н.с. 621/2432/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

19.11.2013 року Зміївський районний суд Харківської області в складі :

головуючого Бібіка О.В.

за участю секретаря Онацької В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зміїв цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл земельної ділянки, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В :

09 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернулася з позовом в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки № 222 плошею 0,11 га, розташованої на території садівничого товариства «Благодійність» Борівської сільської ради Зміївського району Харківської області, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

На обґрунтування посилається, що ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, який розірвано 02.07.2009 року. Під час зареєстрованого шлюбу, у 1998 році, ними була придбана земельна ділянка № 222 у садівничому товаристві «Благодійність» площею 0,11 га, що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 На даний час земельною ділянкою користується відповідач, розподілити земельну ділянку у добровільному порядку відмовляється, у звязку з чим змушена звернутися за захистом прав ОСОБА_2 до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, представник позивача ОСОБА_4 позов підтримав в повному обсязі. Пояснив про факти як викладено у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти позову заперечували. Стверджували, що спірна земельна ділянка хоч і придбана у шлюбі, але за особисті кошти відповідача ОСОБА_3 Крім того, позивач знав про оформлення державного акту на ім.»я відповідачки з жовтня 2000 року, однак претензій з цього не пред»являв до травня 2009 року, таким чином він пропустив трирічний строк позовної давності, встановлений законом для захисту його порушеного права. І з цих підстав слід відмовити позивачу у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 23 березня 1991 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 (до шлюбу Яцкевич) ОСОБА_6 та ОСОБА_2, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-ВЛ № 476930, зареєстрованого 23.03.1991 року у м. Харкові (а.с.9)

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ № 115839, зареєстрованого 21 липня 2009 року Комінтернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 10)

В період зареєстрованого шлюбу, а саме, 10 жовтня 2000 року, ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбала земельну ділянку площею 0,11 га в межах згідно з планом, розташовану: Борівська сільська рада, СТ «Благодійність», номер 222, Зміївського району Харківської області, зареєстровано в реєстрі за номером 1416 ( а.с. 65)

Про що на ім»я ОСОБА_3 було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 097140, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5474 (а.с. 55-56)

Сторони в судовому засіданні визнали вказаний факт, отже він у відповідності до ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

До правовідносин, що виникли між сторонами по справі з урахуванням принципу темпоральності, суд застосувує норми статті 22 КпШС України, якою передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною власністю.

Під час сумісного проживання в зареєстрованому шлюбі подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали спірну земельну ділянку. Вказаний факт сторони визнали в судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст. 22 КпШС України, яка діяла на час придбання спірного майна, подружжя користуються рівними правами на майно і в тому випадку, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин та не мав самостійного заробітку.

Під час розгляду справи суд ураховує положення ст. ст. 22, 25, 27-1 КЗпШС України та ст. ст. 60 62, 68 70 СК України, які діяли під час виникнення правовідносин, а також, що відповідно до вказаних норм, зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КЗпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КЗпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КЗпШС України).

Аналогічні положення містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя.

Отже, суд оцінює як належний доказ договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,11 га, розташованої в СТ «Благодійність», укладений ОСОБА_3 ( а.с.65).

Отриманий на підставі договору купівлі-продажі державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ХР № 097140, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5474 на ім.»я відповідача ОСОБА_3 є лише свідченням реєстрації права за одним із подружжя, та не спростовує матеріально-правову презумпцію належності майна, набутого у шлюбі за правилами ст.. 22 КпШС України, подружжю на праві спільної сумісної власності.

Час оформлення права власності на майно та титул не впливає на право одного з подружжя на частину майна, придбаного в період шлюбу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.. 28 КпШС України у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Відповідно до ст.. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.. 63 СК України).

У відповідності до ст.. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі згідно до ч. 1 ст. 71 СК України. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено в суді. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Приписами ст. 68 СК України визначено, що режим права спільної сумісної власності на майно подружжя не припиняється із розірванням шлюбу.

Доводи відповідача та його представника про належність спірної земельної ділянки до майна, хоча і придбаного в шлюбі, але за власні кошти одного із подружжя, що є його особистою власністю, спростовуються матеріально-правовою презумпцією ст.. 22 КпШС України ( діючої на час виникнення правовідносин) та аналогічними положеннями ст.. 60 СК України ( діючої на час вирішення спору), так як письмової домовленості про інше під час придбання у жовтні 2000 року вказаної земельної ділянки , як пояснила в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, між сторонами не було. Не надано і письмових доказів відповідачем на спростування вказаної презумпції.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні визнала ту обставину, що спірна земельна ділянка придбана в період шлюбу та в інтересах сім»ї, так як на ній вирощувались продукти харчування в тому числі і для позивача. Дана обставина у відповідності ж ост. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, так як вона визнана сторонами.

Крім іншого, суд не приймає доводи відповідача та його представника про застосування строку позовної давності та відмову з цієї підстави у задоволенні позову з огляду на наступне.

Посилання відповідача ОСОБА_3 представника на застосування наслідків спливу позовної давності до вказаних правовідносин не відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ № 115839, вбачається, що шлюб між сторонами розірвано 21 липня 2009 року. Отже, із вказаної дати почався перебіг трирічного строку у межах якого ОСОБА_2 міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. І закінчувався цей строк 21 липня 2012 року.

29 липня 2011 року рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова ОСОБА_2 визнано недієздатним та призначено опікуном ОСОБА_1 (а.с.8)

22 грудня 2011 року ОСОБА_1, діючи в інтересах недієздатного ОСОБА_2 звернулась до Комінтернівського районного суду Харківської області із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна, що набуто у шлюбі . Об»єктом спільного майна серед іншого були і земельні ділянки на території Борівської сільської ради Зміївського району Харківської області та не заявлено позовну вимогу до індивідуально визначеної земельної ділянки № 222 плошею 0,11 га, розташованої на території садівничого товариства «Благодійність» Борівської сільської ради Зміївського району Харківської області . Рішення у справі по суті не прийнято, так як ухвалою цього ж суду від 21 травня 2012 року провадження у даній справі зупинено до вирішення іншої справи в порядку цивільного судочинства (а.с.12, 16).

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що залишення позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя без розгляду через те, що вказану позовну заяву подано особою, що не має цивільної процесуальної дієздатності слід розцінювати як обставину, що не зупиняє перебігу позовної давності. Оскільки, відповідно до ст. 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Отже, звернення з позовом недієздатного ОСОБА_2 є нікчемною дією, а не способом захисту його майнових прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред»явлення особою позову до одного із кількох боржників. А також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивача.

Таким чином, після переривання строку позовної давності з 22 грудня 2011 року подачею позову до суду на частину позовних вимог, почався новий перебіг трирічного строку позовної давності із 21 травня 2012 року. Тому, позовна заява ОСОБА_1 в інтересах недієздатного ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл земельної ділянки, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, подана за правилами виключної підсудності та в межах строку позовної давності.

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

При вирішенні питання про стягнення судового збору з відповідача, суд керується приписами ч.2 ст.88 ЦПК України, так як сторони у справі є інвалідами першої та другої групи і відповідно до ст.5 ЗУ « Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору, то вказані судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (а.с.17,28).

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частку земельної ділянки № 222 площею 0,11 га у садівничому товаристві «Благодійність», розташованому на території Борівської сільської ради Зміївського району Харківської області.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В.Бібік