Справа № 2-535/2011
Провадження по справі 4-с/122/61/13
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2013 року Залізничний районний
суд м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді           –
Домнікової М.В.,

при секретарі           –
Шерет Ф.М., Новікові В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Сімферополі
цивільну справу за скаргою ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на дії Залізничного відділу
державної виконавчої служби
Сімферопольського управління юстиції
АР Крим, інші учасники справи – ПАТ
“Державний ощадний банк України”, –

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду зі
скаргою на дії державного виконавця
Залізничного відділу державної
виконавчої служби Сімферопольського
міського управління юстиції АР Крим
про скасування постанови про відкриття
виконавчого провадження за виконавчим
листом №2-535/2011 від 23.03.2011 року про
стягнення з ОСОБА_1 10129,16 грн., визнання
дій держвиконавця Залізничного ВДВС
СМУЮ АР Крим по винесенню постанови про
відкриття виконавчого провадження,
постанови про розшук майна боржника
від 08.09.2011 року – неправомірними.
Вимоги скарги мотивовані тим, що 17.02.2011
року рішенням Залізничного районного
суду м. Сімферополя АР Крим, у цивільній
справі №2-535/2011 задоволено позов ПАТ
"Державний ощадний банк України" до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 Вказаним судовим
рішенням із ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь
ПАТ "Державний ощадний банк України"
стягнуто 10129,16 грн. Постановою
державного виконавця Залізничного
ВДВС Сімферопольського МУЮ від 23.03.2011
року відкрито виконавче провадження по
примусовому виконанню вказаного
рішення суду. Проте, всупереч вимогам
закону, боржників не було повідомлено
про відкриття вказаного виконавчого
провадження.

Скаржники ОСОБА_1, ОСОБА_2 у судове
засідання з’явилися, просили поновити
строк для звернення з даною скаргою,
оскільки його пропущено з поважної
причини – скаржниками вибрано
невірний захист свого порушеного
права, оскільки вони звернулися в
порядку адміністративного
судочинства. Просили задовольнити
вимоги скарги з наведених підстав.

Представник заінтересованої особи ПАТ
"Державний ощадний банк України" у
судове засідання не з’явився.

Державний виконавець у судове
засідання з’явився, надав суду
матеріали виконавчого провадження для
дослідження у судовому засіданні,
надав відповідні пояснення.

Розглядаючи клопотання скаржників про
поновлення строку звернення до суду,
суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до положень статті 385 ЦПК
України, скаргу може бути подано до
суду у десятиденний строк з дня, коли
особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення її прав чи
свобод Пропущений з поважних причин
строк для подання скарги може бути
поновлено судом.

Відповідно до положень частини 1 статті
73 ЦПК України, суд поновлює або
продовжує строк, встановлений
відповідно законом або судом, за
клопотанням сторони або іншої особи у
разі його пропущення з поважних причин.

Звертаючись до суду з даною скаргою,
скаржники обґрунтували поважність
причин пропуску строку звернення до
суду тим, що ними було використано усі
можливі досудові шляхи врегулювання
спірних правовідносин. Крім того,
використавши досудові засоби
врегулювання спору, скаржники
звернулися до Залізничного районного
суду м. Сімферополя АР Крим з
адміністративним позовом про визнання
дій державного виконавця
неправомірними. Ухвалою Залізничного
районного суду м. Сімферополя АР Крим
від 11.03.2013 року, яка залишена без змін
ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду,
ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті
провадження за вищезазначеним позовом.
19.06.2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до
суду з даною скаргою.

Враховуючи вищезазначені обставини,
суд погоджується з доводами скаржників
про поважність пропуску строку
звернення до суду та вважає, що він
підлягає поновленню.

Суд, дослідивши матеріали скарги,
матеріали виконавчого провадження,
заслухавши думку скаржників, думку
державного виконавця, дійшов висновку,
що скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції
України кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень та протиправних посягань.

За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК
України) суд розглядає справу в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін, кожна з яких відповідно до ч.1
ст.60 ЦПК України повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності. Сторони мають
рівні права щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Згідно ч.2 статті 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду
повно та всебічно з'ясувати обставини,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
дослідити всі докази в їх сукупності.

Згідно зі статтями 383, 384 ЦПК України,
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду із скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) – це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів на
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі-рішення).

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону
України «Про виконавче провадження»
примусове виконання рішень здійснюють
державні виконавці, визначені Законом
України «Про державну виконавчу
службу».

Згідно з частиною 4 зазначеної статті
інші органи, установи, організації і
посадові особи провадять у тому числі
відповідно до статті 5 цього Закону, на
вимогу чи за дорученням державного
виконавця.

Відповідно до статті 5 Закону України
«Про виконавче провадження» вимоги
державного виконавця щодо виконання
рішень обов’язкові для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.
Державному виконавцю повинні бути
безоплатно надані у встановлений ним
строк інформація, документи або їх
копії, необхідні для здійснення його
повноважень. Невиконання законних
вимог державного виконавця тягне за
собою відповідальність згідно із
законом.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов’язаний
використовувати надані йому права
відповідно до закону і не допускати у
своїй діяльності порушення прав і
законних інтересів фізичних і
юридичних осіб. Державний виконавець
роз’яснює особам, які беруть участь у
виконавчому провадженні або
залучаються до проведення виконавчих
дій, їхні права згідно з вимогами цього
Закону. Рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця можуть бути
оскаржені в порядку, встановленому цим
Законом.

