Справа №
Пр.№2/333/2851/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2013 року

м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
в складі:

головуючого судді:

Наумової І.Й.,

при секретареві:

Кунець В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2,
представників відповідача ОСОБА_3,
ОСОБА_4 розглядаючи у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Запорізький
автомобілебудівний завод» про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя із позовом до Публічного
акціонерного товариства «Запорізький
автомобілебудівний завод» про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу. В обґрунтування позовних
вимог позивач зазначив, що 28.08.1997 року
наказом № 239-К він був прийнятий на
роботу начальником Автоколони №1
Відокремленого госпрозрахункового
підрозділу «Автотранспорт» Публічного
акціонерного товариства «Запорізький
автомобілебудівний завод». Позивач
зазначає, що наказом № 634-К від 24.07.2013
року, він був звільнений в зв’язку з
втратою довіри зі сторони власника за
п.2 ст. 41 КЗпП України. Підставою для
звільнення стала перевірка ВХРП
«Автотранспорт» відповідно до
виявлених фактів систематичних
недостачах дизельного палива, а також
бездіяльності керівників підрозділу в
цьому питанні. Позивач зазначає, що
вважає дане звільнення не законним,
оскільки безпосередньо не
обслуговував грошові, товарні або
культурні цінності, не займався їх
прийманням, зберіганням,
транспортуванням, розподілом.
Відповідач не покладав на нього
відповідні обов’язки з здійснення
зазначених операцій та жодних винних
дій або бездіяльності в нецільовому
використанні дизельного палива
окремими водіями. На підставі
вищевикладеного позивач просить
поновити його на роботі на посаді
начальника «Автоколони №1», стягнути
на його користь з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу за
період з 24.07.2013 року до набрання
чинності рішення суду про поновлення,
стягнути моральну шкоду у розмірі 15
000 грн.

У судовому засіданні
позивач та його представник позовні
вимоги підтримали в повному обсязі та
просили їх задовольнити з підстав
викладених у позовній заяві.

Представники відповідача
у судовому засідання позовні вимоги не
визнали та просили відмовити в їх
задоволенні з наступних підстав.
Позивача було звільнено з займаної ним
посади на підставі п.2 ст. 41 КЗпП
України, в зв’язку з втратою до нього
довіри зі сторони власника за
попередньою згодою профспілкового
комітету (Протокол № 8 від 22.07.2013 року).

Як пояснили представники
відповідача, підставою для звільнення
Позивача стали наступні факти:
виявлення нецільового використання
автомобільного палива на ВГРП
«Автотранспорт», спричинені збитки за
рахунок нестачі дизельного палива, що
стало результатом невиконання
керівниками своїх посадових
обов’язків, неприйняття мір по
недопущенню виникнення
невідповідностей в обліку
автомобільного палива, виявлених
результатами службового розслідування
та викладених в ОСОБА_3 від 03.07.2013 року.
Службовим розслідуванням, результати
якого викладені в ОСОБА_3 службового
розслідування по факту нестачі
дизельного палива в АК-1 від 12.07.2013 року,
яким встановлено факти відсутності зі
сторони посадових осіб ВГРП
«Автотранспорт» контролю за потребою в
паливі в місцях заправок автомобілів в
період виконання перевозок шляхом
звірення оперативних інформацій та
оборотних відомостей
паливо-постачаючих компаній про
здійсненні заправки з реальним
місцезнаходженням транспортних
засобів та наданими водіями чеків
терміналів АЗС. За халатне відношення
до своїх службових обов’язків
начальника Автоколони №1 ОСОБА_1, яке
виразилось в відсутності з його
сторони належного контролю за роботою
водіїв, отриманням, обліком та
витрачанням дизельного палива,
використанням смарт-карт, які
застосовуються для його придбання,
комісією запропоновано його звільнити.
Представник відповідача також
зазначила, що позивач не обґрунтував в
чому полягає моральна шкода, якими
неправомірними діями чи бездіяльністю
її заподіяно позивачеві, з яких
міркувань він виходив, визначаючи
розмір шкоди, та якими доказами це
підтверджується.

Заслухавши пояснення
позивача та його представника,
заперечення представників
відповідача, свідків, вивчивши
матеріали справи та надані документи,
суд приходить до висновків, що позовні
вимоги позивача не обґрунтовані, не
знайшли свого підтвердження у судовому
засіданні і не підлягають задоволенню.

В судовому засіданні
встановлені наступні обставини та
правовідносини.

Згідно Записки про
приймання на роботу № 2613 від 16.04.1998
року, яка має силу наказу, ОСОБА_5 був
призначений на посаду начальника
автоколони автотранспортного
господарства Спільного
українсько-корейським підприємством з
іноземною інвестицією у формі
закритого акціонерного товариства
«АвтоЗАЗ-Деу» «Запорізький
автомобілебудівний завод», яке 04.01.2003
року було перейменовано на Закрите
акціонерне товариство з іноземною
інвестицією «Запорізький
автомобілебудівний завод» та 11.04.2011
року перейменовано на Публічне
акціонерне товариство «Запорізький
автомобілебудівний завод». Підрозділ,
в який був прийнятий позивач на роботу,
24.06.1998 року перейменовано на ЦАТ, 01.05.2004
року в ХРП «Автотранспорт», 13.05.2011 року
в відокремлений госпрозрахунковий
підрозділ «Автотранспорт» ВХРП
«Автотранспорт». Вищевказане
підтверджується копією трудової
книжки, виданої на ім’я позивача (а.с.
4-6).

Свої обов’язки ОСОБА_1
виконував на підставі посадової
інструкції начальника автоколони №1
Госпрозрахункового підрозділу
«Автотранспорт», з якими він був
ознайомлений під розпис (а.с.18-21).

03.07.2013 року на підставі
листа заступника Голови Правління
ОСОБА_6 № 10 від 16.06.2013 року та згідно
розпорядження № 161 від 12.07.2013 року
директора ВХРП «Автотранспорт» ПАТ
«ЗАЗ» ОСОБА_7 були проведені службові
розслідування, за якими комісії
встановили факти недостачі дизельного
палива у водіїв автоколони № 1, які за
допомогою смарт-карт за період 2010-2013
рік незаконно отримали дизельного
палива на загальну суму 165 459,73 грн.
(а.с.53).

Комісії в ОСОБА_3 службового
розслідування від 03.07.2013 року та ОСОБА_3
службовогорозслідування по факту
нестачі дизельного палива в АК-1 від
12.07.2013 року зазначили, що виникненню
збитків підприємства сприяла
недбалість з боку посадових осіб
підрозділу, в тому числі начальника
автоколони №1 ОСОБА_1, яка виявилась у
відсутності належного контролю за
роботою водіїв, отриманням, обліком та
витрачанням дизельного палива
отриманого за смарт-картами та
несвоєчасним повідомленням власника
підприємства або уповноваженого ним
органа про факт розкрадання дизельного
пального з боку водіїв (а.с. 10-17, 54-57).

Наказом № 634-к від 24.07.2013
року ОСОБА_1 був звільнений у зв’язку
із втратою довіри з боку власника на
підставі п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с.7).

Згідно з ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий
договір є угода між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом чи фізичною особою, за якою
працівник зобов'язується виконувати
роботу, визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівникові заробітну плату і
забезпечувати умови праці, необхідні
для виконання роботи, передбачені
законодавством про працю, колективним
договором і угодою сторін.

Відповідно до п.2 ст.41 КЗпП
України, трудовий договір, укладений на
невизначений строк, може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом також,
зокрема, у випадку винних дій
працівника, який безпосередньо
обслуговує грошові, товарні або
культурні цінності, якщо ці дії дають
підстави для втрати довір’я до нього з
боку власника або уповноваженого ним
органу.

Постановою Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» №9
від 6 листопада 1992 року роз’яснено, що
звільнення з підстав втрати довіри суд
може визнати обґрунтованим, якщо
працівник, який безпосередньо
обслуговує грошові або товарні
цінності (зайнятий їх прийманням,
зберіганням, транспортуванням,
розподілом, тощо), вчинив умисно або з
необережності такі дії, які дають
власнику або уповноваженому ним органу
підстави для втрати до нього довіри,
зокрема, неповідомлення відповідним
посадовим особам (власнику чи
уповноваженому ним органу) про
обставини, що перешкоджають збереженню
грошових і матеріальних цінностей. При
встановленні у передбаченому законом
порядку факту вчинення працівником
будь-яких корисливих правопорушень ці
працівники можуть бути звільненні з
підстав втрати довіри до них і у тому
випадку, коли зазначені дії не
пов’язані з їх роботою.

