РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 1710/2-969/12

22 березня 2013 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуюча суддя - Грипіч Л.А.

при секретарі - Шлеюк В.В., Мельник Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 районний центр зайнятості,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1М з позовом до приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом від 01 жовтня 2012 року №29-ж її було звільнено з роботи . Звільнення відбулося на підставі пункту 2 ст. 41 КЗпП України - за втратою довіри. Позивач вважає, що її було звільнено без наявності підстав на таке звільнення, виходячи лише із субєктивних міркувань відповідача, що суперечить названій нормі права.

Позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ №29-ж від 01.10.2012 року про звільнення, анулювати запис про звільнення в трудовій книжці під №13 від 02.10.2012 року та поновити на посаді продавця непродовольчих товарів у підприємця ОСОБА_2, стрягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримав повністю із наведених в заяві підстав, пояснили, що ОСОБА_1І з роботи звільнили незаконно, так як вона свої обовязки виконувала сумлінно, жодних зауважень чи претензій зі сторони роботодавця до неї не було, не допускала жодних порушень трудової дисципліни та не вчиняла жодних дій, які могли б стати підставою для втрати довіри зі сторони роботодавця.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що звільнення позивача проведено законно та обґрунтовано, оскільки склад дисциплінарного проступку в діях позивача, що давав право на звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України, встановлено протоколом №11ж перегляду камери відеоспостережень, де зафіксовано, що продавець ОСОБА_1 здійснила доступ до каси, що не входило в її посадові обовязки. Просять в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 районний центр зайнятості ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що центр зайнятості проводить реєстрацію трудових договорів між працівником і фізичною особою, що використовує найману працю, а також їх зняття з обліку після розірвання такого трудового договору. Питання законності звільнення та підстави розірвання трудового договору не входить до їх компетентності.

Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01.02.2012 року перебувала у трудових відносинах з приватним підприємцем ОСОБА_2 на підставі трудового договору від 01.02.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем і зареєстрованого в ОСОБА_3 районному центрі зайнятості 01.02.2012 року за №5.

02 жовтня 2012 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.2 ст.41 КЗпП України - втрата довіри з боку власника, наказ № 29ж від 01 жовтня 2012 року.

Відповідно до наказу №29 жа від 09.10.2012 року змінено дату звільнення з 02.10.2012 року на 09.10.2012 року, оскільки позивач з 02.10.2012 року по 08.10.2012 року перебувала на лікарняному.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Як вбачається з матеріалів справи підставою звільнення ОСОБА_1 є протокол №11-ж перегляду камери відеоспостережень від 01.10.2012 року та матеріали інвентаризації.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 показали, що під час перегляду записів з камери відеоспостережень за 29.03.2012 року та 30.03.2012 року продавець ОСОБА_1 брала кошти з каси, а відповідні записи до зошиту про рух коштів не вносила.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувала факт вилучення коштів з каси 29.03.2012 року та 30.03.2012 року, що також підтверджено її поясненнями зазначеними в протоколі №11-ж перегляду камери відеоспостережень від 01.10.2012 року.

Відповідно до результатів проведеної інвентаризації, актів від 06.06.2012 року по складах "Двері та дверна фурнітура", "Сайдинг, вагонка, полікарбонат" "Металопрокат", "Будівельні матеріали", акту від 10.06.2012 року по складу "Пінопласт", акту від 18.06.2012 року по складу "Плитка керамічна", було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму 81744 грн.

Відповідно до Аудиторського звіту від 21.08.2012 року, складеного ТзОВ аудиторська фірма "Вефіль", недостача складає 85430,91 грн.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

На цій підставі можуть бути звільнені з роботи лише особи, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності. Товар у розумінні п. 2 ст. 41 КЗпП - це матеріальні цінності, що прийняті на зберігання, що зберігаються на складі, що відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища.

Законодавець визначив види робіт, за умови виконання яких може запроваджуватися матеріальна відповідальність. Перелік робіт, при виконанні яких може запроваджуватися матеріальна відповідальність, затвердженого наказом Мсіністерства праці України від 12.05.96 N 43, передбачає роботи, пов'язані з продажем (видачею) товарів (продукції), їх підготовкою до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації).

Для вирішення питання про можливість звільнення працівника з роботи у зв'язку з втратою довіри не має значення, чи був з таким працівником фактично укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Досить того, що він повинен укладатися та що працівник здійснив за наявності його вини дії, що дають підставу для втрати довіри.

Підставою для розірвання трудового договору у зв'язку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна. Однак, власник у разі спору зобов'язаний довести і факт порушення, і вину працівника.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази додаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У даній статті вказано, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 вчинила дисциплінарний проступок, зокрема доступ до каси, що став підставою для втрати до ОСОБА_1 довіри з боку роботодавця.

Позивачем в процесі розгляду справи не доведено, а судом не здобуто доказів на підтвердження того, що кошти вилучені з каси були використані для повернення покупцям за повернутий товар.

Покликання позивача на те, що вона, як продавець, мала доступ до каси магазину спростовуються поясненнями самої ОСОБА_1, які вона давала при допиті її як свідка, протокол допиту свідка від 07.08.2012 року.

За таких обставин суд приходить до висновку, що за вчинення позивачем вищевказаного проступку у відповідача були підстави для звільнення її за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

Оскільки пояснення позивача та його представника про порушення вимог закону при звільненні не знайшло свого підтвердження, тому вимоги щодо виплати втраченого заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення матеріальної шкоди, суд вважає безпідставними, оскільки не встановлено підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі.

На підставі викладеного, керуючись 10,11,60,212-215 ЦПК України, п.2 ст41 КЗпП України, п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», , суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 районний центр зайнятості - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Грипіч Л.А.