Судом встановлено, що рішенням
Залізничного районного суду м.
Сімферополя АР Крим, від 17.02.2011 року із
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ
"Державний ощадний банк України"
стягнуто 10129,16 грн.

Залізничним районним судом м.
Сімферополя АР Крим було видано
виконавчі листи по вищезазначеній
справі. При цьому виконавчий лист про
стягнення суми з боржника ОСОБА_2
повернутий до Залізничного районного
суду м. Сімферополя АР Крим. За
виконавчим листом про стягнення з
ОСОБА_1 постановою від 23.03.2011 року
відкрито виконавче провадження.
Постановлено боржнику ОСОБА_1
добровільно виконати рішення суду
протягом 7 днів з моменту отримання
постанови.

Відповідно до положень частини 1 статті
383 ЦПК України, сторони виконавчого
провадження мають право звернутися до
суду із скаргою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення, ухваленого відповідно до
цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

Оскільки, ОСОБА_2 не є стороною даного
виконавчого провадження, тому скарга у
частині вимог ОСОБА_2 не підлягає
задоволенню.

Відповідно до положень статті 19 Закону
України «Про виконавче провадження»,
державний виконавець відкриває
виконавче провадження на підставі
виконавчого документа, зазначеного в
статті 17 цього Закону за заявою
стягувача або його представника про
примусове виконання рішення.

Згідно з положенням статті 17 Закону
України «Про виконавче провадження»,
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.
Відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою такі виконавчі документи:
виконавчі листи, що видаються судами, і
накази господарських судів, у тому
числі на підставі рішень третейського
суду та рішень Міжнародного
комерційного арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті.

З наведеного вбачається, що постанова
про відкриття виконавчого провадження
за виконавчим листом №2-535/2011 від 23.03.2011
року, винесена державним виконавцем у
відповідності до вимог статті 19 Закону
України «Про виконавче провадження».

Таким чином, з урахуванням викладеного,
суд дійшов до висновку про відсутність
підстав для визнання зазначеної
постанови про відкриття виконавчого
провадження неправомірною.

Відповідно до положень пунктів 1, 4
статті 31 Закону України «Про виконавче
провадження», копії постанов
державного виконавця та інші документи
виконавчого провадження (далі -
документи виконавчого провадження), що
державний виконавець зобов'язаний
довести до відома сторін та інших
учасників виконавчого провадження,
надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення. Боржник
вважається повідомленим про відкриття
виконавчого провадження, якщо йому
надіслано постанову про відкриття
виконавчого провадження за адресою,
зазначеною у виконавчому документі.
Державний виконавець або уповноважена
ним особа може особисто вручити
документи виконавчого провадження
сторонам або іншим учасникам
виконавчого провадження під розписку.

Проте, дослідивши матеріали
виконавчого провадження, які надані
державним виконавцем для огляду у
судовому засіданні, суд не знайшов
підтверджень того, що боржник ОСОБА_1
отримав постанову про відкриття
виконавчого провадження.

Щодо акту державного виконавця від
05.04.2011 року, який надано у судове
засідання 30.09.2013 року держвиконавцем і
у якому зазначено, що боржнику ОСОБА_1
вручено постанову про відкриття
виконавчого провадження і боржник від
підпису відмовився, то суд критично
відноситься до даного акту, оскільки
даний акт відсутній в матеріалах
виконавчого провадження і про нього
жодного разу не згадується в інших
документах виконавчого провадження.

За таких обставин, боржник був
позбавлений права добровільно
виконати рішення суду, а тому дії
державного виконавця по винесенню
постанови про оголошення розшуку майна
боржника є неправомірним.

З урахуванням викладеного, суд дійшов
до висновку про часткове задоволення
скарги.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 3, 10-11, 59-60, 208-210, 292, 294, 296, 383-384
386-387 Цивільного процесуального кодексу
України, 1-2, 5-6, 17, 19, 31 Закону України
“Про виконавче провадження”, суд –

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1, ОСОБА_2 строк
звернення до суду зі скаргою на дії
Залізничного відділу державної
виконавчої служби Сімферопольського
міського управління юстиції.

У задоволенні скарги в частині вимог
ОСОБА_2 про скасування постанови про
відкриття виконавчого провадження за
виконавчим листом №2-535/2011 від 23.03.2011
року, визнання дій головного
державного виконавця Залізничного
відділу державної виконавчої служби
Сімферопольського міського управління
юстиції АР Крим по винесенню постанови
про відкриття виконавчого провадження
за виконавчим листом №2-535/2011 від 23.03.2011
року та постанови про розшук майна
боржника від 08.09.2011 року – відмовити.

Скаргу в частині вимог ОСОБА_1 на дії
Залізничного відділу державної
виконавчої служби Сімферопольського
управління юстиції АР Крим, інші
учасники справи – ПАТ “Державний
ощадний банк України” задовольнити
частково.

Визнати дії головного державного
виконавця Залізничного відділу
Державної виконавчої служби
Сімферопольського міського управління
юстиції АР Крим ОСОБА_3 по винесенню
постанови від 08.09.2011 року про розшук
майна боржника ОСОБА_1 неправомірною.

У задоволенні іншої частини скарги в
частині вимог ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду АР Крим шляхом подання
апеляційної скарги протягом п’яти
днів з дня її проголошення. У разі якщо
ухвалу було постановлено без участі
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом п’яти днів з
дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги ухвала, якщо її не
скасовано, набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Домніков
а М.В.