ОСОБА_1 був звільнений з
посади начальника автоколони №1 ВХРП
«Автотранспорт». Посадовою
інструкцією начальника автоколони №1
ВХРП «Автотранспорт» передбачено
здійснення контролю за виконанням
водійським складом виробничих завдань,
доведення керівництва про всі виявлені
порушення в межах своєї компетенції та
внесення пропозиції по їх усуненню,
надання пропозицій про покарання
працівників за порушення правил
внутрішнього трудового розпорядку.

В функціональні обов’язки
ОСОБА_1 входило здійснення контролю
виконання техніко-економічних
показників автоколони, контролю за
складанням водіями автоколони № 1
документації, організація її
своєчасного здавання в обробку.
Останній ніс відповідальність за стан
трудової та виробничої дисципліни в
автоколоні, технічний стан та
збереження ввіреного йому рухомого
майна.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_1
не дотримувався належним чином
Посадової інструкції, що призвело до
нецільового використання дизельного
палива та спричинення збитків за
рахунок його нестачі.

З положень п.2 ст. 41 КЗпП
України вбачається, що коло
працівників, до яких може бути
застосована дана норма може бути
розширене за рахунок основного кола
матеріально відповідальних осіб, тобто
осіб, з якими відповідно до
законодавства можуть бути укладені
договори про повну матеріальну
відповідальність. Такі працівники
можуть бути звільненні у зв’язку в
втратою довіри, хоча б основний зміст
їх роботи не зводиться до прийняття та
збереження товарних цінностей.

Для вирішення питання про
можливість звільнення працівника з
роботи у зв’язку з втратою довіри не
має значення, чи був з таким
працівником фактично укладений
договір про повну матеріальну
відповідальність. Досить того, що він
повинен укладатися та що працівник
здійснив за наявності його вини дії, що
дають підставу для втрати довіри.

Судом встановлено, що
договір про повну матеріальну
відповідальність з ОСОБА_1 не
укладався, але відповідно до Посадової
інструкції останній несе
відповідальність за технічний стан та
зберігання ввіреного йому рухомого
майна.

ОСОБА_1 приймав участь в
проведенні щорічних інвентаризацій як
матеріально відповідальна особа за
стан основних фондів, які
обліковуються на балансовому рахунку
10, що є вимогою п. 11.2 Інструкції по
інвентаризації основних засобів,
нематеріальних активів,
товарно-матеріальних цінностей,
грошових коштів і документів та
розрахунків, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України від 11
серпня 1994 року № 69 з змінами та
доповненнями, та як матеріально
відповідальна особа підписував
відповідні інвентаризаційні
відомості.

У відповідності до п.3
вищезазначеної інструкції, в зв’язку з
звільненням матеріально
відповідальної особи ОСОБА_1
розпорядженням № 157 від 10 липня 2013 року
директора ВХРП «Автотранспорт» була
призначена відповідна комісія з метою
проведення інвентаризації основних
фондів (а.с.61).

Згідно ст.43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
вищезазначених підстав може бути
проведено лише за попередньою згодою
профспілкової організації.

Як вбачається з матеріалів
справи дана вимога законодавства
відповідачем під час звільнення
позивача дотримана, а саме на засіданні
цехового комітету профспілки ВХРП
«Автотранспорт» було вирішено надати
згоду на звільнення ОСОБА_1 по п.2 ст. 41
КЗпП у зв’язку з втратою довіри до
нього зі сторони власника, що
підтверджується випискою з протоколу
засідання цехового комітету
профспілки від 22.07.2013 р. (а.с.22).

Повноваження цехового
комітету профспілки на дачу згоди на
звільнення працівника з ініціатива
власника або уповноваженого ним органу
підтверджуються матеріалами справи.

