Справа № 428/73/13- ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2013 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Олійник В.М.,

при секретаріАндрусишин Н.Т.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника КП «Житлосервіс «Промінь»ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Сєвєродонецького міського суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, в якому посилаються на те, що 29.12.1978 року їй на склад сім'ї з трьох осіб - вона, чоловік ОСОБА_4, донька ОСОБА_5, був виданий ордер на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1 27.11.1993 р. чоловік ОСОБА_4 помер, а тому в квартирі звільнилася частина приміщень. У зв'язку зі смертю чоловіка, звільненням частини приміщень в квартирі та скрутним матеріальним положенням, вона в 1995 році вирішала одну кімнату квартири здати на підставі договору в піднайом сторонній особі - відповідачу. Оскільки самостійно скласти договір піднайму не могла, то за допомогою звернулася до працівників житлово-експлуатаційної дільниці №3, на балансі якої на той час знаходився будинок №11 по вул.Новікова, в якому вона мешкала. Договір піднайму був складений працівниками ЖЕД №3, а також зареєстрований в ЖЕД №3. Згідно з умовами договору вона надала відповідачу в піднайом жилу кімнату площею 12 кв.м. строком на три роки. Після чого відповідач вселився в кімнату площею 12 кв.м. та 12.05.1995 pоку зареєструвався в квартирі. Після спливу трьох років, між нею і відповідачем склалися товариські відносини, вони не стали переукладати договір на новий термін. В 2000 р. вона разом зі своєю донькою приватизувала квартиру АДРЕСА_2, про що їм було видано Свідоцтво про право власності на житло. Станом на день приватизації нею зазначеної квартири відповідач був зареєстрований в ній, але оскільки був зареєстрований в цій квартирі на підставі договору піднайму, та раніше вже самостійно приватизував іншу квартиру та використав свій приватизаційний житловий чек, про що зроблена відповідна відмітка в паспорті, то відповідач участі в приватизації її квартири не приймав. З січня 2012 pоку позивач неодноразово повідомляла та заявляла відповідачу, що в подальшому більше не бажаю надавати йому в найм кімнату у власній квартирі, і що бажає, щоб у травні, або одразу після закінчення травня 2012 pоку, відповідач звільнив займану кімнату, виселився з квартири та знявся з реєстрації у квартирі. Разом з тим після спливу травня 2012 року відповідач не знявся з реєстрації у квартирі та з квартири, не виселився до теперішнього дня. Мешкаючи в квартирі, веде аморальний образ життя, приводе до квартири незнайомих та чужих людей, участі у комунальних платежах за квартиру не приймає. На всі звернення до відповідача останній неодноразово заявляв, що він подав документи до паспортного столу для зняття з реєстрації і після їх отримання виселиться з квартири. Але згодом вона зрозуміла, що відповідач просто вводить її в оману, а насправді документи для зняття з реєстрації нікуди не подавав і з квартири виселятися не збирається.

Оскільки відповідач вселився у квартиру на підставі договору піднайму у якості піднаймача, то він, незважаючи на тривалість проживання в спірній квартирі, будь-яких прав на квартиру не набув. На сьогоднішній день позивач наполягає на виселенні відповідача з її квартири.

У зв'язку з приватизацією позивачем в 2000 році спірної квартири та її переходу з державного житлового фонду до приватного житлового фонду дія укладеного з ЖЕД №3 договору найму припинилася, а, отже, припинилася і дія укладеного нею з відповідачем договору піднайму. Після припинення дії договору піднайму відповідач, мешкав в квартирі за її згодою на підставі усного договору найму частини квартири і вона до травня 2012 року не вимагала від відповідача виселитися з квартири. Таким чином відповідач на сьогоднішній день без будь-яких правових підстав проживає в квартирі, що належить їй на праві приватної власності.

Тому, на підставі вищевикладеного позивач звернулася до суду і просить визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: двокімнатною квартирою № 199 в будинку № 11 по вул.Новікова в м.Сєвєродонецьку, Луганської області та виселити ОСОБА_6 без надання іншого жилого приміщення з квартири АДРЕСА_3

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити, надала пояснення аналогічні тим, що містяться в позовній заяві. Також пояснила, що з травня 2013 року відповідач не проживає в спірній квартирі. Крім того, він приймав участь у приватизації і в нього є приватизована квартира. Договір піднайму відповідач не підписував.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, надав суду пояснення аналогічні тим, що містяться в запереченнях на позов, де вказав, що вважає підстави для задоволення позову необґрунтованими, безпідставними, такими що не відповідають дійсності. Спотворення доказів та фактичних даних позивачем ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі, не підтверджені належними доказами. Він проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з травня 1995 року. Вселився в квартиру на підставі згоди всіх осіб, які там проживали, а його реєстрація на право проживання є безстроковою. Типовий договір піднайму жилого приміщення він не підписував. Підпис в договорі схожий на його, але договір він не підписував та не знав про його існування. В договорі не зазначено дати складання документу, відсутні дані наймодавця чи наймодавців тобто власника приміщення, оскільки право власності ОСОБА_1 здобула лише 12.01.2000 року. У позовній заяві позивач стверджує, що типовий договір піднайму вона уклала ще в 1995 році, хоча на той час вона не була власником квартири, згоди наймодавця на укладення даного договору не висловлено. Оскільки він дізнався про існування типового договору піднайму тільки при отриманні копії позовної заяви, він не давав згоду на перегляд щороку продовження дії договору, оскільки договір не укладав. Квартирою він користується відповідно до законодавства, порядок не порушує, про що свідчить відсутність у позивача підстав порушення порядку чи добросусідства із сусідами. Грошові кошти до цього часу за комунальні послуги він надавав на руки позивачу, без яких-небудь чеків та квитанцій. Він просив позивача зареєструвати шлюб, але їй було зручніше жити без реєстрації шлюбу. Шлюбні стосунки з позивачем вони не реєстрували, а жили у цивільному шлюбі. Коли позивач перебувала у відрядженні він сплачував комунальні послуги. Також пояснив, що він дійсно не проживає в спірній квартирі з 04.05.2013 року. Проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем роботи. Дійсно приймав участь у приватизації, йому належить 1/4 частка квартири розташованої за адресою: м.Дніпропетровськ, смт.Широке, вул.Леніна 156/6.

Представник третьої особи КП «Житлосервіс «Промінь» в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 97 ЖК України після закінчення строку договору піднайму піднаймач не вправі вимагати відновлення договору і на вимогу наймача зобов'язаний звільнити займане приміщення.

Договір піднайму може бути достроково розірвано, якщо піднаймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, чи систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення піднаймачем плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги.

Якщо договір піднайму укладено без зазначення строку, наймач зобов'язаний письмово попередити піднаймача про припинення договору за три місяці. У такий же строк повинно бути попереджено піднаймача, якщо тимчасово відсутній наймач або член його сім'ї повертається до закінчення строку, обумовленого договором піднайму.

У разі відмовлення звільнити займане приміщення після припинення договору піднайму піднаймач і члени його сім'ї підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Піднаймач жилого приміщення вправі за згодою членів своєї сім'ї у будь-який час розірвати договір піднайму.

Відповідно до ст. 99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання.

У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном.

У судовому засіданні встановлено, що 29.12.1978 р. позивачу на склад сім'ї з трьох осіб: ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, був виданий ордер на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6). 27.11.1993 року помер чоловік позивача ОСОБА_4, що не заперечується сторонами.

Відповідно до свідоцтва № 32 про право власності на жило, а саме: квартиру АДРЕСА_4 співвласниками зазначеної квартири є ОСОБА_1 та ОСОБА_7

Відповідно до домової книги відповідача ОСОБА_2 з травня 1995 року зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Наданий типовий договір піднайму житлового приміщення в будинку державного житлового фонду суд не приймає до уваги, оскільки він не відповідає істотним умовам, не зазначена дата укладання договору, адресою житлового приміщення зазначено квартиру АДРЕСА_5, також відповідач стверджує, що договір він не підписував, що також не заперечується позивачем.

Таким чином, судом безперечно встановлено, що відповідач за адресою: АДРЕСА_1 не проживає з 04.05.2013 року, тобто більше 6 місяців, мешкає за іншою адресою, не є співвласником вказаного житлового приміщення, приймав участь у приватизації і йому належить на праві власності 1/4 частка квартири, розташованої за адресою: м.Дніпропетровськ, смт.Широке, вул.Леніна 156/6.

Тобто незважаючи на наявність зареєстрованого права власності на 1/4 частину у квартирі за адресою: м.Дніпропетровськ, смт.Широке, вул.Леніна 156/6, а також норми ст.317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, відповідач ОСОБА_2 перешкоджає позивачу в користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення підлягають задоволенню, оскільки встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні квартирою та не проживає в ній з 04.05.2013 року.

Керуючись ст.ст.7, 10-12, 27, 31, 57, 209, 212-214, 223 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 358 ЦК України, ст.ст.71, 72, 97, 99 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: двокімнатною квартирою №199 в будинку №11 по вул.Новікова в м.Сєвєродонецьку, Луганської області.

Виселити ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення з квартири АДРЕСА_6.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Луганської області через Сєвєродонецький міський суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В. М. Олійник