Справа № 296/3415/12-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2013 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

судді Адамовича О.Й.;

за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко А,І,;

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2;

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житлом та усунення перешкод у користування приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визначити порядок користування спільним майном - квартирою №87 розташованою за адресою провулок Вокзальний, буд.10, усунути перешкоди у користуванні приватною власністю та вселити позивача до зазначеної квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та відповідач є співвласниками вищезгаданої квартири. Право власності позивача на зазначену квартиру виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.03.2002 року, за яким ОСОБА_1 набула у власність 2/3 частини названої квартири, яка належала померлому ОСОБА_4 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.10.2005 року, за яким ОСОБА_1 набула право власності на 3/4 частину названої квартири, яка належала померлій ОСОБА_5. Згідно даних свідоцтв про право на спадщину ОСОБА_6 зареєструвала право власності в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації, згідно чинного законодавства. Оскільки між сторонами виник спір про порядок користування та володіння спірною квартирою, відповідач ОСОБА_3, який також є співвласником та користувачем спірної квартири, відмовляється надати позивачу ключі від вхідних дверей та перешкоджає позивачу у користуванні квартирою, відмовляється відчиняти двері та не дає жодної змоги потрапити до квартири, тобто порушує право позивача на користування житлом, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити.

Відповідач позов не визнав та просив в позові відмовити.

Від представника відповідача надійшла заява щодо розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд при вирішенні спору виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Право спільної часткової власності на зазначену квартиру у позивача виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.03.2002 року, за яким ОСОБА_1 набула у власність 2/3 частини названої квартири, яка належала померлому ОСОБА_4 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.10.2005 року, за яким ОСОБА_1 набула право власності на 3/4 частину названої квартири, яка належала померлій ОСОБА_5 (а.с. 10-13).

Згідно довідки КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради від 07.09.2012 року №12811, право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 в розмірі 17/36 ідеальної частки та за ОСОБА_3 в розмірі 19/36 ідеальної частки (а.с.8).

Згідно технічного паспорту спірна квартира має загальну площу 48,79 кв.м. в тому числі житлову - 34,1 кв.м., підсобну 14,0 кв.м. та складається з трьох жилих кімнат площею 8,4 кв.м., 14,1 кв.м. та 11,6 кв.м. та місць загального користування: кухня - 5,5 кв.м., коридор - 5,3 кв.м., туалет - 1,2 кв.м. , балкон 0,69 кв.м., ванна кімната - 2,0 кв.м. та кладова.

З довідки, виданої Комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством №9 Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 507 від 05.09.2012 року, вбачається, що в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровано ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Позивач вказує, що вона як власник частини квартири хоче в ній проживати, проте, відповідач перешкоджає їй реалізувати дане право. Факт вчинення перешкод зі сторони відповідача у доступі до житла підтверджуєься тим, що, 17.07.2012 року до Корольовського РВ УМВС України в Житомирській області з письмовою заявою звернулась ОСОБА_1, з приводу протиправних дій брата ОСОБА_3 В ході перевірки опитаний ОСОБА_3 пояснив, що він дійсно являється власником частини квартири №87, по пров. Вокзальному, 10, а інша частина квартири належить його сестрі ОСОБА_1 Також, ОСОБА_3 пояснив, що сестру він не впускає до спільної квартири, так як остання постійно висловлює слова погроз фізичною розправою в його бік (а.с.16).

Проте, в судовому засіданні позивач зазначила, що ніяких погроз своєму брату не висловлювала. Однак, з метою запобігання непорозумінь щодо користування спільною власністю просить визначити порядок користування квартирою з урахуванням часток кожного із співвласників. Зокрема, позивач просить надати їй в користування кімнату 6 площею 14,1 кв.м. та балкон. Відповідачу просить надати в користування ізольовані кімнати 7 та 5 площею 11,6 кв.м. та 8,4 кв.м. відповідно. В спільному користуванні співвласників залишити кухню, коридор, ванну кімнату і туалет.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати,дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР, надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому

належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно положень ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Як вбачається з ч. 2 ст. 386 ЦК України, за власником закріплюється право у разі наявності в нього достатніх підстав припускати можливість порушення свого права власності іншою особою звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Відповідно ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Оскільки позивач є влаником 17/36 ідеальних частин квартири, але не може реалізувати своє право власності через самоправні дії відповідача, суд, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині вселення позивача в квартиру АДРЕСА_4 та зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод позивачу в користуванні власністю 3/12 частини спірної квартири.

Щодо вимог про визначення порядку користування квартирою, то вони підлягають частковому задоволенню з огляду на те, що в позовній заяві не визнано щодо порядку користування кладовою.

В судовому засіданні позивач та її представник не заперечиди щодо залишення кладовки в користуванні відповідача з огляду на те, що в позивача залишається в користуванні балкон.

Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У зв'язку з цим, позивачу слід надати у користування кімнату 6 площею 14,1 кв.м та балкон, що прилягає до вказаної кімнати, а кімнату 7 площею 11,6 кв.м, кімнату 5 площею 8,4 кв.м та кладову залишити в користуванні ОСОБА_3.

Щодо заперечень відповідача про неможливість спільного проживання з позивачем через стан здоров'я, то згідно відповідей виконавчого комітету Житомирської міської ради та Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 ОСОБА_3 недієздатним в зв'язку з психічним захворюванням не визнається (а.с.40,41).

Керуючись позиціями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1, 02.12.1968р.н. в квартиру №87 розташовану за адресою провулок Вокзальний, буд.10 в м.Житомирі.

Визначити порядок користування квартирою №87 розташованою за адресою провулок Вокзальний, буд.10 в м.Житомирі виділивши (надавши) в користування ОСОБА_1 кімнату 6 площею 14,1кв.м та балкон, що прилягає до вказаної кімнати.

Кімнату 7 площею 11,6 кв.м, кімнату 5 площею 8,4 кв.м та кладову залишити в користуванні ОСОБА_3.

Кухню, коридор, ванну кімнату та туалет залишити в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира на протязі 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. Й. Адамович