Ухвала

Іменем України

26 грудня 2013 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Ткачука О.С. Луспеника
Д.Д. Фаловської І.М.

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, комунального
підприємства «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації», треті
особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_10, ОСОБА_11,
про визнання договору купівлі-продажу
частково недійсним, визнання права
власності; за зустрічним позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розподіл
сумісного майна подружжя; за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_4,
ОСОБА_12, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8,
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
комунальне підприємство «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»,
ОСОБА_13, про визнання договору
купівлі-продажу недійсним,
витребування майна за касаційною
скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_14 -
на рішення апеляційного суду
Харківської області від 04 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2004 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з метою придбання квартири
позичив 10 тис. грн. Під час його
перебування у відрядження його донька -
ОСОБА_5 на зазначені кошти придбала
квартиру АДРЕСА_1, оформивши її на себе.
Ураховуючи викладене та з урахуванням
уточнень позовних вимог, позивач
просив визнати договір купівлі-продажу
зазначеної квартири частково
недійсним та визнати за ним право
власності на цю квартиру.

У лютому 2004 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зустрічним позовом, в якому
посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1
придбана ОСОБА_5 у шлюбі із ним, просив
визнати за ним право власності на Ѕ
частину квартири та витребувати її із
чужого незаконного володіння.

Справа судами розглядалась
неодноразово. Останнім рішенням
Київського районного суду м. Харкова
від 11 грудня 2012 року у задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено. Визнано
договір купівлі-продажу квартири
недійсним АДРЕСА_1, укладений 03 жовтня
2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_11,
недійсним. Визнано за ОСОБА_6 право
власності на Ѕ частину зазначеної
квартири в порядку поділу спільного
сумісного майна подружжя. Витребувано
із незаконного володіння ОСОБА_12 на
користь ОСОБА_6 Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1. В іншій частині позову ОСОБА_6
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 04 вересня 2013
року рішення районного суду у частині
задоволення зустрічного позову ОСОБА_6
скасовано. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_6 відмовлено. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_14 - просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення апеляційним судом норм
матеріального й процесуального права,
та залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення
апеляційного суду ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарги
цих висновків не спростовують.

Суд першої інстанції, як і суд
апеляційної інстанції, змінивши
рішення районного суду, на підставі
доказів, поданих сторонами, які
належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), дійшли до правильного
висновку про те, що спірна квартира
була придбана за час шлюбу ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 і не є власністю ОСОБА_4, який
розпорядився нею на підставі рішення
суду, яке у подальшому було скасовано.
При цьому апеляційний суд вірно
виходив із того, що підстав для
витребування майна із чужого
незаконного володіння ОСОБА_12, як і
визнання за ОСОБА_6 права власності на Ѕ
частину спірної квартири, за
відповідним позовом немає, оскільки
набувач, по-перше, є добросовісним, а,
по-друге, здійснив значну
реконструкцію квартири і на цю
квартиру рішенням Київського
районного суду м. Харкова від 29 червня
2011 року за ним визнано право власності,
здійснено державну реєстрацію, рішення
є чинним. Отже, індивідуально
визначеного майна, яке було предметом
договору купівлі-продажу, наявність
якого є обов'язковою умовою для
витребування майна, вже не існує. У
зв'язку з наведеним апеляційний суд,
врахувавши, що ОСОБА_6 має право на Ѕ
частину спільного майна подружжя,
визнав за ним право на отримання
компенсації.

Доводи касаційної скарги про те, що
згідно зі ст. 349 ЦК України знищення
майна підлягає державній реєстрації,
безпідставні, оскільки спірна квартира
не знищена, а реконструйована, а за
ОСОБА_12 визнано право власності на таку
квартиру за рішенням суду, яке є чинним
та існує державна реєстрація нового
майна.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити рішення
апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_14 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 04 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ткачук О.С. Луспеник
Д.Д. Фаловська
І.М.