Справа № 369/4615/13-ц
Головуючий у І інстанції Дубас
Т.В.Провадження № 22-ц/780/6689/13
Доповідач у 2 інстанції
Мережко М.В,Категорія 19
РІШЕННЯ

Іменем України

16 грудня 2013 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Лопатюк В.Ю.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 30
вересня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті
особи: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
приватний нотаріус Городищенського
нотаріального округу Черкаської
області ОСОБА_8, ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі продажу недійсним.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року позивачі ОСОБА_4,
ОСОБА_5 звернулись до суду із позовом до
ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, приватний
нотаріус Городищенського
нотаріального округу Черкаської
області ОСОБА_8, ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі продажу недійсним.

В позовній заяві зазначали, що земельну
ділянку на який розташований спірний
будинок за адресою: АДРЕСА_1, придбав за
договором купівлі-продажу батько
позивача ОСОБА_11 у ОСОБА_9 Земельна
ділянка належала ОСОБА_9 на підставі
рішення за № 16/18 виконкому Софіївської
-Борщагівської сільської ради народних
депутатів від 06 лютого 1996 року,
зареєстрованого в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 237, згідно до
договору купівлі-продажу від 30 жовтня
1996 року завіреним державним нотаріусом
Першої Київської обласної державної
нотаріальної контори.

Позивачі вказують, що після смерті
батька, ОСОБА_4 02 грудня 2004 року
успадкував будинок та земельну
ділянку, який знаходиться за
вищевказаною адресою, що
підтверджується: свідоцтвом про право
на спадщину за законом від 02 грудня 2004
року, яке видано державним нотаріусом
Києво-Святошинської державної
нотаріальної контори за номером 2-1398;
витягом з реєстру прав власності па
нерухоме майно виданого комунальним
підприємством «бюро технічної
інвентаризації Києво- Святошинської
районної ради Київської області» від
23.04.2008 року за номером 7506403.

Позивачі, зазначають, що в травні 2010
року їм стало відомо, що 03 липня
2008 року будинок був незаконно
відчужений на підставі довіреності,
виданої ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_6 13 серпня
2005 року. Договір був укладений між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який нотаріально
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, реєстровий номер 2353.

Як видно із договору, ОСОБА_6 діяла на
підставі довіреності посвідченої
приватним нотаріусом Городищенського
нотаріального округу Черкаської
області ОСОБА_8 від 13 серпня 2005 року, яку
видав ОСОБА_4

Позивачі зазначали, ОСОБА_4 не видавав
цю довіреність, а також не надавав
ОСОБА_6 право на відчуження нерухомого
майна.

Позивачі посилались на те, що даний
правочини, щодо відчуження будинку,
ОСОБА_6 вчинили без їхнього відому,
позивач довіреність не підписував. Всі
кошти від продажу будинку незаконно
привласнені ОСОБА_6

Позивачі просили, визнати недійсним
договір купівлі-продажу будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, від
03 липня 2008 року укладений між ОСОБА_4,
від імені та в інтересах якого на
підставі довіреності діяла ОСОБА_6, та
ОСОБА_3 Судові витрати стягнути з
відповідачів.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
30 вересня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено
частково. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу будинку укладений між
ОСОБА_4 від імені та в інтересах якого
на підставі довіреності діяла ОСОБА_6
та ОСОБА_3 Стягнуто солідарно з ОСОБА_6
та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий
збір в сумі 229,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали
апеляційні скарги, в яких просили
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог, з
підстав порушення норм матеріального
та процесуального права. В апеляційних
скаргах посилалися на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції, виходив із того,
що оспорюваний договір порушує право
власності позивача ОСОБА_4, і може бути
визнаний недійсним, оскільки недійсним
є правочин, укладений з порушенням
вимог ч.1-3, 5 ст. 203 ЦПК України, при цьому
відповідно до вимог ЦПК України не
мотивував і не обґрунтував, чому саме
прийшов до зазначеного висновку.

Як видно із матеріалів справи, позивач
ОСОБА_4, відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за законом, як
спадкоємець ОСОБА_11, отримав у спадщину
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з
відповідними господарськими будівлями
і надвірними спорудами. Як зазначено у
свідоцтві, вказане майно, належало
померлому ОСОБА_11 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 03 березня 1999 року
Києво-Святошинською державною
нотаріальною конторою за реєстровим
номером 388 та зареєстрованого в
Києво-Святошинському БТІ 18 вересня 2004
року за реєстровим номером 263 згідно із
витягом № 4779088 про реєстрацію права
власності на нерухоме майно ( а.с. 9,73).

Згідно із витягом з реєстру прав
власності на нерухоме майно КП «Бюро
технічної інвентаризації
Києво-Святошинської районної ради
Київської області», право власності на
будинок зареєстровано за заявою ОСОБА_4
23 квітня 2008 року. Адреса будинку
вказана: АДРЕСА_1 ( а.с. 74).

Відповідно до довіреності, виданої 13
серпня 2005 року ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_6,
посвідченої приватним нотаріусом
Городищенського нотаріального округу
Черкаської області ОСОБА_8 ( а.с. 71-72),
реєстровий номер 2117, ОСОБА_4
уповноважив ОСОБА_6 «розпоряджатися
всім його майном, з чого б воно не
складалося і де б воно не знаходилось, в
тому числі будинком АДРЕСА_2, та також
житловим будинком АДРЕСА_1, купувати,
продавати, приймати в дар, міняти...»

