Справа № 1327/732/12 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/783/475/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2013 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Бакуса В.Я., Мацея М.М.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 червня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 07 червня 2012 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 27.07.2007 року відділом РАЦС Сокальського РУЮ у Львівській області, актовий запис № 9 - розірвано.

Визначено місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матірю ОСОБА_2.

Позивачці залишено шлюбне прізвище ОСОБА_2.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, суд формально підійшов до вирішення справи, надав недостатньо часу для примирення. Вважає, що при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, суд повинен був залучити до участі в розгляді справи орган опіки та піклування.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та в позові відмовити.

ОСОБА_3 повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення йому рекомендованого поштового відправлення, в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, причину своєї неявки суду не повідомив, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статті 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб в Домашівській сільській раді Сокальського району Львівської області 27.07.2007 року, про що в книзі актів про одруження зроблено актовий запис № 9 (а.с. 3).

Від спільного проживання мають дитину, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України).

Виходячи зі змісту ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Частиною 1 ст. 112 СК України передбачено, що суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

За змістом ч. 1 ст. 111 СК України суд не зобов'язаний призначати строк для примирення подружжя. Вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та наданням сторонам строку на примирення.

Також в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя розяснено, що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя, використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Як вбачається з ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 20 березня 2012 року провадження у справі було зупинено та надано сторонам строк для примирення та збереження сімї.

Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд вірно виходив з того, що сторони разом не проживають, не ведуть спільного господарства. Незважаючи на термін, який надавався судом для примирення строком на 1 місяць, вони не помирились.

Міський суд, ухвалюючи зазначене рішення про розірвання шлюбу та визначивши місце проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з матірю повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував наявність у сторін малолітньої дитини та відсутність спору щодо її місця проживання, у зв'язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх сімї неможливе.

Що стосується рішення в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_2, то колегія суддів погоджується з таким, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Як вбачається з матеріалів справи, досліджених та перевірених доказів, позивачка припинила спільне проживання з відповідачем у вересні 2009 року, коли дитині було 10 місяців. Однією з причин цього були сварки та неприязні відносини з відповідачем та його матірю (свекрухою), яка хворіє. З того часу і до досягнення дитиною трьохрічного віку, відповідач не заперечував про місце проживання дитини з матірю у її (позивачки) батьків, працював на заробітках за межами області, і таке підтверджується його письмовим клопотанням про відкладення розглядом справи у звязку з перебуванням на заробітках в м. Києві (а.с. 26). Не оспорював такого і під час судового засідання, що свідчить про відсутність на час ухвалення рішення міським судом спору з приводу місця проживання дитини, а відповідно згоду батьків (сторін) на проживання малолітнього сина ОСОБА_5 з матірю.

Задовольняючи вимоги позивачки та визначаючи місце проживання малолітньої дитини з її матірю, суд першої інстанції виходив із положень ст. 157 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, в якій зазначено, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Тому, суд першої інстанції підставно визначив місце проживання дитини з позивачкою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками міського суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Зважаючи, що відповідач і надалі не являється в суд, місце його перебування невідоме (повістку в суд апеляційної інстанції отримали його рідні а.с. 48), позивачка має постійне місце проживання - з своїми батьками та братом, працює, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, ч. 1 п. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Бакус В.Я.

ОСОБА_6