АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 0435/1270/12 Головуючий в 1-й інстанції
Номер провадження 22-ц/774/550/К/13 Бондар Я.М.
Категорія 52 (I) Доповідач - Митрофанова Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2013 року коллегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Ляховської І.Є., Соколан Н.О.

при секретарі: Абрамян Н.Л.

за участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

представника відповідача Комунального підприємства "Будинок нічного перебування" - Бовкун Олександра Петровича та його представників - ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 листопада 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства "Будинок нічного перебування" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом який обґрунтувала тим, що з 01.06.2010 року працювала у відповідача на посаді чергової з режиму.

03 січня 2012 року була звільнена з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України через скорочення штату працівників. Звільнення вважає незаконним на тих підставах, що адміністрація підприємства мала змогу але не перевела її на іншу посаду, а також що при звільненні адміністрацією не було запрошено та отримано згоду незалежної профспілки, на порушення ст.ст. 22, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та на порушення ч.3 ст. 252 КЗпП України.

Просила поновити її на роботу, стягнути з підприємства її середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10000 та на відшкодування витрат на юридичну допомогу в сумі 1000 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19.11.2012 року ОСОБА_2 у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що судом при ухваленні рішення не враховано, що вона являється членом незалежної профспілки, згода якої була обов'язковою при звільнені позивачки з роботи, не прийнято до уваги вимоги ст. 42-1 КЗпП України.

Крім того, судом не враховано, що відповідачем при звільнені позивача не було запропоновано їй вакантного робочого місця та позивачка не відмовлялась від запропонованої роботи.

Також позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування нанесеної їй моральної шкоди.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом №360 від 30.12.2011 року ОСОБА_2 з 03.01.2012 року звільнено з роботи з посади чергового з режиму на підставі ст. 40 п.1 КЗпП України за скороченням чисельності або штату працівників на підставі наказу від 24.10.2011 року №292 та письмового повідомлення про вивільнення (а.с.14).

ОСОБА_2 письмово попереджена про звільнення за скороченням штату працівників (а.с.6).

Рішення про затвердження штатного розпису Комунального підприємства «Будинок нічного перебування» з 01.01.2012 року прийнято 19 жовтня 2011 року за №454 (а.с.29).

Відповідно до довідки №10 від 29.03.2012 року (а.с.47) та протоколу №2 профспілкових зборів первинної організації Комунального підприємства «Будинок нічного перебування» від 04.01.2011 року (а.с.45) ОСОБА_2 не перебувала на профспілковому обліку в первинній організації Комунального підприємства «Будинок нічного перебування».

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, позивачкою не надано доказів того, що при її звільненні відповідачем не було враховане її переважне право на залишення на роботі, а також не запропоновано переведення на іншу роботу.

Крім того позивачкою не надано належних та допустимих доказів як наявності у неї посади у виборному органі профспілкової організації так і взагалі належності її до первинної профспілкової організації, яка діяла на підприємстві і від якої відповідно до чинного законодавства адміністрації слід було отримати згоду на її звільнення.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства,установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" з наступними змінами та доповненнями, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Кривому Розі №454 від 19.10.2011 року затверджено штатний розпис Комунального підприємства «Будинок нічного перебування», згідно до якого підлягали скороченню, зокрема, дві посади чергового з режиму (а.с.32).

ОСОБА_2, відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України, письмово попереджена про звільнення за скороченням штату працівників не пізніше ніж за два місяці.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що при звільнені їй не було запропоновано вакантного робочого місця та вона не відмовлялась від запропонованої роботи необґрунтовані, оскільки, відповідно до вимог ст. ст.49-2 КЗпП України, на момент попередження її про звільнення із займаної посади у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці вакантних місць не було.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо переважного права позивача в залишенні на робочому місці, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що такі підстави, передбачені ст. 42 КЗпП України, взагалі відсутні.

Так, за правилами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій тощо.

Позивач не надала ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних доказів переважного права на залишення її на роботі згідно із 42 КЗпП України.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що вона являється членом незалежної профспілки, згода якої була обов'язковою при звільнені позивачки з роботи є необґрунтованими.

Дійсно, ст. 43 КЗпП України на власника або уповноважений ним орган при розірванні трудового договору з підстав, передбаченою п. 1 ст. 40 КЗпП України, покладено обов'язок дотримання процедури такого звільнення шляхом звернення з поданням про розірвання трудового договору до виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник та отримання попередньої згоди цього органу на звільнення. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник, або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Проте, як вбачається із матеріалів справи позивач не була членом первинної профспілкової організації КП «Будинок нічного перебування», за час роботи у КП «Будинок нічного перебування» на профспілковому обліку не перебувала, профспілкові внески не сплачувала, тому, відповідно до вимог ст. 43 КЗпП України, згоди на звільнення позивачки профспілкова організація КП «Будинок нічного перебування» не повинна була надавати.

Крім того, посилання ОСОБА_2, що відповідач не звернувся за згодою про її звільнення до профспілкової організації Всеукраїнської Профспілки «Захист справедливості» КП «Будинок Нічного Перебування», головою якої є сама ОСОБА_2 та Криворізької міської організації Всеукраїнської Профспілки «Захист справедливості», заступником Голови якої являється також ОСОБА_2, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до до п.5.1 статуту Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» (а.с.10-109), первинні організації профспілки створюються на установчих зборах членів профспілки, які працюють на одному підприємстві або займаються індивідуальною діяльністю при наявності трьох і більше членів профспілки.

Згідно до п.5.4 цього ж статуту зазначено, що в первинній організації зборами (конференцією) обираються виборний орган - профспілковий комітет (профком) та ревізійна комісія тощо.

В судові засідання позивачкою копій протоколу установчих зборів членів Всеукраїнської профспілки «Захист справедливості» підприємців м. Кривого Рогу, які працювали у КП «Будинок нічного перебування» не надано.

Крім того, позивачка не могла 03 травня 2010 року бути обрана головою первинної профорганізації «Захист справедливості Будинку нічного перебування», оскільки почала працювати на даному підприємстві пізніше, а саме з 01 червня 2010 року, тому й посвідчення № 008, видане позивачці як заступнику голови Криворізької міської організації Всеукраїнської Профспілки «Захист справедливості» не може бути належним доказом у справі.

Таким чином, позивачкою, відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, не надано належних доказів наявності в неї посади у виборному органі профспілкової організації та її належності до первинної профспілкової організації, яка діяла на Комунального підприємства «Будинок нічного перебування» та необхідності надання вказаними профспілковими організаціями згоди на її звільнення.

На підставі вищевикладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо дотримання відповідачем вимог п.1 ст.40, ст.ст. 43, 49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_2

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Таким чином, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені, не обґрунтовані, а тому немає підстав для задоволення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, яке зміні чи скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 19 листопада 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: