Справа № 2/1522/9555/11
Номер провадження 2/522/1614/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2013 року Приморський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі соболевій О.М.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонертного товариства «КРЕДИТ ОСОБА_2» про визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до Закритого акціонертного товариства «КРЕДИТ ОСОБА_2», правонаступником якого виступає Публічне акціонерне товариство «КРЕДИТ ОСОБА_2» та просив визнати неійсним договір іпотеки №0009- МL-20/І від 27 грудня 2007 року, укладений між ЗАТ «КРЕДИТ ОСОБА_2» та ОСОБА_1.

Свої позовні вимоги Позивач мотивує наступним:

27.12.2007р. між ОСОБА_1 та ЗАТ «КРЕДИТ ОСОБА_2» було укладено Договір іпотеки №00009-ML-20/І, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у іпотеку ЗАТ «КРЕДИТ ОСОБА_2» нежилі приміщення №10,4 (десять, чотири) в будинку №3/4 (три дріб чотири) на площі Грецькій у м.Одесі.

Позивач посилаючись на норми ч.1 ст.18 Закону України «Про іпотеку», статті 20 Закону України Про мови в Українській РСР, статті 15 Закону України «Про нотаріат» зазначає, що нотаріальне посвідчення договору іпотеки виконано із суттєвим порушенням вимог чинного законодавства, оскільки ОСОБА_1, який є громадянином ОСОБА_3, не володіє українською мовою, а під час нотаріального посвідчення договору іпотеки йому не було надані ані усного, ані письмового перекладу тексту договору іпотеки. На підставі зазначеного Позивач наполягає, що нотаріальне посвідчення є неналежним, що призводить до недотримання вимог чинного законодавства щодо нотаріального посвідчення договору іпотеки, а, отже, згідно ч.1. ст. 220 Цивільного кодексу України Позивач вважає договір іпотеки нікчемним.

Також позивач зазначає, що не володіння мовою, якою укладено договір іпотеки, свідчить про те, що йому невідомі умови зазначеного договору, що унеможливлює вільність його волевиявлення під час підписання договору іпотеки, що відповідно до ч.3 ст. 203 Цивільного кодексу України є обовязковою умовою дійсності правочину.

Посилаючись на вищевикладене та ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, Позивач робить висновок, що договір іпотеки №0009- МL-20/І від 27 грудня 2007 року є недійсним та порушує його права.

З огляду на викладене позивач просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд його задовольнити.

Представник Відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на його необґрунтованість, безпідставність та недоведеність.

Зокрема представник Відповідача зазначив наступне:

Позивач самостійно вів переговори з Відповідачем про отримання кредиту за Договором про надання споживчого кредиту №00009-ML-20 від 27 грудня 2008 року, а також про передачу в іпотеку нежилих приміщень номер 10,4 які знаходяться в місті Одеса, пл. Грецька, буд.3/4 за Договором іпотеки №000009-МД-20/I, посвідченого 27.12.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, самостійно надавав всі необхідні документи, необхідні як для отримання кредиту так і для оформлення вищезгаданого Договору іпотеки, позивачем особисто були підписані складені виключно українською мовою заява-анкета на отримання кредиту, бюлетень, що містить умови кредитування, бюлетень про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до Умов надання споживчих кредитів Закритим акціонерним товариством «КРЕДИТ ОСОБА_2», Договір №00009-ML-20 про надання споживчого кредиту з додатками, в п. 1.19, 1.24 якого сторони зазначили, що всі умови договору їм зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення, усний переклад договору з української мови на англійську зроблений перекладачем від 27 грудня 2008 року. Отже, Позивач не міг помилятися щодо суті, предмету та обставин в тому числі Договору іпотеки.

Відповідач також зазначив, що Договір іпотеки містить всі істотні умови, передбачені частиною першою статті 18 Закону України Про іпотеку та ст. 203 Цивільного кодексу України . Відповідно до частини другої статті 18 Закону України Про іпотеку тільки у разі відсутності вказаних вище істотних умов договір іпотеки може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Заслухавши пояснення представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 27.12.2007р. в якості забезпечення виконання зобовязань за Договором №00009-ML-20 про надання споживчого кредиту від 27.12.2009р. між ОСОБА_1 та ЗАТ «КРЕДИТ ОСОБА_2» було укладено Договір іпотеки №00009-ML-20/І, посвідчений 27.12.2007р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №7470. Відповідно до Договору іпотеки ОСОБА_1 передав у іпотеку ЗАТ «КРЕДИТ ОСОБА_2» нежилі приміщення №10,4 (десять, чотири) в будинку №3/4 (три дріб чотири) на площі Грецькій у м. Одесі.

Відповідно до п.9 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дії затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004р., мова нотаріального діловодства визначається у відповідності до статті 15 Закону України Про нотаріат (3425-12). Якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, яку вона знає.

Статтею 15 Закону України Про нотаріат визначає, що мова нотаріального діловодства визначається статтею 20 Закону Української РСР Про мови в Українській РСР (8312-11). Якщо особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем.

Стаття 20 Про мови в Українській РСР Нотаріальне діловодство в державних нотаріальних конторах і виконавчих комітетах міських, селищних і сільських Рад народних депутатів ведеться тією мовою, якою в даній місцевості здійснюється судочинство. Якщо особа, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути складені також в перекладі (переклад здійснюється в установленому законом порядку) російською чи іншою мовою.

Аналіз зазначених вище норм вказує на те, що особа яка звернулась до нотаріуса з питанням щодо посвідчення будь-якого правочину, договору тощо, та яка не розуміє української мови повинна повідомити нотаріуса про ці обставини до підписання договору.

При цьому обов'язок повідомлення нотаріуса про нерозуміння української мови покладається саме на таку особу. Дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив, що Позивачем не надано доказів про звернення до нотаріуса з відповідною заявою.

Крім того, позивачем не доведено ту обставину, що укладення договору іпотеки було проведено з застосуванням примусу або погрози. Як свідчить договір, волевиявлення сторін є вільним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 3 та 4 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Нормами ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України.

Згідно ст. 10 ЦПК, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач або його представник не надали суду належні та допустимі докази, не довели суду їх переконливість, а також не довели обставини, на які посилались як на підстави своїх вимог.

Таким чином, позовні вимоги є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 88, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а сторонами, які не були присутні при проголошенні рішення суду - протягом десяти днів з дня отримання його копії до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси.

Суддя: 03.04.2013