Актом перевірки додержання
суб’єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов’язкове державне
соціальне страхування № 08-02-0034/1447, яка
проводилась з 12.09.2013 по 16.09.2013 року
Територіальною державною інспекцією з
питань праці у Запорізькій області
Державної інспекції України з питань
праці, на підставі звернення ОСОБА_1,
порушень вимог законодавства з питань
праці при звільненні ОСОБА_1 не
встановлено. Акт перевірки № 08-02-0034/1447
від 16.09.2013 року у встановленому законом
порядку не оскаржений (а.с.90-98).

Суд критично ставиться до
викладеного в листі Заступника
начальника інспекції ОСОБА_8 на ім’я
ОСОБА_1 в якому останньому було
повідомлено про результати перевірки,
та зазначено, що підстав для звільнення
останнього за п.2 ст. 41 КЗпП України не
достатньо (а.с.86).

Відповідно до п.6 ст. 7
Закону України «Про основні засади
державного нагляду (контролю) у сфері
господарської діяльності від 5 квітня
2007 року № 877-V з змінами тадоповненнями,
п.7 Порядку проведення перевірок
посадовими особами Державної
інспекції України з питань праці та її
територіальних органів, затверджених
Наказом Міністерства соціальної
політики України 02.07.2012 року № 390, за
результатами перевірки складається
акт перевірки. У разі виявлення
порушень законодавства про працю
вносяться приписи про усунення
виявлених порушень, вживаються заходи
щодо притягнення винних осіб згідно із
вимогами чинного законодавства. Як
зазначалось вище, Територіальною
державною інспекцією з питань праці у
Запорізькій області порушень норм
законодавства про працю при звільненні
ОСОБА_1 не встановлено, про що зазначено
у відповідному акті перевірки.

Зібраними по справі
доказами встановлено, що позивач не
виконував належним чином свої посадові
обов’язки, не дотримувався вимог
локальних нормативних актів, які діють
на підприємстві, в тому числі
колективного договору, Положення про
персонал, не забезпечив контроль за
роботою водіїв, отриманням,
витрачанням, обліком дизельного
палива, використанням смарт-карток, які
використовуються для придбання палива,
своєчасне повідомлення власника
підприємства або уповноваженого ним
органу про факти розкрадання
дизельного пального з боку підлеглих
йому водіїв.

Допитаний у судовому засіданні свідок
ОСОБА_9, який працював в автоколоні № 1 і
був підлеглим ОСОБА_1, пояснив, що на
вимогу ОСОБА_1 передавав йому
старт-карту, яку останній
використовував для придбання палива в
особистих цілях.

Допитаний у судовому
засіданні свідок ОСОБА_10 в судовому
засіданні пояснив, що він працює
начальником виробничо-диспетчерського
відділу ПАТ «ЗАЗ» та входив у склад
комісії по перевірці по факту нестачі
дизельного палива в АК-1, якою було
встановлено порушення в нецільовому
використанні палива в автоколоні та
зазначив, що ОСОБА_1 як керівник повинен
був контролювати використання палива.

Оцінивши наведені обставини та докази
суд вважає, що позовні вимоги позивача
не знайшли підтвердження в судовому
засіданні, у зв'язку з чим, вони не
підлягають задоволенню.

У зв’язку з тим, що суд не
знайшов підстав для поновлення ОСОБА_1
на роботі в ПАТ «ЗАЗ», відповідно до ч.2
ст. 235 КЗпП України в задоволенні
позовних вимог про стягнення з ПАТ
«ЗАЗ» середнього заробітку за час
вимушеного прогулу слід відмовити в
повному обсязі.

Суд вважає, що позовні
вимоги у частині відшкодування
моральної шкоди не підлягають
задоволенню, оскільки відповідно до п. 3
Постанови Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно зі ст. 23 ЦК України
моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Судом не встановлено
порушення прав ОСОБА_1 з боку
Публічного акціонерного товариства
«Запорізький автомобілебудівний
завод», тому у задоволенні позовних
вимог щодо відшкодування моральної
шкоди у розмірі 15 000 грн., слід
відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 208, 209, 212-216 ЦПК України,
п. 2 ст.41, ст.ст. 235, 236, 237-1 КЗпП України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9,
суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Запорізький
автомобілебудівний завод» про
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу – відмовити.

Апеляційна скарга на
рішення суду може бути подана протягом
десяти днів з дня його проголошення до
Апеляційного суду Запорізької області
через Комунарський районний суд м.
Запоріжжя. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя

І.Й. Наумова