Провадження № 2/591/411/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2013 року Зарічний районний суд м. Суми у складі:

головуючого судді Сибільова О.В.,

при секретарі - Кіріловій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Публічне акціонерне товариство Сумбуд, Комунальне підприємство Сумське міське БТІ, Відділ ДВС Сумського міського управління юстиції, Державна податкова інспекція в м. Суми, Товариство з обмеженою відповідальністю Сумитеплоенерго, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, визнання права власності, звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3, про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, визнання права власності, звільнення майна з-під арешту, який підтримали в судовому засіданні та мотивували тим, що в 1994 році вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого має дитину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. В травні 1996 року відповідач отримав за місцем роботи в ВАТ Сумбуд квартиру АДРЕСА_1, яку приватизував в липні 1996 року. Оскільки вона з дочкою на момент приватизації проживали в спірній квартирі, тому, вважаючи незаконним приватизацію квартири лише на одного відповідача, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло та визнати за позивачами право власності по 1/3 частини квартири за кожним. Беручи до уваги, що відповідач, згідно вироку суду засуджений до реальної міри покарання і на забезпечення позову було накладено арешт на зазначене житло, просили звільнити належні їм на праві власності 2/3 частини квартири з-під арешту.

Відповідач в письмових запереченнях позов не визнав, мотивуючи це його необґрунтованістю та зазначив, що отримав спірну квартиру за місцем роботи лише на себе, на момент приватизації позивачі були зареєстровані та проживали у батьків позивачки ОСОБА_1 в с. Низи Сумського району.

Представник ПАТ Сумбуд позов підтримав, просив його задовольнити.

Треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, представники ВДВС Сумського МУЮ, ТОВ Сумитеплоенерго - стягувачі за зведеним виконавчим провадженням, по якому накладено арешт на спірну квартиру, позов не визнали, мотивуючи це його незаконністю та необґрунтованістю, просили в його задоволенні відмовити.

Представники третіх осіб КП Сумське МБТІ та ДПІ в м. Суми, в судове засідання не зявились, заперечень стосовно позову не надали.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази у справі, вважає що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 червня 1994 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб (а.с. 10).

19 серпня 1994 року у них народилась дочка ОСОБА_2 (а.с. 11), місцем народження якої зазначено с. Низи, Сумського району, Сумської області.

06 травня 1996 року ОСОБА_3 (лише на нього), згідно ордера № 1570 на відомчу житлову площу в гуртожитку, було надано кімнату № 393 в будинку 31г по вулиці Заливній в м. Суми (а.с. 62).

Згідно розпорядження ВАТ Сумбуд № 113 від 03 липня 1996 року, було задоволено клопотання наймача ОСОБА_3, про приватизацію займаної ним квартири АДРЕСА_2, та вирішено передати йому в приватну власність наведене житло (а.с. 186).

10 липня 1996 року відповідачу було видано свідоцтво Р № 1436, про право приватної власності на спірне житло (а.с. 185).

На момент приватизації зазначеної квартири позивачі були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями довідок та паспортів позивачів (а.с. 8, 9, 49, 91, 99, 206).

Також, згідно наданих суду довідок, позивачі зареєструвались в спірному житлі 31 липня 1996 року після її приватизації та видачі свідоцтва про право власності на житло.

Наведені обставини не заперечувались та не оспорювались сторонами.

Таким чином, між сторонами склались правовідносини, повязані з реалізацією прав громадян стосовно приватизації, врегульовані Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до ст.ст. 1, 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Ч. 4 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачає, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність громадян за письмовою згодою повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі (будинку), у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням власника квартири.

Отже, доведенню суду підлягають обставини, повязані з наявністю у позивачів права на приватизацію спірного житла та безпідставного обмеження їх відповідачем у здійсненні цього права.

Виходячи з аналізу змісту Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Місцем проживання дитини до дев'яти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно з цими положеннями законодавства, суд пов'язує право позивачів на приватизацію не тільки з фактом реєстрації вказаних осіб у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а в тому числі з їх правом на житло, фактом проживання у квартирі, а отже правом на користування нею.

Проте, всупереч наведеним нормам закону, а також приписам ст.ст. 58-60 ЦПК України, позивачами не доведено зазначених обставин, а наявність у них права на користування житлом на момент приватизації спростовано доказами наданими суду під час судового розгляду, а саме.

Судом встановлено, що ордер на спірне приміщення видавався лише на одного відповідача, без зазначення членів сімї (а.с. 62), а позивачі в цей момент були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується наведеними вище довідками, копіями паспортів позивачів та копією ордеру.

Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стосовно того, що позивачі виявляли своє бажання прийняти участь в приватизації житла або були обмежені в такому праві чи обмежені в праві вселення чи реєстрації в спірній квартирі, суду надано не було.

Крім того, останніми, не було надано і належних та допустимих доказів тим обставинам, що вони проживали в спірному приміщенні на момент здійснення приватизації. А на спростування цих обставини та на обґрунтування тієї позиції, що у позивачів права користування спірною квартирою на момент здійснення приватизації і не виникло, говорить те, що ордер видавався на одну особу, як і сама приватизація, в сукупності з відомостями про реєстрацію позивачів за іншою адресою, ніж в спірній квартирі, проводилась лише за участю відповідача, тобто особи, якій і надавалось спірне приміщення в користування.

На підтвердження тих обставин, що позивачі на момент здійснення приватизації не проживали в спірному житлі говорить і той факт, що місцем реєстрації малолітньої дитини ОСОБА_2 (співпозивачки) на момент виникнення цих правовідносин було визначено місце її народження с. Низи Сумського району.

До показів свідків, якими позивачі обґрунтовують свій позов, суд відноситься критично, з огляду на тривалий час, що пройшов з дня виникнення спірних правовідносин, а самі покази суд вважає такими, що не доводять вимог позивачів, з огляду на наведені вище позиції, стосовно відсутності права на користування спірним житлом у позивачів на момент здійснення приватизації.

Тому, на думку суду, відсутні підстави вважати порушеним право позивачів на участь у приватизації спірного житла, а отже і відсутні підстави вважати незаконним рішення про його приватизацію, як і свідоцтва про право власності на нього.

Таким чином, вимоги позивачів, стосовно визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання за ними права власності по 1/3 частині квартири за кожним, задоволенню не підлягають.

Оскільки в задоволенні зазначених вимог слід відмовити, у суду відсутні підстави вважати позивачів власниками 2/3 частин спірної квартири, а тому відсутні підстави для її звільнення з-під арешту згідно вимог ст. 60 Закону України Про виконавче провадження.

На підставі ст.ст. 1, 2, 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст. 60 Закону України Про виконавче провадження, керуючись ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 80, 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання свідоцтва від 10 липня 1996 року про право власності на житло квартиру АДРЕСА_2, недійсним, визнання права власності на квартиру по 1/3 частині за кожним з позивачів та звільнення майна з-під арешту, відмовити в звязку з необґрунтованістю вимог.

Рішення може бути оскаржене до судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ О.В. Сибільов