Справа №1490/5770/12 14.01.2013 14.01.2013 14.01.2013
Справа № 22-ц/784/199/13 Головуючий у І інстанції Лузан Л.В.
Категорія 5 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

14 січня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Белеверею В.О.,

з участю:

позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 листопада 2012 року, ухваленого в цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до Олександрівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області про визнання за ними права часткової власності на житловий будинок, разом із господарськими будівлями та спорудами, -

у с т а н о в и л а:

31 жовтня 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 предявили зазначений позов, який обґрунтовували наступним.

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 березня 1999 року, виданого відкритим акціонерним товариством «Трикратський комбінат хлібопродуктів» Вознесенського району, вони є співвласниками без визначення часток житлового будинку № 16 по вулиці Шевченка у селі Трикратне Вознесенського району Миколаївської області, загальною площею 180,2 м-2, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами.

В жовтні 2012 року вони звернулися до приватного нотаріуса Вознесенського районного нотаріального округу ОСОБА_5 з проханням посвідчити договір купівлі-продажу зазначеного житлового будинку, проте у здійсненні такої нотаріальної дії їм було відмовлено з тих підстав, що за правоустановчим документом обєктом їх спільної сумісної власності є квартира за вказаною адресою, а не житловий будинок, як вважали вони.

Посилаючись на зазначені обставини, просили визнати за ними в рівних частках право спільної частково власності на названий будинок, разом із господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 листопада 2012 року у задоволені позову відмовлено за відсутності у цивільному законодавстві такого способу захисту права власності.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_4 подали на це рішення апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати і ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовували невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду І інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержання норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що обраний позивачами спосіб захисту не може бути застосований судом до даних спірних правовідносин, оскільки позивачі не надали доказів тому, що є співвласниками саме будинку, а не квартири за вказаною вище адресою, і, що їх право на названий останнім обєкт кимось оспорюється або кимось не визнається, а тому законних підстав для задоволення позову немає і у ньому слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них і результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Дійсно, в силу ст. ст. 41, 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України державою гарантовано право громадянина на власність та житло.

Таких прав він може бути позбавлений лише за наявності законних підстав.

Відповідно ж до статей 16, 316, 317, 319, 321, 325, 358, 383, 391 ЦК України, статей 150, 155-156 ЖК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а у разі невизнання за ним такого права або його оспорювання визнання за ним права власності.

Виписане вище у повній мірі розповсюджується і на житло. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності квартиру (будинок), користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Квартири (будинки), що є у приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучено, а власника не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством України.

Якщо квартира є обєктом права спільної часткової власності, то зазначені положення стосуються усіх співвласників.

За ст. 358 ЦК України та п. 14 постанови Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

При цьому, кожен із них має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі недосягнення співвласниками згоди про таке, спір вирішується судом за такими ж правилами.

Вирішуючи таку категорії справ, судам слід виходити з того, що житло, яке є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

При цьому, зазначені правила стосуються житла, на яке існують отриманні в законному порядку правоустановчі документи, це житло не має обєктів самочинних перепланувань чи добудов, і обраний спосіб захисту відповідає чинному законодавству.

Як вбачається із копії свідоцтва на право власності на житло від 23 березня 1999 року; позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира по вулиці Шевченка, 16 у селі Трикратне Вознесенського району Миколаївської області, загальною площею 180,2 м2 та сарай площею 14,8 м-2.

Іншого вони належними та допустимими доказами не довели, хоча за ст. 60 ЦПК України то є їх обовязком.

За такого, вважати, що позивачі є співвласниками не квартири, а усього будинку, підстав немає, а, відповідно, не можна визнати і їх частки в обєкті, який їм за право установчими документами не належить.

Більше того, вони бажали визнання за ними ще і право на господарські будівлі та споруди, що знаходяться на прибудинковій території, хоча документів з рішенням компетентного органу про виділ земельної ділянки для їх будівництва та документів, які б стверджували правомірність їх спорудження і прийняття в експлуатацію не надали.

Колегія вважає, що позивачі в такий спосіб бажають надати правового оформлення обєктам, які в належний спосіб не були прийняті до експлуатації, що є неприпустимим.

За такого у позові слід відмовити.

Оскільки цього ж, практично з таких же мотивів дійшов і місцевий суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж стосується посилань осіб, які подали апеляційну скаргу на численні порушення судом норм, що захищають право власності громадян, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки названі норми стосуються обєктів права власності, набутих в законному порядку.

В справі є докази набуття позивачами права власності на квартиру та сарай, що ж до інших обєктів, то таких доказів немає.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 28 листопада 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: