Справа № 1227/6383/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2013 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого суддіПосохова І.С.,

при секретарі Колядінцевій П.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивачаКізіми В.В.,

представника відповідачаКорсунського В.В.,

третьої особиБерестової Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18.07.2012 року на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САЕ 701497, виданого 04.06.2011 року, він був власником автобусу SCANIA K 113 TLA, державний номер НОМЕР_1. Даний автобус він придбав для зайняття підприємницькою діяльністю міжміські пасажирські перевезення його знайомою ОСОБА_3 З метою здійснення експлуатації зазначеного автобусу 07.06.2011 року ним була видана довіреність ОСОБА_3 на представлення його інтересів у ДАІ, МРЕВ та інших організаціях щодо його майна. Метою видачі цієї довіреності була експлуатація даного транспортного засобу, а не його реалізація. Однак, 18.07.2012 року ОСОБА_3 зняла автобус з реєстраційного обліку у МРЕВ м. Стаханова і в цей же день реалізувала належний йому автобус своїй матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 Так, згідно з відповіддю № 11/8-64-764 від 17.08.2012 року за підписом начальника ВРЕР м. Сєвєродонецька, 18.07.2012 року автобус SCANIA K 113 TLA, державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію САК 911608, зареєстрований за ОСОБА_4 Він не давав згоди ОСОБА_3 на вчинення такого правочину. Вважає, що ОСОБА_3 мала мету заволодіти даним транспортним засобом, що підтверджується тим, що вона та ОСОБА_4 є рідними матірю та донькою, спадкоємцями першої черги. На сьогоднішній день ОСОБА_3 продовжує здійснювати підприємницьку діяльність щодо експлуатації цього транспортного засобу. Окрім цього, навіть державний номер автобуса, який є його особистою власністю, залишився після перереєстрації у нього колишній. Громадянка ОСОБА_4 не зверталася до нього з пропозицією придбати належний йому автобус. Аналіз дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо належного йому автобуса, вказує на те, що між його довірителем (представником) ОСОБА_3 та стороною ОСОБА_4 була досягнена зловмисна домовленість щодо укладення правочину, метою якого було порушення його прав. У звязку з чим він звернувся з даним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та визнати договір купівлі-продажу від 18.07.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 автобусу SCANIA K 113 TLA, державний номер НОМЕР_1, недійсним; витребувати від ОСОБА_4 та передати йому, ОСОБА_1, автобус SCANIA K 113 TLA, державний номер НОМЕР_1. Суду пояснив, що він у травні 2011 року придбав автобус за його власні кошти, які знаходились на його розрахунковому рахунку в банку. До знайомства з ОСОБА_3 у нього було два підприємства. Він мав солідне виробництво. Гроші зберігав у своєї матері. Він залишив матері на зберігання приблизно 30 тис. доларів. З ОСОБА_3 вони знайомі з 2005 року. З нею вони проживали разом як чоловік та дружина. Однак без реєстрації своїх відносин. Все одно він її не вважає своєю дружиною. Договору про сумісну діяльність вони не укладали. На розрахунковий рахунок гроші він клав поступово. Перший раз поклав гроші на рахунок ОСОБА_3, з причини того, що у нього не було паспорту. З 2005 року він брав гроші у матері та клав їх частинами на рахунок. З цього ж року ОСОБА_3 була приватним підприємцем та займалася торгівлею. Все, що купувалось, оформлялося на неї. На себе він нічого не оформляв з точки зору економії. Офіційно вони свої відносини не реєстрували. ОСОБА_3 оформила на себе туристичне агентство. Від цього бізнесу прибутку не було. Починаючи з 1993 року він заробив 30 тис. доларів. ОСОБА_3 нічого не платила при купівлі автобусу. У травні пригнали автобус, у червні почався туристичний сезон. Треба було оформити багато документів, а часу не було. Він видав довіреність на ОСОБА_3, не замислившись над правовими наслідками такого правочину, оскільки тоді могло стати під загрозу туристичне агентство. Зареєстрували автобус на нього, а довіреність оформили на неї, у них була така домовленість, у звязку з тим, що виникали питання з цього приводу. З 13.07.2012 року вони разом не живуть, а 18.07.2012 року вона продала автобус без його відома. Вона переписала автобус на мати вже після того, як вони перестали разом проживати. Автобус був придбаний для зайняття підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів, отже наміру продавати, або якимось чином позбавлятися автобусу та права власності на нього, наміру він не мав.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що автобус придбаний за гроші її доньки. 20 років вони працюють в туризмі. ОСОБА_1 увійшов у довіру до доньки. Вона заробила гроші, а він переклав їх на своє імя. Її донька та ОСОБА_1 були співмешканцями. Він вмовляв доньку зняти гроші в банку та перекласти в інший банк. Він не був підприємцем, весь бізнес вела її донька. За половину літа він забрав у доньки гроші, а людей потрібно було везти на відпочинок до санаторію. Щоб не зірвався туристичний сезон, вона придбала у доньки автобус за 30 000 доларів. З цих коштів платили заробітну плату водіям, податки, платили працівникам. У неї посвідчення водія немає, завжди працювали наймані водії. Вона не памятає де та коли вона передавала гроші доньці. Гроші передавались у доларах США. У неї були такі гроші, оскільки вона копила на квартиру доньці. ОСОБА_1 грошей вона не давала та не доводила до його відома, що придбала автобус, оскільки вважала, що автобус придбаний за гроші доньки та належить їй. Їй відомо, що на купівлю автобуса у 2011 році гроші давала її донька, знявши їх з рахунку в банку. Тетяна та ОСОБА_1 купувати автобус їздили до Західної України. Він казав, що автобус оформлять на двох, але обманув та оформив його на себе, а їй сказав, що видасть їй довіреність з правом продажу даного автобусу. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав повністю, проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечувала, суду пояснила, що коли вони познайомились з відповідачем, то він ніяких грошей не мав. Він був приватним підприємцем. Вона займалась туристичним бізнесом, тому він проявив до неї інтерес. Він на той час торгував на ринку сувенірами, такими як в Криму. Разом вони прожили девять років. Основний прибуток був від туристичного бізнесу. Депозити спочатку були всі на ній, адже у ОСОБА_1 не було паспорта. Однак, коли він отримав паспорт, то перевів всі депозити на себе. Вони разом купували авто ВАЗ 2111 і оформили його на ОСОБА_1. Він сказав, що наступна машина буде оформлена на неї. Коли вони купували автобус, то вона думала, що він буде належати їм обом, але оформили його тільки на ОСОБА_1. У МРЕВ їм сказали, що її вписати в технічний паспорт не можливо, бо вона не є дружиною ОСОБА_1. Після вона дізналася, що можна було внести її до технічного паспорту. Тоді він зробив на неї генеральну довіреність і сказав їй, що вона може робити все, що завгодно з даним автобусом. Вона зняла з обліку цей автобус та записала його на свою матір. Грошей за автобус мати їй не давала. Вона забрала лише автобус, всі інші речі вона залишила ОСОБА_1. Після оформлення автобусу на імя матері, вона продовжувала займатися підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів, адже вона має ліцензію. Вона вважала перереєстрацію автобуса на маму фактом поділу спільного майна. Автобус вони купили на гроші, які належали їй та знаходились на її депозитних рахунках. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін та інших учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписана від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з довідкою начальника ВРЕР м. Сєвєродонецька при УДАІ ГУМВС України у Луганській області № 11/8-64-764 від 17.08.2012 року, автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію CAE 701497, 04.06.2011 року був зареєстрований за гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 18.07.2012 року даний транспортний засіб знятий з обліку для реалізації за довіреністю ВРЛ 018370 від 07.06.2011 року довіреною особою гр. ОСОБА_3. 18.07.2012 року автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію САК 911608, зареєстрований за гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

Таким чином, з наведеного вище вбачається, що позивач був власником автобусу SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1, тому він має право на звернення до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Як встановлено вище, згідно з довідкою начальника ВРЕР м. Сєвєродонецька при УДАІ ГУМВС України у Луганській області № 11/8-64-764 від 17.08.2012 року, автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію CAE 701497, 04.06.2011 року був зареєстрований за гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10).

Згідно з копією довіреності серії ВРЛ 018370 від 07.06.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_7, та зареєстрованої в реєстрі за № 1484, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в органах ДАІ, МРЕВ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, повязаних з вчиненням правочинів щодо експлуатації та продажу (за ціну та на інших умовах за його розсудом) належного йому на праві власності автомобіля, зареєстрованого ВРЕР м. Стаханова УДАІ УМВСУ в Луганській області 07 червня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу САЕ 701497, виданим тим самим ДАІ тоді ж: марки SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 8), що також підтверджується довідкою від 15.08.2012 року, виданою Приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_7 (а.с. 9).

Отже, ОСОБА_1, видавши довіреність на імя ОСОБА_3, здійснив односторонній правочин. Таким чином, його правомірна дія (вольовий акт), яка заснована на юридичній рівності, майновій самостійності та вільному волевиявленню, була спеціально направлена на досягнення певного правового результату набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, а саме: ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в органах ДАІ, МРЕВ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, повязаних з вчиненням правочинів щодо експлуатації та продажу (за ціну та на інших умовах за його розсудом) належного йому на праві власності автомобіля.

Однак, суд доходить висновку, що при вчиненні даного правочину волевиявлення учасника правочину не відповідало його внутрішній волі з наступних підстав.

Так, з пояснень позивача вбачається, що ОСОБА_3 нічого не платила при купівлі автобусу. У травні пригнали автобус, у червні почався туристичний сезон. Треба було оформити багато документів, а часу не було. Він видав довіреність на ОСОБА_3, не замислившись над правовими наслідками такого правочину, оскільки тоді могло стати під загрозу туристичне агентство. Зареєстрували автобус на нього, а довіреність оформили на неї, у них була така домовленість, у звязку з тим, що виникали питання з цього приводу. З 13.07.2012 року вони разом не живуть, а 18.07.2012 року вона продала автобус без його відома. Вона переписала автобус на мати вже після того, як вони перестали разом проживати. Автобус був придбаний для зайняття підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів, отже наміру продавати, або якимось чином позбавлятися автобусу та права власності на нього, наміру він не мав.

З пояснень третьої особи ОСОБА_3 вбачається, що вони разом купували авто ВАЗ 2111 і оформили його на ОСОБА_1. Він сказав, що наступна машина буде оформлена на неї. Коли вони купували автобус, то вона думала, що він буде належати їм обом, але оформили його тільки на ОСОБА_1. У МРЕВ їм сказали, що її вписати в технічний паспорт не можливо, бо вона не є дружиною ОСОБА_1. Після вона дізналася, що можна було внести її до технічного паспорту. Тоді він зробив на неї генеральну довіреність і сказав їй, що вона може робити все, що завгодно з даним автобусом. Вона зняла з обліку цей автобус та записала його на свою матір. Грошей за автобус мати їй не давала. Вона забрала лише автобус, всі інші речі вона залишила ОСОБА_1. Після оформлення автобусу на імя матері, вона продовжувала займатися підприємницькою діяльністю з перевезення пасажирів, адже вона має ліцензію. Вона вважала перереєстрацію автобуса на маму фактом поділу спільного майна.

Окрім пояснень позивача та третьої особи, викладене підтверджується документами, наявними у матеріалах справи.

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК 911608, 18.07.2012 року транспортний засіб автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований за ОСОБА_2 з правом керування ОСОБА_3 (а.с. 61).

Згідно з копією тимчасового реєстраційного талону серії ДАР № 232076, автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1, 01.10.2012 року ОСОБА_2 передала право користування транспортним засобом ОСОБА_8 (а.с. 61).

Згідно з копією заяви ОСОБА_1 від 20.08.2012 року, поданої приватному нотаріусу Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_7, зареєстрованої в реєстрі за № 1980, він просив скасувати довіреність серії ВРЛ № 018370 від 07.06.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_7, зареєстрованої в реєстрі за № 1484, якою він, ОСОБА_1, уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в органах ДАІ, МРЕВ та всіх інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань, повязаних з вчиненням правочинів щодо експлуатації та продажу (за ціну та на інших умовах за його розсудом) належного йому на праві власності автомобіля, зареєстрованого ВРЕР м. Стаханова УДАІ УМВСУ в Луганській області 07 червня 2011 року (а.с. 5).

Згідно з копією витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 22563512 від 20.08.2012 року, була припинена дія довіреності серії ВРЛ 018370 від 07.06.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_7, зареєстрованої в реєстрі за № 1484 (а.с. 6).

Таким чином, судом вбачається, що оформлення довіреності на ОСОБА_3 було зроблено лише з тих підстав, що ОСОБА_1 не мав часу займатися питанням оформлення документів та для уникнення конфлікту з приводу реєстрації автобусу на нього. Бажання або наміру на перереєстрацію спірного автобусу він не мав, як і не мав наміру оформляти його на ОСОБА_3 Він придбав автобус для здійснення перевезення пасажирів з метою отримання доходу, зареєструвавши автобус на себе. Довіреність була лише формальністю, яка позбавила його від оформлення певних документів. ОСОБА_1, не зважаючи на те, що уповноважив ОСОБА_3 на здійснення від його імені правочинів та договорів щодо експлуатації та продажу спірного автобусу, не допускав з боку ОСОБА_3 дій з приводу перереєстрації автобусу на імя її матері ОСОБА_2, адже й сам не мав такого наміру. За викладених обставин, суд вважає, що волевиявлення ОСОБА_1, яке було закріплено у формі довіреності, не відповідало його волі, тобто внутрішньому бажанню особи вчинити правочин щодо перереєстрації автобусу на іншу особу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину однією стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Невідповідність між дійсним бажанням (волею) та його зовнішнім проявом (волевиявленням) є підставою для визнання судом такого правочину недійсним. Така невідповідність може бути результатом помилки, обману, насильства, збігу тяжких обставин, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною.

Так, представник, вчиняючи правочин, не виражає власної волі, а реалізує волю особи, яку він представляє. Зокрема, ч. 3 ст. 238 ЦК України закріплює, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

У даному випадку при реєстрації автобусу на імя ОСОБА_4 на підставі довіреності серії ВРЛ 018370 від 07.06.2011 року ОСОБА_3 повинна була виражати волю позивача ОСОБА_1, а як було встановлено раніше, він не мав наміру перереєстровувати автобус на іншу особу, таким чином процес формування волі ОСОБА_1 був деформований внаслідок наявності зловмисної домовленості ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а отже, правочин, вчинений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 слід кваліфікувати як вчинений внаслідок зловмисної домовленості.

Так, при вчинені правочину щодо зняття з реєстрації транспортного засобу, автобусу SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1, та реєстрації його за ОСОБА_2, з однієї сторони виступав представник позивача ОСОБА_3, а з другої відповідач ОСОБА_2. Зловмисна домовленість і вчинення правочину ОСОБА_3 з іншою стороною, ОСОБА_2, відбулася на підставі наявних повноважень представника, а саме: довіреності серії ВРЛ 018370 від 07.06.2011 року. В діях представника позивача, ОСОБА_3, існував умисел щодо зловмисної домовленості. Після вчинення правочину настали несприятливі наслідки для особи, яку вона за цією довіреністю представляла, тобто для ОСОБА_1, він позбавився права власності на транспортний засіб, продавати який він не мав наміру. В даному випадку наявний причинний звязок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для ОСОБА_1.

Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. В основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони з представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють.

Правочин, вчинений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 слід кваліфікувати як вчинений внаслідок зловмисної домовленості між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. Даний вид правочину є оспорюваним, оскільки процес формування волі однієї із сторін є деформованим внаслідок наявності зловмисної домовленості її представника з другою стороною, тобто волевиявлення не відображає справжню волю як мінімум однієї сторони.

Втім, позивач просить визнати договір купівлі-продажу від 18.07.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 автобусу SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1, недійсним. Проте судом встановлено, що 18.07.2012 року автобус SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію САК 911608, був зареєстрований за гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі довідки-рахунку від 18.07.2012 року і договір купівлі-продажу транспортного засобу не укладався. Тобто, в даному випадку, на думку суду, мав місце правочин, а не договір.

За таких обставин суд вважає, що позов в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18.07.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 автобусу SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1, підлягає частковому задоволенню.

Щодо витребування автобусу SCANIA K 113 TLA, номерний знак НОМЕР_1, від ОСОБА_2 та передачу його ОСОБА_1, суд вважає, що в цій частині позов також підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Загальним правовим наслідком вчинення правочину в результаті зловмисної домовленості є реституція.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

При заявленні позову про повернення одній стороні речі, отриманої другою стороною недійсного правочину, вбачається схожість реституції з віндикацією. Однак, реституція може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином залишається в його сторони. Як тільки це майно переходить до третьої особи, уже йдеться не про реституцію, а про віндикацію.

Позовна вимога про витребування автобусу від відповідача ОСОБА_2 не може бути задоволена судом, а майно витребуване у відповідача, оскільки спірне майно, передане за правочином, залишається в його сторони, тобто відповідача ОСОБА_2, яка є його власником на момент розгляду справи, а тому, на думку суду, в даному випадку слід застосовувати саме реституцію, яка покликана відновити колишнє становище, а не ставить за мету захистити право власності.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, підписаною від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікованою Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, ст.ст. 202, 203, 215, 216, 232, 236, 238, 317, 319, 321, 386 ЦК України, п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Визнати недійсним правочин, вчинений 18.07.2012 року ОСОБА_3 щодо зняття з обліку автобусу SCANIA K 113 TLA, державний номер НОМЕР_1, що був зареєстрований за ОСОБА_1, та реєстрації автобусу SCANIA K 113 TLA, державний номер НОМЕР_1, за ОСОБА_2.

Зобовязати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автобус SCANIA K 113 TLA, державний номер НОМЕР_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ І.С. ПОСОХОВ