Справа №784/267/13 31.01.2013 31.01.2013 31.01.2013
Номер провадження 22ц/784/610/13 Суддя першої інстанції Кондрачук А.П.
Категорія 5 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

31 січня 2013 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.,

при секретарі Богуславській О.М.,

за участю: представника позивачки ОСОБА_2,

представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачки ОСОБА_3 на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2012 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_6 державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:

22 жовтня 2012 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який вточнила в подальшому, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті її чоловіка ОСОБА_7, який помер 5 січня 2000 року, відкрилася спадщина на 1/3 частки земельного паю та грошових вкладів у банках. Вона є спадкоємицею першої черги за законом і фактично прийняла спадщину, оскільки проживала та була зареєстрована за місцем проживання спадкодавця та в неї на зберіганні знаходилася ощадна книжка померлого на вклад у ОСОБА_6 відділенні Ощадбанку, у звязку з чим у шестимісячний строк заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини вона не подавала.

При зверненні до нотаріальної контори 25 вересня 2012 року з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, вона дізналася, що 19 липня 2000 року сестра померлого ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину, а саме на 1/3 частку земельного паю та грошового вкладу, що знаходиться у Врадієвському відділенні Ощадного банку України.

Посилаючись на викладене, позивачка просила визнати недійсним вказане свідоцтво про право на спадщину та визнати за нею право власності на зазначене в ньому спадкове майно.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2012 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 липня 2000 року, реєстровий № 1449 по спадковій справі № 436/2000 року, видане державним нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори, на ім'я ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7, померлого 5 січня 2000 року на 1/3 частку права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства імені Чапаєва в с. Мазурово Кривоозерського району Миколаївської області розміром 3,50 в умовних кадастрових гектарах, належних ОСОБА_8, померлої 29 березня 1999 року, спадкоємцем якої був її син ОСОБА_7, котрий прийняв спадщину, не оформивши спадкових прав на підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії МК № 032721, виданого ОСОБА_6 районною державною адміністрацією 29 травня 1996 року та зареєстрованого 29 травня 1996 року за реєстровим № 221, оцінка 1/3 частки спадкового майна складає 7722 грн. 48 коп., та грошового внеску з процентами та компенсаційними виплатами, що знаходяться на зберіганні у Врадіївському відділенні Ощадного банку України № 3169 Миколаївської області рахунок № 35369. Визнано за ОСОБА_4І, право на 1/3 земельної частки (паю) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства імені Чапаєва в с. Мазурово Кривоозерського району Миколаївської області розміром 3,50 в умовних кадастрових гектарах, належних ОСОБА_8, померлої 29 березня 1999 року, спадкоємцем якої був її син ОСОБА_7, котрий прийняв спадщину, не оформивши спадкових прав на підставі сертифікату на право на земельну ділянку (пай) серії МК № 032721, виданого ОСОБА_6 районною державною адміністрацією 29 травня 1996 року та зареєстрованого 29 травня 1996 року за реєстровим № 221, оцінка 1/3 частки спадкового майна складає 7722 грн. 48 коп., та грошового внеску з процентами та компенсаційними виплатами, що знаходяться на зберіганні у Врадіївському відділенні Ощадного банку України№ 3169 Миколаївської області рахунок № 35369 та в ОСОБА_6 відділені Ощадного банку України№ 3161 Миколаївської області рахунок № НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 214 грн. 60 коп. судового збору та 1000 грн. витрат на правову допомогу, а також в дохід держави 107 грн. 30 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідачки просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його незаконність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, які відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, за змістом указаної норми, ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року; якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року застосовується ЦК Української РСР 1963 року.

Статтею 548 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно з ч. 525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в ст. 21 ЦК Української РСР 1963 року.

За змістом ч.ч.1, 2 ст. 549 цього Кодексу спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі поданням ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Фактичний вступ у володіння часткою спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого вона б не складалась та де б вона не знаходилась.

Частина 1 ст. 564 ЦК Української РСР 1963 року встановлює, що якщо вкладник не зробив розпорядження ощадній касі, то в разі смерті вклад переходить до спадкоємців на загальних підставах.

Судом встановлено, що часом відкриття спадщини спадкодавця ОСОБА_7 є день його смерті 5 січня 2000 року.

ОСОБА_4 дружина померлого була спадкоємцем першої черги за законом.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 є такою, що фактично прийняла спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця проживала в квартирі разом з ним та мала належну ОСОБА_9 ощадну книжку на грошовий вклад в ОСОБА_6 відділенні Ощадного банку України.

ОСОБА_5 спадкоємиця другої черги за законом.

18 липня 2000 року остання звернулася до нотаріальної контори з заявою по прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 При цьому в заяві вказала, що вона є єдиною спадкоємицею. 19 липня 2000 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку права на земельну частку (пай) та грошового внеску з процентами та компенсаційними виплатами, що зберігається у Врадієвському відділенні Ощадного банку України.

Отже з урахуванням наведеного та вимог ст.ст. 525, 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 прийняла спадщину у січня 2000 року.

Оскільки позивачка протягом 6 місяців після смерті чоловіка вступила у володіння часткою майна, що належить спадкодавцю, районний суд обґрунтовано визнав її такою, яка прийняла все спадкове майно, у звязку з чим скасував свідоцтво про право на спадщину, видане на імя ОСОБА_5 та визнав право власності на це майно.

Розглядаючи позови спадкоємців про визнання за ними права на частку спадкового майна, а свідоцтва про право на спадщину недійсним щодо цієї частки суд має враховувати дотримання позивачем, як передбаченого ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року шестимісячного строку на прийняття спадщини, так і встановленого ст. 71 цього Кодексу загального строку позовної давності для звернення з вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Доводи відповідачки щодо спливу позовної давності, які перевірялись в судовому засіданні, місцевий суд правильно не взяв до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Стаття 76 цього Кодексу передбачає, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Оскільки судом встановлено, що позивачка у встановлений строк вчинила передбачені ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року дії по прийняттю спадщини, то звернення її до нотаріуса для видачі їй свідоцтва про право на спадщину не обмежено певним строком давності.

Для видачі такого свідоцтва ОСОБА_4 звернулася 29 вересня 2012 року до нотаріальної контори, і саме тоді дізналася, що на відповідачку вже оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна.

Доказів, які б свідчили про те, що позивачка дізналася про отримання ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом на частку спадкового майна раніше зазначеної дати судом не встановлено та матеріалами справи не доведено.

Отже, колегія суддів вважає, що саме з цієї дати у позивачки виникло право на позов, тобто починається перебіг строку позовної давності визначений ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року щодо визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, а тому доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачкою позовної давності на звернення до суду з зазначеним позовом є безпідставними.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неправомірного ( без документального підтвердження витрат) стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи інтереси ОСОБА_4 в суді першої інстанції представляв адвокат ОСОБА_6 юридичної консультації ОСОБА_2 на підставі ордера та договору про надання правової допомоги.

Згідно з квитанцією, виданою ОСОБА_6 юридичною консультацією, ОСОБА_4 за надання такої правової допомоги 10 грудня 2012 року сплатила 1000 грн. (а.с. 51). Ця квитанція є документальним підтвердженням витрат позивачки на правову допомогу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновки місцевого суду не спростовують, а тому підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 26 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: