Провадження 2/201/3751/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2013 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Трещова
В.В., при секретарі Горбатенко Д.К.

розглянувши за участю представників
сторін у відкритому судовому засіданні
в м.Дніпропетровську цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Публічного акціонерного товариства
«Мегабанк» про визнання кредитного
договору розірваним та договору поруки
припиненим,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду з вищезазначеним позовом. В
обгрунтування заявлених вимог
посилався на те, що 30.10.2007 року між ПАТ
«Мегабанк» та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № 113-0ЗП/2007,
відповідно до якого ОСОБА_2 отримала
кредит у розмірі 200000 гривень зі сплатою
відсотків за користування кредитом 17,7%
на строк до 29.10.2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вищезазначеним кредитним договором
між ПАТ «Мегабанк» та позивачем ОСОБА_1
було укладено договір поруки №
113-0ЗП/2007-п від 11.05.2010 року.

05.09.2011 року на підставі рішення
Третейського суду з ОСОБА_2 та ОСОБА_1
солідарно стягнута заборгованість за
кредитним договором за період з 30.10.2007
року по 09.06.2011 року.

Виходячи з наведеного позивач просив
суд визнати кредитний договір №
113-0ЗП/2007 від 30.10.2007 року розірваним з
05.09.2011 року, а договір поруки №113-0ЗП/2007-п
від 11.05.2010 року припиненим з 05.09.2011 року.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, з підстав у
ньому викладених. Пояснив, що рішення
Третейського суду від 05.09.2011 року про
стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно
заборгованості за кредитним договором
за період з 30.10.2007 року по 09.06.2011 року та
рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 25.12.2012 року, яким
було стягнуто на користь ПАТ
«Мегабанк» з ОСОБА_2, ОСОБА_1
заборгованність за вказаним кредитним
договором за період з 10 червня 2011 року
по 24 грудня 2012 року, та інші платежі не
виконані до цього часу ні в
добровільному , ні в примусовому
порядку. Пояснив, що стягнувши з
боржника кошти, банк, фактично позбавив
позивача права користуватися
кредитними коштами.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явилась, про час та місце розгляду
справи у судовому засіданні
повідомлялась належним чином, про
причини неявки суду не повідомила.

Представник ПАТ «Мегабанк» у судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечував, посилаючись на їх
безпідставність та необґрунтованість.

Вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ст.58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що 30.10.2007 року між
ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір № 113-0ЗП/2007,
відповідно до якого ОСОБА_2 отримала
кредит у розмірі 200 000 гривень зі
сплатою відсотків за користування
кредитом 17,7% на строк до 29.10.2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вищезазначеним кредитним договором
між ПАТ «Мегабанк» та позивачем ОСОБА_1
було укладено договір поруки №
113-0ЗП/2007-п від 11.05.2010 року.

05.09.2011 року рішенням Третейського суду
з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно стягнута
заборгованість за кредитним договором
за період з 30.10.2007 року по 09.06.2011 року.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 25.12.2012 року було
стягнуто на користь ПАТ «Мегабанк» з
ОСОБА_2, ОСОБА_1 заборгованність за
вказаним кредитним договором за період
з 10 червня 2011 року по 24 грудня 2012 року,
та інші платежі.

Позивач посилається на те, що ПАТ
«Мегабанк» використав своє право
достроково розірвати кредитний
договір відповідно до п.3.3.1 кредитного
договору шляхом дострокового
повернення кредиту та процентів, тобто
з 05.09.2011 року. На думку позивача, банк
фактично розірвав кредитний договір в
односторонньому порядку, але продовжує
нараховувати по кредитному договору
відсотки та штрафні санкції. Також
позивач посилається на те, що оскільки
було розірвано кредитний договір,
договір поруки повинен бути припинений
у зв'язку з розірванням кредитного
договору.

Аналізуючи виниклі між сторонами
правовідносини, суд приходить до
наступного.

Відповідно до ст.ст.553, 554 ЦК України
поручитель відповідає перед
кредитором за виконання боржником його
обов'язку, а у випадку порушення такого
обов'язку боржник та поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники.

