Справа № 307/815/13-ц
Провадження № 2/307/752/13
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 квітня 2013 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Ніточко В.В., при секретарі Плиска Ю.С., з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:

Виконавча дирекція Закарпатського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі Виконавча дирекція Фонду) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що працівнику Берегівського міжрайонного управління водного господарства ОСОБА_3 було виплачено з боку Виконавчої дирекції Фонду втрачений заробіток у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності на загальну суму 6 877,24 грн. ОСОБА_3 отримав травму внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2, що підтверджується вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 лютого 2012 року, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. У звязку з викладеним позивач просив стягнути вказані кошти в порядку регресу із ОСОБА_2, з вини якого ОСОБА_3 заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечив, оскільки вважає себе не винуватим у ДТП.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 25 вересня 2012 року, ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Потерпілим по даній справі був ОСОБА_3 (а.с.4-5, 30-32).

ОСОБА_3 працює в Берегівському міжрайонному управління водного господарства.

Внаслідок перебування ОСОБА_3 на лікарняному позивач відшкодував йому за рахунок Фонду заробіток, не отриманий ним внаслідок тимчасової втрати працездатності на загальну суму 6 877,24 грн. (а.с. 6).

Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зазначена норма, що міститься в главі 82 ЦК України та регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.

Разом з тим правовідносини, повязані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено.

Зазначений висновок ґрунтується на комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року (далі Основи) та Закону України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" (далі Закон).

Вказані закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообовязкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообовязкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобовязання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб.

Преамбулою Закону передбачено, що страхування на випадок тимчасової втрати працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Статтею 5 Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема, є обов'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обовязковість фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності витрат, повязаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг в обсягах, передбачених цим Законом; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів загальнообовязкового державного соціального страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності; відповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом.

Згідно з п. 1 ст. 2 Закону субєктами страхування є: страховик Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; страхувальник роботодавець; застрахована особа найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи, на користь яких здійснюється загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності. Обєктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою.

Таким чином, страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності є обовязковим особистим страхуванням.

Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообовязкового державного соціального страхування згідно із Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум.

Крім того, задоволення таких вимог означало б заміну сторін у зобовязанні, в якому права застрахованої особи на отримання відшкодування перейшли б до страховика, у той час як відповідно до ст. 515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобовязаннях, нерозривно повязаних з особою кредитора, зокрема про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя.

Оскільки сфера дії Закону поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими нормативно-правовими актами, не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоровю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування.

Відповідно до вимог ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та для судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Постановою Верховного Суду України від 12 вересня 2011року за № 6-21-цс-11 визначено, що норми гл.67 ЦК України не передбачають права страховика, який сплатив страхове відшкодування особі застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум.

Беручи до уваги вищенаведене, суд прийшов до висновку, що підстав для задоволення заяви Виконавчої дирекції Фонду немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 60, 209, 213-215, 3607 ЦПК України, ст. ст. 993, 980, 999, 1191 ЦК України, положеннями Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року, Законом України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням", суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Закарпатського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами, які беруть участь у справі але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя В.В. Ніточко