБА_3 (а.с.7,19,20).

Враховуючи встановлені обставини та зазначені вимоги закону, суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до вимог ч.2 ст.256 ЦПК України відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_4

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на неправильність судового рішення не можуть бути прийняті до уваги, оскільки фактично не спростовують висновків суду першої інстанції. Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що він звертався у посольство країни, з якої прибув у 1999 році, не можуть свідчити про його звернення за вирішенням питання про дозвіл на імміграцію в Україну, оскільки вказане посольство не є тим органом, який уповноважений в Україні вирішувати вказані питання. У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що після ухвалення оскарженого ним судового рішення він звернувся до компетентного органу в Україні, яким його заява вирішується у передбаченому законом порядку. Зазначена обставина свідчить про відсутність спору та про те, що підстав для звернення до суду у ОСОБА_2 не було.

Таким чином рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді: