Справа № 297/667/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2013 року м. Берегово

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого Ільтьо І. І.,

при секретарі Куні О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Берегово цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог Берегівський районний відділ головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що житловий будинок АДРЕСА_1, належить їм по ? частці кожному на праві приватної власності на підставі рішення виконавчого комітету Берегівської міської Ради народних депутатів Закарпатської області від 24 жовтня 1991 року №336.

Відповідачі у спірному будинку не проживають більше шістнадцяти років, однак добровільно з реєстраційного обліку зніматися не бажають, так і по сьогоднішній день вони зареєстровані в АДРЕСА_1.

Сам факт реєстрації відповідачів за їх адресою створює для них перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм житлом. Вважають, що відповідачі втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1, оскільки не проживають в даному будинку більше шістнадцяти років. Наявність формальної реєстрації відповідачів за вище вказаною адресою, де вони раніше проживали, створює для позивачів незручності, порушує їх право власності на нерухоме майно та тягне за собою збільшення розміру плати за комунальні послуги.

У судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з'явилися, однак подали заяви в яких просять розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі з підстав викладених в позові та доданих письмових доказів.

Відповідачі до суду не з'явилися, однак представник останніх подав до суду заяву, згідно якої просив розгляд справи здійснити без їх участі за наявними у справі матеріалами.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ГУДМС Берегівського РВ в судове засідання не з'явився, згідно поданої заяви просить суд справу розглянути без його участі на розсуд суду.

Перевіривши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, згідно ст. 1 ЦПК України, пришов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтв про право власності на домоволодіння позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по ? частці на праві особистої власності житловий будинок АДРЕСА_1.

З довідки Берегівської міської ради від 14.03.02.2013 року вбачається, що в будинку за вищевказаною адресою зареєстрований відповідачі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.17).

З копії будинкової книги вбачається, що в будинку за вищевказаною адресою прописані відповідачі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9-13).

Крім того, з листа Берегівського РВ ГУДМС України в Закарпатській області №904 від 30.03.2013 року, вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, значаться на реєстраційному за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно.

Таким чином виникнення права у членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування житлом та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів сім'ї власника на користування цим будинком (квартирою). Права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт права власності є похідним від прав самого власника.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини першої ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Водночас частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При таких обставинах справи, суд вважає, що є правові підстави для визнання відповідачки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1, оскільки має тільки формальну реєстрацію у вказаному будинку, але не проживає в ньому.

У ст. 29 ЦК України визначено поняття «місця проживання», а саме, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово.

Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири (будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 316 ЖК України право власності - це право особи на майно, яке він здійснює відповідно до закону, по своїй волі і незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають три правомочність - володіння, користування і розпорядження. Володіння майном - має на увазі юридично закріплену можливість фактично володіти майном, впливати на нього у будь-який момент, здійснювати відносно такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, отримувати з цього користь, вигоду. Розпорядження майном - це можливість власника встановлювати, змінювати, припиняти юридичне існування майна.

Відповідно до частини 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена, або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суд вважає, що право позивачів вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю порушено та підлягає захисту, у зв'язку з існуванням факту реєстрації у житловому будинку АДРЕСА_1, відповідачів ОСОБА_3.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про визнання відповідачки ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом, підлягають задоволенню, так як остання знятися добровільно з реєстраційного обліку з вказаної адреси не бажає, має тільки формальну реєстрацію у вказаному будинку, але не проживає в ньому.

Щодо неповнолітнього ОСОБА_4 суд вважає, що в цій частині позов не підлягає до задоволення, оскільки згідно ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення,невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів.

У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені.

Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України.

У відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Судом були надані рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості.

Позивачами вимоги позову частково доведені, на підставі наданих доказів, встановлені обставини, що свідчать про порушення їх права, яке підлягає захисту в обраний позивачем спосіб.

Відповідно зі ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 114 гр. 70 коп. ( а.с. 1 ).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 11-16, 29, 319, 321, 383, 386, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 156,316 Житлового кодексу України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12 2003 р., керуючись ст.ст. 9, 11, 57-61, 88-89, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

ВИ Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 такаю, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2, понесені судові витрати у розмірі 114 гривень 70 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ільтьо І. І.