УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №605/1228/2012 Головуючий у 1-й інст. Грищенко М.В.
Категорія 27 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Кузьмінської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Осівецька сільська рада Брусилівського району, про визнання недійсним договору іпотеки,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк",

на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2013 року,-

встановила:

У грудні 2012 року неповнолітній ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 10 липня 2007 року, укладений між його матірю - ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" (далі Банк).

В обґрунтування позову зазначив, що оспорюваний договір суперечить його житловим правам, оскільки предмет договору, а саме будинок по вул. Кірова, 50а в селі Осівці Брусилівського району є його постійним місцем проживання з народження. При укладенні договору іпотеки його батьками, з метою отримання фінансової вигоди, шляхом зловмисної домовленості, було знято з реєстрації його та інших неповнолітніх дітей за вищевказаною адресою, однак вони продовжували проживати у будинку, у якому проживають на даний час. У звязку з невиконанням кредитних зобовязань на предмет іпотеки звернуто стягнення, що призвело до порушення його прав на користування зазначеним будинком.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2013 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Апелянт зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про необхідність отримання дозволу органу опіки і піклування на укладання договору іпотеки, оскільки позивач на час укладання такого договору був зареєстрований за іншою адресою, та помилково застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» адже позивач по справі не має відповідного статусу безпритульної дитини або бездомної особи.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітній ОСОБА_1 та інші діти мали право користування предметом іпотеки на момент укладення відповідного договору, а тому правочин, вчинений батьками з порушенням вимог ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України, ч. 1 ст. 203 ЦК України, суперечить майновим правам та інтересам їх дітей, та у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають матеріалам справи та нормам матеріального права, узгоджуються з дослідженими судом доказами.

Так, згідно зі ст. 177 СК України, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органу опіки та піклування є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням. За змістом ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суди при вирішенні таких спорів повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього позивача ОСОБА_1 (а.с. 5). 03.07.2010 року ОСОБА_2 з дітьми, в тому числі на той час неповнолітніми, знялася з місця реєстрації за адресою: Брусилівський район, с. Осівці, вул. Кірова, 50а та зареєструвалася за адресою: Брусилівський район, с. Осівці, вул. Жовтнева, 36 (а.с. 73, 75-80, 95, 161-166).

10 липня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № ZRZ0GA00003938, укладеному між ОСОБА_3 та ПАТ КБ "ПриватБанк", між ОСОБА_2 та Банком укладено договір іпотеки № ZRZ0GA00003938, відповідно до умов якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку житловий будинок, по вулиці Кірова, 50а, в селі Осівці Брусилівського району Житомирської області (а.с. 6-8). Дозвіл органом опіки та піклування на укладання такого договору не надавався.

Разом з тим, позивач та інші діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 після зняття з реєстрації продовжували проживати з батьками у зазначеному будинку як на день укладання договору іпотеки так і після його укладання, що підтверджується поясненнями ОСОБА_3, ОСОБА_2, представника третьої особи - Осівецької сільської ради Брусилівського району, довідкою сільської ради від 13.11.2012 року №380 (а.с. 9), показаннями свідків: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які на час оспорюваного договору були неповнолітніми, та в судовому засіданні зазначили, що місця проживання не змінювали, а про договір іпотеки та реєстрацію місця їх проживання у бабусі не знали.

Відтак, доводи апелянта щодо відсутності у неповнолітнього позивача та інших дітей права користування предметом іпотеки на момент укладання оспорюваного договору, колегією суддів визнаються необґрунтованими.

Крім того, у відповідності до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року, при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, суд не може повязувати право особи на користування жилим приміщенням з фактом її реєстрації.

Банком не доведено обставин, що мати, яка є власником іпотечного будинку, разом з дітьми переселилися в інше житлове приміщення і тим самим набули права користування будинком, у якому зареєструвалися напередодні укладання договору іпотеки (по вул. Жовтневій, 36 в с. Осівці).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладенням оспорюваного договору іпотеки були порушені права неповнолітнього позивача, а тому такий правочин суд обґрунтовано визнав недійсним.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" відхилити.

Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 28 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий Судді: