Номер провадження № 22-ц/785/2986/13
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Сєвєрової Є.С., при секретарі - Криворучці Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 лютого 2013року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" про стягнення заробітної плати, компенсації за невчасно виплачену заробітну плату та відшкодування моральної шкоди, -

встановила:

03 грудня 2012року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що наказом №339-л від 19 жовтня 2011року його було звільнено з посади начальника ділянки "Автогосподарства" комерційної служби за п.1 ст. 36 КЗпП України і в порушенні вимог ст.ст.47,116 КЗпП України відповідач не сплатив йому розрахункової суми в розмірі 4071грн.

На підставі наведеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 4071грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 42472грн.74коп. та моральну шкоду в сумі 46543грн.74коп. (а.с.1-3).

Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на відсутність заборгованості по заробітній платі відповідача перед позивачем (а.с.23-27).

Рішенням суду від 04 лютого 2013року в задоволені позову ОСОБА_2. відмовлено (а.с.49,50-52).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення про задоволення його позову в повному обсязі, з посиланням на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом не надано належної оцінки діям відповідача по незаконному утриманню з його заробітної плати грошової суми у розмірі 4071грн. та не враховано, що тримісячний строк для звернення до суду він пропустив з поважних причин (а.с.53-55).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, представників сторін, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції були встановлені факти і відповідні їм правовідносини, які виникли між сторонами.

22 лютого 2010р. за наказом № 77-л від 23 лютого 2010 р. позивача ОСОБА_2 було прийнято на роботу у ДСК "ЧМП" на посаду начальника ділянки "Автогосподарство" з окладом згідно штатного розпису, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.37-42).

19 жовтня 2011р. за особистою заявою ОСОБА_2 він був звільнений за наказом № 339-л з посади по угоді сторін з 19 жовтня 2011р. з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 22 лютого 2011 р. по 19 жовтня 2011 р. всього за 16 днів (а.с.4,42).

В цей же день, позивач ОСОБА_2 під підпис, отримав на руки лист за підписом керуючого санацією ДСК "ЧМП" за № КС-1678 від 19 жовтня 2011р., в якому йшлося про виявлену недостачу товарно-матеріальних цінностей на ділянці "Автогосподарство", начальником якої був позивач, на загальну суму 8013грн.62коп. (а.с.44).

Згідно Наказу за № 131 від 22 листопада 2011року, тобто вже після звільнення ОСОБА_2 з посади, було встановлено суму нанесеної матеріальної шкоди утримати із суми розрахунку, що належить ОСОБА_2, у зв'язку з його звільненням (а.с.29).

З вказаним наказом ОСОБА_2 був ознайомлений, копія наказу йому була вручена 08 грудня 2011року, але від підпису він відмовився, про що було складено відповідний акт (а.с.29,30).

Таким чином, судом було встановлено, що грошові кошти у сумі 4071 грн., були утримані з позивача, як з матеріально-відповідальної особи, в рахунок часткового погашення виниклої заборгованості за недостачу згідно наказу № 131 від 22 листопада 2011р. (а.с.31).

Судова колегія, вважає, що грошові кошти в сумі 4071грн. були утримані з позивача безпідставно, оскільки наказ про їх стягнення вже був прийнятий після звільнення ОСОБА_2 з роботи.

Крім того, рішенням Овідіопольського районного суду від 19 березня 2013року було відмовлено у задоволені позову Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" до ОСОБА_2 про стягнення майнової шкоди в сумі 8608грн.74коп., яка залишилася невідшкодованою після стягнення з ОСОБА_2 4071грн., з тих підстав, що ОСОБА_2 не може нести матеріальну відповідальність на підставі п.1 ст.134 КЗпП України. Також в даному рішенні суду вказано, що при звільненні ОСОБА_2 з роботи із його заробітної плати підприємство всупереч положень ст.136 КЗпП України в рахунок відшкодування збитків утримало 4071грн. (а.с.72-73).

Тому позов ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати підлягає задоволенню частково та слід стягнути з Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" на користь ОСОБА_2 заробітну плату в сумі 4071грн.

Судова колегія, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невчасно виплачену заробітну плату та відшкодування моральної шкоди, не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012р. № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу.

При цьому згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012р №4-рп/2012 по справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпПУ у взаємозв'язку з положенням ст.ст. 117,237-1 цього Кодексу - для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпПУ - працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду - в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку - встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що позивачем ОСОБА_2 без поважних причин був пропущений тримісячний строк для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки, враховуючи що позивач ОСОБА_2 був звільнений 19 жовтня 2011року, а до суду звернувся лише 03 грудня 2012року, і не просив суд поновити йому строк.

Щодо стягнення моральної шкоди, то колегія суддів не вбачає причинного зв'язку між невиплатою розрахунку позивача та загальними захворюваннями, з приводу яких позивач звертався до лікарні (хронічний панкреатит та хронічний калькулезний холецистит, а.с.8-13).

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Частиною 2 ст.308 ЦПК України передбачено, що не може бути скасоване правильно по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303,304, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 лютого 2013року - скасувати в частині відмови у стягненні 4071грн.

Позов ОСОБА_2 до Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" про стягнення заробітної плати, компенсації за невчасно виплачену заробітну плату та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державної судноплавної компанії "Чорноморське морське пароплавство" на користь ОСОБА_2 заробітну плату в сумі 4071грн.

В решті рішення суду від 04 лютого 2013року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: С.О. Погорєлова

Є.С.Сєвєрова