Згідно ст.559 ЦК України, порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Відповідно до ст. 598 ЦК України,
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Припинення зобов'язання допускається
на вимогу однієї із сторін
допускається лише у випадках,
встановлених договором або законом.

В статті 509 ЦК України зазначено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь
другої сторони (кредитора) певну дію
(передати майно, виконати роботу,
надати послугу, сплатити гроші тощо)
або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.1 ст.526 Цивільного кодексу
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що
відповідно до статті 6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог ЦК України, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Статтею 651 ЦК України встановлено, що
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Оцінюючи доводи позивача, про те, що
банк звернувшись до суду з позовом
нібито розірвав спірний кредитний
договір суд приходить до наступного.
Рішенням Третейського суду від 05.09.2011
року та рішенням Жовтневого районного
суду м.Дніпропетровська від 25.12.2012 року
було стягнуто на користь ПАТ
«Мегабанк» з ОСОБА_2, ОСОБА_1
заборгованність за вказаним кредитним
договором за відповідні періоди. У цих
справах позовні вимоги, щодо
розірвання договору сторонами не
заявлялись та судом не вирішувались.

Згідно п. 8.2, 1.1 спірного кредитного
договору сторони договору погодили
строк його дії - до 29.10.2017 року.

Таким чином, суд приходить до висновку
про те, що посилання позивача на
фактичне розірвання в односторонньому
порядку спірного договору банком є
безпідставним.

Суд критично, у сукупності з іншими
доказами у справі оцінює доводи
представника позивача в судовому
засіданні в частині того, що
звернувшись до суду з позовом про
стягнення коштів, банк нібито позбавив
позивача можливості користуватися
коштами наданими в кредит, оскільки
вони не відповідають фактичним
обставинам справи та наявним у ній
доказам. Так, сторонами справи не
оспорюється, що за спірним кредитним
договором боржник отримав від банку
кредит в розмірі та на умовах
узгоджених сторонами у договорі. В
порушення умов договору боржник не
повернув кошти банку, що підтверджено
рішенням суду. Рішення суду про
стягнення коштів за цим договором не
виконано до цього часу, що також
визнано сторонами справи. Таким чином,
твердження позивача про порушення його
прав та про одностороннє розірвання
договору банком є безпідставним.

Таким чином, підстав для задоволення
позову в частині вимог про розірвання
кредитного договору не вбачається у
зв'язку з недоведеністю та
необґрунтованістю позовних вимог.

Крім того, суд враховує, що позивачем за
даною вимогою обрано спосіб захисту
цивільних прав, який не відповідає
способам їх захисту, які передбачені
діючим законодавством, оскільки цю
позовну вимогу заявлено саме як :
«вважати розірваним» спірний
кредитний договір.

Оцінюючи позовні вимоги в частині
припинення договору поруки суд
приходить до наступного.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вищезазначеним кредитним договором
між ПАТ «Мегабанк» та позивачем ОСОБА_1
було укладено договір поруки №
113-0ЗП/2007-п від 11.05.2010 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст.553 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

Згідно з ст.554 ЦПК України у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Частиною 1 ст.598 ЦК України передбачено,
що зобов'язання припиняється частково
або в повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання
передбачені ст. ст.599-601, 604-609 ЦК України,
зокрема ст. 599 України передбачено, що
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, унаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Оскільки у даній справі не
встановлену факту та підстав
припинення основного зобов'язання,
підстави для припинення договору
поруки, також, відсутні.

Крім того, суд враховує, що позивачем і
за даною вимогою обрано спосіб захисту
цивільних прав, який не відповідає
способам їх захисту, які передбачені
діючим законодавством, оскільки цю
позовну вимогу заявлено саме як :
«вважати припиненим» спірний договір
поруки.

Таким чином, оскільки факт порушення
відповідачами прав свобод чи інтересів
позивача не знайшов свого
підтвердження, жодних правових підстав
для задоволення позову судом не
встановлено, а позивачем не надано,
тому суд приходить до висновку про
необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
судові витрати у справі покладаються
на сторону, проти якої постановлене
рішення, тобто у даному випадку не
відшкодовуються позивачу.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити у
повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом 10 днів з дня його проголошення
шляхом подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
м.Дніпропетровська.

Суддя