Номер провадження № 22-ц/785/2306/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2013 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сватаненка В.І.

суддів Черевка П.М.

ОСОБА_2,

за участю секретаря Соколенко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Відкритого акціонерного товариства «Ізмаїльська рай сільгосптехніка», третя особа Приватний нотаріус Ізмаїльського нотаріального округу ОСОБА_6 «Про розподіл майна подружжя» та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 «Про розподіл майна», -

ВСТАНОВИЛА:

17.09.2008 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювався, про розподіл майна подружжя, по якому остаточно просила провести розділ майна подружжя, виділивши їй та визнавши за нею право власності на 21/500 частин нежилого приміщення, розташованого за адресою: Ізмаїльський район, с. Саф'яни, вул. Чапаєва, 14, а також стягнути з ОСОБА_4 ? частину суми за кредитним договором від 22.02.2007 року у розмірі 3961,72 грн. та судові витрати у сумі 459,33 грн.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_3 посилалась на те, що у період зареєстрованого з нею шлюбу ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 24.12.2003 року придбав 21/250 частин зазначеного нежилого приміщення, вартість яких виплачувалась подружжям, та через фінансові труднощі ОСОБА_3 була вимушена отримати кредит для часткової оплати вартості приміщення.

ОСОБА_4 звернувся з зустрічним позовом, який був уточнений, про розподіл майна, за яким просив припинити право власності за ОСОБА_3 на майно придбане в шлюбі, а саме на 21/500 частин нежилого приміщення, розташованого за адресою: Ізмаїльський район, с. Саф'яни, вул. Чапаєва, 14, в якості компенсації стягнути з нього на користь ОСОБА_3 40191,36 грн. та виділити йому у власність 21/500 частин нежилого приміщення, розташованого за вказаною адресою.

Обгрнутовуючи свої зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що у період його зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 він за договором купівлі-продажу придбав 21/250 частин вказаного нежилого приміщення, на території якого він займається підприємницькою діяльністю на протязі тривалого часу, у звязку з чим просить визнати за ним право власності на вказані частини приміщення, стягнувши з нього на користь ОСОБА_3 компенсацію за 21/500 частин приміщення, на які ОСОБА_3 має право, оскільки вказане приміщення було придбано в період шлюбу.

Представник ОСОБА_3 позов свого довірителя підтримав, просив його задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 просив відмовити.

Представник ОСОБА_4 вимоги свого довірителя підтримав, просив їх задовольнити, позов ОСОБА_3 визнав частково в частині стягнення частини суми грошових коштів за кредитним договором, в іншій частині просив позовні вимоги залишити без задоволення.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю, в якому також зазначив, що з позовними вимогами ОСОБА_3 не згоден, оскільки це може вплинути на виробництво.

Представник відповідача ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду клопотання розглядати справу за його відсутністю та в попередніх судових засіданнях представник відповідача позов ОСОБА_3 не визнавав.

Третя особа - приватний нотаріус Ізмаїльського районного нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26.12.2012 року позов ОСОБА_3 задоволений частково, позов ОСОБА_4 задоволений в повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ? частину суми, витраченої ОСОБА_3 відповідно до кредитного договору № 1102-ДКФ від 22.02.2007 року в розмірі 3961,72 грн. та судові витрати у розмірі 459,33 грн., в решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено; припинено право власності за ОСОБА_3 на 21/500 частин нежилого приміщення, розташованого за адресою: Ізмаїльський район, с. Саф'яни, вул. Чапаєва, 14 та перераховано ОСОБА_3 кошти у розмірі 40191,36 грн., які знаходяться на депозитному рахунку ТУ ДСА України в Одеській області в рахунок компенсації вартості 21/500 частин вказаного нежилого приміщення, виділено у власність ОСОБА_4 21/500 частин зазначеного нежилого приміщення.

08.01.2013 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить скасувати рішення в частині припинення її права власності на 21/500 частин зазначеного приміщення, перерахування їй коштів за компенсацію її частки спірного нежитлового приміщення та виділення у власність ОСОБА_4 вказаної частки, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права. Також апелянт зазначив, що право власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на 21/125 частин нежитлового приміщення було зареєстровано 27.04.2005 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24.12.2003 року. Зазначила також, що вимог про виділ належної їй частини в натурі вона не заявляла, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку, що її частка у вказаному нерухомому майні є незначною, судом не була призначена експертиза для встановлення вартості зазначених частин приміщення, а також задовольнив вимоги ОСОБА_4, які останній не заявляв, чим вийшов за межі позовних вимог. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просить її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, районний суд виходив з того, що ОСОБА_3 має право на 21/500 частин вказаного нежитлового приміщення як частку у подружньому майні, 21/250 частина якого була придбана ОСОБА_4 в період зареєстрованого шлюбу, але враховуючи, що ОСОБА_4 на протязі тривалого часу на території вказаного приміщення здійснює підприємницьку діяльність, вважав за можливе визнати за ОСОБА_4 право власності на 21/250 частин приміщення, стягнувши з нього компенсацію на користь ОСОБА_3 за належну їй частку у даному майні.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи уточненого позову ОСОБА_3, доводи уточненого зустрічного позову ОСОБА_4, їх вимоги, вважає, що районним судом були неправильно застосовані норми матеріального права з наступних підстав.

Судом встановлені такі обставини по справі.

З 07.12.2002 року ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище Ситникова) та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 24.12.2003 року ВАТ «Ізмаїльська райсільгосптехніка» продало та ОСОБА_7 і ОСОБА_5 купили 21/125 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: Ізмаїльський район, с. Саф'яни, вул. Чапаєва, 14. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу були придбані 21/125 частин зазначеного нежитлового приміщення, які складаються з: літ. А - СТО автомобільна, літ. Б - столярний цех цегляний, літ. В - пилорама, літ. Г - центральна котельна, літ. Д - ремонтна майстерня, літ. Е -ОПМ, літ. Ж - майстерня, літ. З - склад запчастин, літ. И - вбиральня, літ. К - підстанція, літ. Л. - пекарня глинобитна на, літ. М - споруда цегляна, літ. Н - СТО автомобільна цегляна, літ. ОО - вбиральня, літ. П - готельний комплекс цегляний, літ. С - контора цегляна, літ. Т - прохідна, літ. X - будівля цегляна, літ. Ц - насосна цегляна, літ. Р - склад цегляний, літ. Т - СТО тракторне, літ. X - бокси, літ. Ц, літ. Ч - резервуари для води, літ. Щ - сарай, літ. З - вбиральня, літ. Ю - маслобойка цегляна, літ. Я - майстерня, літ. Р - навіс; за усною заявою продавця відчужується: літ. Н - СТО автомобільна цегляна площею 1238,5 кв.м., літ Л. - пекарня глинобетонна, площею 241,2 кв.м., літ. Н - підвал, цегляний площею 246,3 кв.м., літ. П - готельний комплекс цегляний площею 230,2 кв.м., літ. Р - навіс, літ. С -контора цегляна площею 44,3 кв.м., літ. X - будівля цегляна площею 58,2 кв.м., літ. О -вбиральня, літ. М. - будівля цегляна площею 185,2 кв.м., літ Р - склад цегляний, площею 307,6 кв.м., літ. О - вбиральня; вказане майно було продано за 160765,46 грн., з яких 32280 грн. ОСОБА_7 та ОСОБА_5 сплатили (в рівних частинах кожний), інша сума в розмірі 128485,46 грн. покупці (в рівних частинах кожний) зобов'язуються виплачувати до 2010 року, щоквартально в сумі 4588,77 грн. Відповідно до п. 6. цього договору, право власності на вищевказані 21/125 частин нежилого приміщення переходить до покупців за умовами договору повністю, з моменту повного розрахунку за цим договором, про що продавець повідомить письмовою заявою. Також була здійснена державна реєстрація права власності за ОСОБА_4 на 21/250 частин вказаного нежитлового приміщення.

Встановлено судом, що покупці щоквартально вносили сплату за придбану ними частку у вказаному приміщенні, зокрема й ОСОБА_4, який перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продовжували сплачувати вартість придбаних часток у нежитловому приміщенні, але через фінансові труднощі та можливості виконання зобовязання за договором купівлі-продажу ОСОБА_3, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 отримала грошові кошти в кредит відповідно до кредитного договору № 1102-ДКФ від 22.02.2007 року, укладеного з ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Ізмаїльського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» в сумі 14000 грн. строком на 36 місяців.

Рішенням Ізмаїльського міськрайнного суду від 28.08.2008 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано та зазначене рішення набрало законної сили 20.01.2009 р.

Згідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Судом також встановлено, що з квітня 2008 року подружжя стало проживати окремо.

Згідно довідки ВАТ «Держощадбанк України» заборгованість по кредиту на 01.04.2008 року складала 7923,23 грн., яку позивач сплатила самостійно за власні кошти.

Враховуючи, що кредит отримувався для виконання зобовязань за договором купівлі-продажу, що сторонами по справі було підтверджено та не спростовано, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з ОСОБА_4 необхідно стягнути ? частину зазначеної заборгованості на користь ОСОБА_3, що становить 3961,72 грн.

Після ухвалення рішення про розірвання шлюбу ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя.

Цивільній Кодекс України та Сімейний Кодекс України співвідносяться у питанні правового регулювання спільної сумісної власності як акти загальний та спеціальний. Норми СК України щодо здійснення права спільної сумісної власності подружжя деталізують відповідні загальні положення ЦК України. З цього випливає, що не ЦК України, а СК України є основним нормативним актом, який регулює порядок здійснення права розпорядження спільною сумісною власністю подружжя після розірвання шлюбу, а за наявності суперечностей між цими кодексами підлягають застосуванню саме норми СК України.

Таким чином, правовідносини між сторонами по справі є сімейно-правовими та урегульовані положеннями СК України, зокрема Главою 8 - Право спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просять задовольнити їх позовні вимоги, посилаючись на положення ст. 60 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Колегія суддів вважає, що при застосуванні принципу рівності часток подружжя, вартість майна подружжя має враховуватись в цілому.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При здійсненні поділу в судовому порядку суд виходити з презумпції рівності часток.

Частина ч. 4 ст. 71 СК України встановлює присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, таке допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 364 ЦК, яка застосовується до відносин виділу частки із спільної часткової власності згідно ч. 3 ст. 370 ЦК, а за аналогією може бути застосована і до відносин поділу, підкреслюється, що компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Аналогічну позицію висловив і Пленум Верховного Суду України у Постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (абзац 1 п. 25).

Зважаючи на викладене, колегія суддів доходить до висновку, що районний, задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, з порушенням норм матеріального права прийшов до хибного висновку про можливість припинення спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно на підставі ст. 365 ЦК України, не правильно застосував норми матеріального права та чим порушив наведені норми матеріального права.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не довів повністю обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні справи, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВІРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2012 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити.

Здійснити розподіл подружнього майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яке складається із 21/250 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, село Сафяни, вул. Чапаєва, 14, згідно якому виділити на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кожному по 21/500 частин даного нежитлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 ? частину суми, витраченої ОСОБА_3 відповідно до кредитного договору № 1102-ДКФ від 22.02.2007 року, у розмірі 3961 грн. 72 коп. та 459 грн. 33 коп. у відшкодування судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Cудді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_8

ОСОБА_2

ОСОБА_9

10.04.2013 року м. Одеса