У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2013 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області в складі

суддів: Хилевича С.В., Оніпко О.В., Рожина Ю.М.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду від 6 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку „Приватбанк про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду від 6 грудня 2012 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства комерційного банку „Приватбанк (далі ПАТ „Приватбанк або Банк) про визнання недійсним кредитного договору.

У поданій апеляційній скарзі позивач через свого представника - ОСОБА_3 покликався на неправильне застосування норм матеріального права в звязку з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначав про те, що висновок суду щодо відсутності в оспорюваному договорі несправедливих умов є хибним. Питання відповідності угоди вимогам Закону України „Про захист прав споживачів ним не зясовувалося.

Як підставу для задоволення позову вказував на положення ст.ст. 10, 18, 19 Закону України „Про захист прав споживачів, ст. 6 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг та ст.ст. 203, 628 ЦК України. Ці вимоги судом застосовано не було, що призвело до помилкового вирішення справи.

Вважав, що використання відповідачем іноземної валюти долара США як предмета кредитних відносин є обставиною, що значно погіршує становище ОСОБА_2 як споживача в порівнянні з ПАТ „Приватбанк.

З цих міркувань просив скасувати рішення Рівненського районного суду від 6 грудня 2012 року, ухваливши нове про визнання кредитного договору недійсним із застосуванням наслідків його недійсності (реституції).

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_2 не обґрунтував своїх вимог про порушення його субєктивних прав внаслідок укладення кредитного договору з використанням нечесної підприємницької практики та порушення правил ст. 203 ЦПК України при укладенні оспорюваного правочину

Матеріалами справи встановлено, що 4 вересня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір №ROHSGA, за умовами якого ПАТ „Приватбанк надав, а позивач прийняв 23 920, 77 доларів США. З них: 15 853, 37 доларів США передано на споживчі цілі, з яких 15 000 доларів США видано безпосередньо через касу, 450 доларів США використано на сплату винагороди за надання фінансового інструменту, 326, 29 доларів США на сплату страхового платежу, 77, 08 доларів США на сплату особистого страхування, а також 8 067, 40 доларів США на сплату страхових платежів до 4 вересня 2028 року і сплату відсотків на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 9-14).

З метою повернення кредитних коштів виконання зобовязання забезпечено іпотекою, про що укладено відповідний договір №908009 від 04.09.2008 року, а предметом обтяження виступив житловий будинок №45 по вулиці Воїнів-Інтернаціоналістів в с. М. Олексин Рівненського району та земельна ділянка для його обслуговування площею 0, 1208 га (а.с. 16-21).

Вважаючи, що кредитний договір укладено Банком з використанням нечесної підприємницької практики і порушенням загальних вимог, додержання яких є необхідним для його чинності, ОСОБА_2 в грудні 2012 року звернувся до суду про визнання оспорюваного договору недійсним та застосування у звязку з цим реституції.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, в редакції, що діяла на час укладення договору, - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 18, 19 Закону України „Про захист прав споживачів забороняється використання кредитором несправедливих договірних умов та нечесної підприємницької практики. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Розяснення, дані у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03. 2012 року №5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин, вказують про врахування судами при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема Цивільного кодексу України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України „Про захист прав споживачів.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та вірно встановивши неможливість застосування зазначених норм закону до спірних правовідносин, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позову і визнання недійсним кредитного договору з цих підстав.

Так, умотивованими є його висновки про те, що при укладенні правочину особисті цивільні права ОСОБА_2 порушено не було. Не заслуговують на увагу посилання позивача на недотримання принципу рівності контрагентів, обмеження прав як споживача на одержання інформації про кредит, небезпечність наданої продукції, невстановлення вартості кредиту, використання нечесної підприємницької діяльності, недодержання правил ст. 203 ЦК України щодо загальних вимог при укладенні правочину, невизначеність договірних прав і обовязків сторін.

Щодо вимог про незаконність використання при кредитуванні іноземної валюти долара США, то колегія суддів ураховує, що оспорюваний договір укладено до набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг, а тому позов окремо з цієї підстави задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги про неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до незастосування судом норм закону, які підлягали застосуванню, спростовуються правильністю висновків суду.

Підставами для залишення апеляційної скарги без задоволення є відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 6 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: