22-ц/772/3608/2013Головуючий в суді першої
інстанції:Іщук Тетяна
ПавлівнаКатегорія: 5Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2013 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючої : Копаничук С.Г.

Суддів: Нікушина В.П. ,Сороки Л.А.

при секретарі: Торбасюк О.І.

за участю відповідача ОСОБА_2, його
представника ОСОБА_3 , представника
позивачів ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
ОСОБА_2, виконавчого комітету
Вінницької міської ради про часткове
скасування рішення виконкому міської
ради та визнання свідоцтва про право
власності на житло недійсним за
апеляційною скаргою представника
позивачів - ОСОБА_4 на рішення
Вінницького міського суду від 02.10.2013
року ,-

В с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
звернулися до суду з позовом до
виконавчого комітету Вінницької
міської ради та ОСОБА_2 про скасування
рішення виконкому Вінницької міської
ради №2645 від 03.11.2011 року в частині
безоплатної передачі квартири АДРЕСА_1
у власність ОСОБА_2 та визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на неї. Зазначили , що
передача рішенням виконавчого
комітету квартири у власність
відбулась з порушенням, під час
перебування вказаного майна під
арештом, накладеним ухвалою
Ленінського районного суду м. Вінниці
від 28.04.2010 року. Зазначаючи, що право
користування спірною квартирою
виникло у них в 1992 році на підставі
ордера в складі сім'ї відповідача ,
послідуюча приватизація ними 73/100
частин квартири та її продаж за
договором купівлі-продажу від 28.11.2007
року ОСОБА_11 рішеннями судів
скасовані та визнані недійсними,
вважають ,що вказана частина квартири
повернулась у комунальну власність та
в їх користування ,а тому будь-які дії
та рішення щодо неї порушують їх права
і інтереси. Посилаючись на недійсність
правочину

Рішенням Вінницького міського суду від
02.10.2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивачів -ОСОБА_4 просить рішення суду
скасувати через порушення судом норм
матеріального і процесуального права
,а по справі ухвалити нове рішення яким
в задоволенні позову відмовити.
Зазначив, що після визнання договорів
купівлі-продажу частки спірної
квартири недійсними, остання
повернулась у користування позивачів
,а тому оскаржуваним рішенням
порушуються їх житлові права .

Заперечуючи проти скарги відповідач
та його представник вважають рішення
суду законним і обґрунтованим ,а доводи
скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть
участь в справі, перевіривши матеріали
справи, рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги ,колегія суддів
вважає ,що скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції встановив ,що на
підставі обмінного ордеру 18.12.1992 року
сім'я ОСОБА_2 у складі позивачів та
відповідача вселились у квартиру
АДРЕСА_1. Рішенням Ленінського
районного суду від 27.04.2004 року за
позовом ОСОБА_8 ,ОСОБА_12,ОСОБА_13 до
ОСОБА_2 змінено договір житлового
найму спірної квартири та зобов'язано
ЖЕК-15 укласти з ОСОБА_8 окремий договір
найму на ізольовані кімнати ,площами
на 15,4 кв.м та 12,6 кв.м. Це рішення було
скасовано апеляційним судом
Вінницької області від 01.11.2005 року і
справа передана на новий розгляд Проте
на цей час ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
приватизували свою частку квартири.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 27.04.2009 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Вінницької області від 16.06.2009 року
,визнано незаконним та скасовано
рішення виконавчого комітету
Вінницької міської ради від 10.08.2004 року
№1403 про приватизацію ними частини
спірної квартири, визнано недійсним
свідоцтво про право власності на неї ,а
в задоволенні позовних вимог про зміну
договору житлового найму та
зобов'язання укладення окремого
договору жилового найму - відмовлено.

28.11.2007 року ОСОБА_8 ,ОСОБА_12, ОСОБА_13 за
договором купівлі-продажу продали
частину спірної квартири ОСОБА_11 і
15.12.2007 року зняті з реєстрації по
місцю проживання. Рішенням Ленінського
районного суду м. Вінниці від 25.11.2009
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 07.12.2009 року, даний договір
купівлі-продажу визнаний недійсним.

10.07.2008 року ОСОБА_11 за договором
купівлі-продажу продала частину
спірної квартири ОСОБА_14, який
зареєстрував її на своє ім'я.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Вінниці від 28.04.2010 року та постановою
державного виконавця від 15.04.2011 року на
все майно ОСОБА_14, в тому числі і на
частину спірної квартири, накладено
арешт.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду від 15.04.2011 року визнано
недійсною та скасовано реєстрацію за
ОСОБА_14 права власності на 73/100 частини
спірної квартири .Рішенням
апеляційного суду Вінницької області
від 06.02.2012 року вказане рішення було
скасовано, проте ОСОБА_2 до цього
реалізував своє право на приватизацію
квартири згідно з Положенням про
порядок передачі квартири
(будинків),жилих приміщень в
гуртожитках у власність громадян (
далі-Положення), подавши заяву з
довідкою про склад сім'Ї ,згідно якої
право на безоплатну передачу квартири
мав лише він. Рішенням виконкому
міської ради 03.11.2011 року №2645 ОСОБА_2
безоплатно передано у приватну
власність спірну квартиру, про що
видано свідоцтво.

Постановляючи рішення по справі про
відмову у задоволенні позову, суд
виходив з того, що державна реєстрація
права власності на частину спірної
квартири за ОСОБА_14 на момент
прийняття спірного рішення виконкомом
була скасована , ОСОБА_2 реалізував
своє право на приватизацію квартири
відповідно до Положення ,а позивачі
не довели існування у них на час
прийняття спірного рішення права
власності чи права користування
квартирою , що порушувалось би
оскаржуваним рішенням .Суд виходив з
того, що позивачі внаслідок своїх дій
втратили право користування частиною
спірної квартири, продавши свою частку
у ній та виселившись ,а тому втратили
право вимоги за даним позовом. Крім
того, суд виходив з того, що рішення
виконавчого комітету не є правочином у
розумінні положень ЦК України ,а тому
до вказаних правовідносин не
застосовуються ст.ст.215,228 ЦК України
,на які посилаються позивачі.

Суд вірно встановив обставини по
справі, належним чином оцінив докази в
порядку ст.212 ЦПК України ,правильно
визначив спірні праввовідносини та
застосував правову норму, що їх
регулює та дійшов обгрунтованого
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги, які
зводяться до того, що оскаржуваними
рішенням та свідоцтвом про право
власності порушуються майнові права
позивачів, зокрема, на користування
квартирою , не заслуговують на увагу.

Позивачі просили скасувати частково
рішення виконкому міської ради та
визнати свідоцтво про право власності
ОСОБА_2 на квартиру недійсним,
посилаючись на те ,що вказане
рішення порушує їх права , оскільки
після визнання судом договору
купівлі-продажу ними квартири
недійсним , остання повернулась у
комунальну власність та у їх
користування.

Разом з тим, ці доводи суперечать
матеріалам справи та вимогам закону,
оскільки саме по собі визнання
правочину недійсним не тягне
автоматичне відновлення сторін до
попереднього стану, якщо про це не у
рішенні суду.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку
встановленому цим кодексом звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи
(а.с.13) позивачі на підставі рішення
виконкому Вінницької міської ради №1403
від 10.08.2004 року отримали свідоцтво на
право спільної часткової власності на
73/100 частини квартири АДРЕСА_1, що
зареєстроване 26.08.2004 року в ВООБТІ за
№1596/54480.

28.11.2007 року за договором
купівлі-продажу продали вказані
частини квартири ОСОБА_11 і 15.12.2007 року
знялись по місцю проживання з
реєстрації (а.с.116) і зареєстровані за
іншим місцем проживання (а.с.126-129)

Відповідно до змісту ст.346 ЦК України
право власності припиняється у разі
відчуження власником свого майна ,а
також може бути припинене в інших
випадках, встановлених законом.

Рішенням Ленінського районного суду
від 27.04.2009 року ,що набрало законної
сили 16,06.2009 року , визнано незаконним та
скасовано рішення виконкому міської
ради про безоплатну передачу їм частин
квартири у власність та визнано
недійсним свідоцтво про право
власності на них.

10.07.2008 року ОСОБА_11 за договором
купівлі-продажу продала частину
спірної квартири ОСОБА_14, який
зареєстрував її на своє ім'я.

Рішенням Ленінського районного суду
від 25.11.2009 року ,що набрало законної
сили 07.12.2009 року договір
купівлі-продажу частин квартири
ОСОБА_11 визнано недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду
від 05.12.2012 року визнано недійсним
договір купівлі-продажу частини
квартири ОСОБА_14

Відповідно до змісту роз'яснень п.п.5,7
Пленуму Верхового Суду України №9 від
06.11.2009 року " Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як
одночасно з вимогою про визнання
оспорюваного правочину недійсним, так
і у вигляді самостійної вимоги в разі
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним. Відповідно до
статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності може бути заявлена як
однією зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину. За змістом статті
216 ЦК та виходячи із загальних засад
цивільного законодавства суд може
застосувати з власної ініціативи
реституцію як наслідок недійсності
оспорюваного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень сторін , питання про
застосування наслідків недійсності
правочину судом не вирішувались .
Також встановлено ,що позивачі ,
продавши частку спірної квартири і
добровільно виселившись з неї, після
визнання правочину купівлі-продажу
недійсним та скасування свідоцтва про
право власності на неї не зверталися
до суду щодо питань відновлення
права користування квартирою .

Враховуючи викладене ,а також те, що
позивачі не надали доказів існування
у них права власності чи права
користування квартирою як на час
прийняття виконавчим комітетом
оскаржуваного рішення так і на час
звернення до суду , тобто існування у
них будь-яких майнових прав щодо неї ,
висновок суду про відмову в позові в
зв'язку з відсутністю порушень їх
прав ,є обґрунтованим.

Таким чином , позивачі не являються
заінтересованими особами , тобто тими
чиї права порушуються ,не визнаються
чи оспорюються оскаржуваним рішенням,
так як не мають майнових прав на
вказану квартиру навіть за умови
доведення ними факту незаконності
оскаржуваного рішення .Тому висновок
суду про відмову в позові в зв'язку з
відсутністю у них права вимоги ,
відповідає матеріалам справи та
вимогам закону, а доводи скарги щодо
цього безпідставні.

Рішення суду ухвалене з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права ,а тому скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315 ЦПК України

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_2 - ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Вінницького міського суду від
02.10.2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: