АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2480/13Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Фролова О.Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2013 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого Подорога В. М.
суддів Бородійчук В. Г. , Демченко В. А.
при секретаріКуцопатра Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 липня 2013 року в справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року фізична особа-підприємець ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги вказувала на те, що вона є фізичною особою - підприємцем та має у власності магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

2 липня 2012 року вона взяла на роботу в магазин продавцем відповідачку ОСОБА_7 з якою було укладено трудовий договір. При прийнятті на роботу з відповідачем було укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих їй.

Відповідач ОСОБА_7 працювала разом з іншими продавцями ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10,з якими також було укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності. Під час виконання трудових обов'язків відповідач разом з іншими працівниками порушила свої трудової обов'язки, а саме: допустила нестачу коштів у магазині на загальну суму 7715 грн.

Вказана сума розділена в рівних долях на чотирьох продавців, кожен з яких зобов'язаний був відшкодувати нестачу коштів в сумі 1930 грн. Продавці написали розписки, якими зобов'язалися у разі виникнення нестачі повернути суму боргу в подвійному розмірі. Таким сином, сума яка підлягає стягненню з кожного з продавців становить 1930x2=3860 грн. Відповідач ОСОБА_7 повернула частину боргу в сумі 1360 грн., а решту заборгованості повертати відмовляється.

Просила стягнути з ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 2500 грн. та моральну шкоду в сумі 1500 грн.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 липня 2013 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ФОП ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 02.07.2012 року ОСОБА_7 була прийнята на роботу продавцем приватного підприємця ОСОБА_6 з окладом 1150 грн. 02.07.2012 року було підписано трудовий договір, який було зареєстровано в Тальнівському районному центрі зайнятості, також 02.07.2012 року було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, з метою забезпечення збереження товарно-матеріальних цінностей, а також грошових коштів.

Згідно актів проведення ревізії: від 20.01.2013 року в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» було виявлено недостачу в розмірі 4800 грн.; від 10.02.2013 року виявлено недостачу в розмірі 1200 грн.; від 17.03.2013 року виявлено недостачу в розмірі 1715 грн..

З вказаними актами ревізії ознайомлені ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_8

Згідно розрахунку повернення боргу з продавця ОСОБА_7 із заробітної плати було відраховано 1360 грн.

Згідно ч. ч. 1,2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника.

Крім того, згідно ст. 134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних прилади спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організаціє працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

У відповідності до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівникам (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Пленум Верховного Суду України у Постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам організаціям їх працівниками» зазначає, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-1, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (п.8).

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Також судом першої інстанції вказано, що відповідачка інші продавці мали можливість брати продукти в магазині, що підтверджується пояснення відповідачки та свідків ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (продавців), також встановлено що ключі від магазину знаходились у продавців. З вказаними актами ревізій ОСОБА_7 не ознайомлена.

Згідно статті 135-2 КЗпП України «При спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність».

Договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність з продавцями магазину не було укладено, як не було винесено позивачем і відповідного наказу або розпорядження по магазину про відшкодування боргу з відповідачки за рахунок заробітної плати.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується судова колегія.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Таким чином рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а саме про наявність вини відповідача у недостачі та не відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання своїх трудових обов'язків в сумі 3860 грн..

Зазначені висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, нормам права, які судом вірно застосовані.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 відхилити

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 09 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :