Справа № 2/489/656/13
РІШЕННЯ

Іменем України

26 липня 2013 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участі позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_4, представника третьої особи ОСОБА_5 за договором ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу квартири,

встановив:

В січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_3 в якому просив визнати недійсним договір дарування від 27.09.2012, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.10.2012 укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що в 1999 році він позичив ОСОБА_5 10 000 дол. США, в якості забезпечення повернення яких ними 04.10.2000 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1. Зазначений договір рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31.01.2008 було визнано недійсним та визнано, що між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність ОСОБА_5 10 000 дол. США, а останній зобовязався їх повернути до 04.10.2005 з сплатою 5% річних, а також визнано дійсним договір застави належної ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 від 04.10.2008.

В подальшому рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.06.2012 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості за вищезазначеним договором позики та звернуто стягнення на зазначену квартиру.

Однак, під час виконання даного судового рішення зясувалося, що право власності на спірну квартиру зареєстроване не за ОСОБА_5, а за відповідачем ОСОБА_7 з 28.09.2012 та за відповідачем ОСОБА_3 з 12.11.2012, в звязку з чим позивач звертається до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, наполягав на задоволенні позову.

Представник позивача позов підтримала.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася, про причини неявки суду не повідомила.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Представник зазначив, що позивачем не доведено порушення його прав.

Ухвалою суду від 20.05.2013, внесеною до журналу судового засідання до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють вимог на предмет спору залучено ОСОБА_8 та ОСОБА_5.

ОСОБА_8 в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася, про причини неявки суду не повідомила.

Представник ОСОБА_5 за договором ОСОБА_6 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказавши, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а саме, що йому треба оскаржити бездіяльність державного виконавця. Вказує, що належним способом захисту може бути також витребування майна, однак цим правом наділений лише власник.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31.01.2008 визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 04.10.2000 між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 Також визнано, що в дійсності між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 04.10.2000 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_5 10 000 дол. США, а останній зобовязався їх повернути до 04.10.2005 з 5% річних. Крім того, визнано дійсним договір застави належної ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2 укладений 04.10.2000 між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 для забезпечення договору позики від 04.10.2000.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.06.2012 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно задоволено. В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 04.10.2000 в сумі 63 786 грн. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 02.02.1999 № 244, зареєстрованого ММБТІ 02.09.2000 за № 17467 та передана в заставу на підставі договору дарування від 04.10.2000 для забезпечення договору позики від 04.10.2000 укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, шляхом реалізації зазначеної квартири на прилюдних торгах.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 213 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст. 717 ЦК України лише особа, яка є власником майна може подарувати (передати у власність) іншій особі.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 на момент укладення спірного договору дарування не була власником квартири, оскільки правовстановлюючий документ був підроблений.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що зміст договору дарування від 27 вересня 2012 року за яким особа, яка не є власником здійснила відчуження квартири суперечить Цивільному кодексу України, а тому є підстави для визнання цього договору дарування недійсним.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2012 року суд вважає, що в їх задоволенні належить відмовити виходячи з такого.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 за № 9 розяснено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується.

Даючи таке тлумачення Пленум ВСУ виходив з того, що у випадку подальшого відчуження майна на підставі недійсного правочину головним стає питання добросовісності набуття цього майна і після вирішення цього питання майно або витребовується, або залишається у добросовісного набувача.

Вирішуючи позовні вимоги по суті суд виходить із того, що укладенням договору дарування від 27.09.2012 було дійсно порушено права позивача, оскільки відчужено майно, яке перебуває у заставі (іпотеці) і відчужено без його згоди (ч. 2 ст. 17 Закону України Про заставу). Однак, враховуючи приписи ст. 27 Закону України Про заставу яка встановлює, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи, суд вважає, що позивач не позбавлений права на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на майно після переходу у власність до іншої особи. За таких обставин, позивач зможе задовольнити свої вимоги, а особа, яка утримує квартиру, оскільки добросовісність набуття презумується, зможе отримати залишок коштів від реалізації квартири, або іншим чином врегулювати спірні питання з позивачем в межах виконавчого провадження.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.10.2012.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 212-214 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_8 про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу квартири задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3, укладений 27 вересня 2012 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за № 912.

В задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири від 17 жовтня 2012 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Кокорєв