У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2013 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Нагорняка В.А.,
Фаловської І.М.,

Писаної Т.О.,
Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Закритого
акціонерного товариства «АІСЕ
Україна» про стягнення грошової суми,
за касаційною скаргою Приватного
акціонерного товариства «АІСЕ
Україна» на рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 20
червня 2013 року та рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 25 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ЗАТ «АІСЕ Україна»
про стягнення грошової суми.

Позивач посилався на те, що 18 серпня
2007 року між ним та відповідачем був
укладений договір про надання послуг з
придбання автомобіля за системою
«Автоплан». Відповідно до умов
вказаного договору відповідач
зобов'язався надати йому послуги,
спрямовані на придбання автомобіля, а
він зобов'язався сплачувати щомісячні
внески. За результатами 154-го
Асигнаційного акта від 27 травня
2011 року йому було надано право на
придбання автомобіля через механізм
«Накопичення внесків». Оскільки,
починаючи з 2009 року, він не мав
можливості виконувати взяті на себе
зобов'язання, позивач листом-заявою від
30 червня 2011 року повідомив
відповідача про дострокове розірвання
вищевказаної угоди. В заяві також
просив повернути сплачені грошові
кошти відповідно до угоди. Листом від 02
серпня 2011 року відповідач підтвердив
факт розірвання угоди від 18 серпня 2007
року та його право на повернення
сплачених внесків, при цьому зазначив
суму в розмірі 29 643 грн 32 коп., що є
значно нижчою, ніж обумовлено угодою.
На час звернення до суду відповідач не
виплатив йому грошові кошти.

Враховуючи вищевикладене, позивач
просив стягнути з відповідача на його
користь заборгованість з повернення
внесків за угодою від 18 серпня 2007 року у
розмірі 40 243 грн 99 коп., а також витрати
на правову допомогу.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 20 червня 2013
року позов задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «АІСЕ Україна» на
користь ОСОБА_3 31 345 грн 94 коп. та 1300 грн
витрат на правову допомогу. В іншій
частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 25 вересня 2013
року рішення Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 20 червня 2013 року
змінено в частині розміру стягнення
витрат на правову допомогу та стягнуто
в цій частині 850 грн. В решті рішення
суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «АІСЕ
Україна», посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та рішення
апеляційного суду, ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 18 серпня 2007
року між ОСОБА_3 та ЗАТ «АІСЕ
Україна», правонаступником якого є ПАТ
«АІСЕ Україна», було укладено угоду №
174141, предметом якої є надання послуг
системи «Автоплан», спрямованих на
придбання автомобіля.

За результатами 154-го Асигнаційного
акта від 27 травня 2011 року позивачу було
надано право на придбання автомобіля
через механізм «Накопичення внесків».

У липні 2011 року позивач прийняв
рішення про розірвання угоди, про що
письмово повідомив відповідача
листом-заявою від 30 червня 2011 року. Цією
ж заявою він попросив відповідача
повернути сплачені ним за угодою кошти,
реалізуючи своє право, яке передбачено
п. п. 16.2, 16.3 ст. 16 додатку № 2 до угоди.

Листом від 02 серпня 2011 року на адресу
відповідача була направлена відповідь,
в якій підтверджувався факт розірвання
угоди згідно зі ст. 10 угоди та ст. 16,
п. 16.1 додатку № 2 до угоди та
повідомлялося, що повернення сплачених
чистих внесків буде здійснюватись
відповідно до ст. 16, п. 16.3 та п. 16.4.2
додатку № 2 у порядку черговості.

Також судами встановлено, що на
виконання умов угоди позивачем
перераховані відповідачу внески на
загальну суму 41 851 грн 34коп.

Задовольняючи частково позовні
вимоги та стягуючи з відповідача на
користь позивача 31 345 грн 94 коп., суд
першої інстанції, з висновком якої
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що поверненню позивачу підлягає
вартість внесених ним платежів, за
вирахуванням плати за послуги
відповідача та відступного у вигляді
двох цілих чистих внесків.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції в частині розміру стягнення
витрат на правову допомогу,
апеляційний суд дійшов висновку про
стягнення витрат на правову допомогу у
розмірі 850 грн.

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 653 ЦК України у
разі розірвання договору зобов'язання
сторін припиняються.

У разі зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни. Якщо договір змінюється або
розривається у судовому порядку,
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту набрання
рішенням суду про зміну або розірвання
договору законної сили.

Сторони не мають права вимагати
повернення того, що було виконане ними
за зобов'язанням до моменту зміни або
розірвання договору, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 907 ЦК Україна
порядок і наслідки розірвання договору
про надання послуг визначаються
домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 10 угоди та ст. 16, п.
16.1 додатку № 2 до угоди учасник системи,
який ще не отримав автомобіль, може
розірвати угоду за власним бажанням.
Для цього він повинен повідомити
відповідача про своє рішення у
письмовій формі.

На виконання умов угоди позивачем
фактично було сплачено 47 чистих
внесків, що становить 48,1734 % від
вартості автомобіля.

За умовами угоди щомісячний цілий
чистий внесок становить 1,00 % від ціни
автомобіля, зазначеного у додатку № 1
до угоди.

Станом на липень 2011 року (місяць, в
якому угоду розірвано) ціна автомобіля,
визначеного у додатку № 1 до угоди,
становила 64 200 грн. За
вирахуванням відступного відповідно
до п. 16.3. ст. 16 додатку № 2 до угоди, двох
цілих чистих внески, позивачу має бути
повернено відсотки від ціни
автомобіля, дійсної в місяці
розірвання угоди.

Страхові внески, сплачені позивачем,
були перераховані за договором
страхування життя, укладеного за
дорученням позивача (ст. 4 угоди), а тому
не підлягають стягненню.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд не звернув
уваги на те, що поверненню не підлягає
сума внесків в оплату страхового
платежу, яка була перерахована ПАТ
«АІСЕ Україна» страховій компанії, а
також два цілих чистих внески у якості
відступного за відмову від угоди (п. 16.3
ст. 16 додатку № 2 до угоди).

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції на зазначене уваги не
звернув, обставин, пов'язаних із
перевіркою доводів сторін та оцінки
наданих сторонами доказів, належним
чином не з'ясував, чим порушив норми
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, а тому відповідно до
ч. 2 ст. 338 ЦПК України рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «АІСЕ
Україна» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Запорізької області від 25 вересня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:
В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

І.М. Фаловська

Г.В. Юровська

4

Справа № 6-44672св13

Головуючий у першій інстанції Мусієнко
Н.М.

Доповідач Нагорняк В.А.