Відповідно до договору
купівлі-продажу, укладеного 03 липня 2008
року між ОСОБА_4, від імені і в інтересах
якого діяла ОСОБА_6, та ОСОБА_3, ОСОБА_4
продав будинок за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.
77-78. ).

Відповідно до п.п 4, 5 ,6 ,8 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди
розглядають справи за позовами: про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

Вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду в разі
наявності відповідного спору. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. У цьому разі в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків
недійсності правочину може бути
заявлена як одночасно з вимогою про
визнання оспорюваного правочину
недійсним, так і у вигляді самостійної
вимоги в разі нікчемності правочину та
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним. Наслідком
визнання правочину (договору)
недійсним не може бути його розірвання,
оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на
нікчемність правочину для
обґрунтування іншої заявленої вимоги,
суд не вправі посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким доводам
позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Вимоги про визнання оспорюваного
правочину недійсним і застосування
наслідків його недійсності, про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину розглядаються у
позовному провадженні в порядку
цивільного судочинства відповідно до
вимог статті 15 ЦПК.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона ( представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Відповідно до ст. 239 ЦК України
правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Відповідно до ст. 240 ЦК України
представник зобов'язаний вчиняти
правочин за наданими йому
повноваженнями особисто. Він може
передати своє повноваження частково
або в повному обсязі іншій особі, якщо
це встановлено договором або законом
між особою, яку представляють, і
представником, або якщо представник
був вимушений до цього з метою охорони
інтересів особи, яку він представляє.
Представник, який передав своє
повноваження іншій особі, повинен
повідомити про це особу, яку він
представляє, та надати їй необхідні
відомості про особу, якій передані
відповідні повноваження (замісника).
Невиконання цього обов'язку покладає
на особу, яка передала повноваження,
відповідальність за дії замісника як
за свої власні. Правочин, вчинений
замісником, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє.

Відповідно до ст.. 241 ЦК України
правочин, вчинений представником з
перевищенням повноважень, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє,
лише у разі наступного схвалення
правочину цією особою. Правочин
вважається схваленим зокрема у разі,
якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

Відповідно до ч.3 ст. 244 ЦК України
довіреністю є письмовий документ, що
видається однією особою іншій особі
для представництва перед третіми
особами. Довіреність на вчинення
правочину представником може бути
надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

Позивачі, в обґрунтування своїх
позовних вимог, посилались на ту
обставину, що ОСОБА_4 не видавав
довіреності на ім'я ОСОБА_6, і не надавав
ОСОБА_6 права на відчуження будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, визнавши договір
купівлі-продажу будинку від 03 липня 2008
року недійсним, послався на ч.ч 1, 3 ст. 215
ЦК України, не обґрунтовувавши і не
зазначивши в мотивувальній частині
рішення, з яких підстав договір
визнається недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину,
недодержання в момент вчинення
правочину стороною( сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК
України.

Зміст правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Оскільки дані вимоги відсутні в
правочинах, в яких сторона ( позивачка)
зазначена , але про які не знала та не
бажала укладати, тим самим відсутнє її
волевиявлення на укладання даних
правочинів, вони укладалися поза її
волею, що вказує на їх недійсність.

Позивачі, посилаючись на те, що договір
купівлі - продажу від 03 липня 2008 року є
недійсним, єдиним доказом недійсності
договору позивачі зазначали
довіреність, видану ОСОБА_4 на ім'я
ОСОБА_6, яка на їх думку є підробленою.
Як на доказ цього, надали витяг з
реєстру реєстрації нотаріальних дій та
довіреностей від 13 серпня 2005 року, з
якого видно, що 13 серпня 2005 року
приватним нотаріусом Городищенського
нотаріального округу Черкаської
області ОСОБА_8 посвідчена довіреність
від імені ОСОБА_12, яким вона
уповноважувала ОСОБА_13 розпорядитися
автомобілем «Маzda» 626 ( а.с. 153).

Разом з тим, позивач не надав суду ні
копії, ні оригіналу довіреності, згідно
якої ОСОБА_6 представляла інтереси
позивача при оформленні договору
купівлі-продажу від 03 липня 2008
року.

Вимоги, передбачені ст. 215 ЦК України,
відсутні при посвідченні довіреності,
є підставою для визнання правочину
недійсним.

Доводи позивачів про те, що
довіреність, видана від імені ОСОБА_4 на
ім'я ОСОБА_6 є підробленою, не були
предметом дослідження, оскільки вимоги
про визнання довіреності недійсною
позивачем не заявлялись, про визнання
довіреності недійсною, позивачі,
відповідно до вимог закону, в суді не
заявляли, тому висновок суду про
визнання договору купівлі - продажу
будинку є передчасним.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач
не надав суду доказів, які б свідчили,
що відповідач вчиняла дії, всупереч
наданих їй довіреністю повноважень.

За змістом процесуальних норм ( ст.ст.
3,15 ЦПК України ) об'єктом захисту є
порушене, невизнане або оспорюване
право чи цивільний інтерес і саме вони
є підставою для звернення особи за
захистом із застосуванням
відповідного способу захисту.
Аналогічні роз'яснення містить п.11
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»,
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК), то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції, в порушення цих
вимог, не вказав в судовому рішенні, які
докази з точку зору суду є належними,
допустимими та підтверджують позовні
вимоги позивача ОСОБА_4, крім того не
звернув уваги, на заяву відповідачів
про застосування строків позовної
давності.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 30
вересня 2013 року - скасувати. Ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, приватний
нотаріус Городищенського
нотаріального округу Черкаської
області ОСОБА_8, ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі продажу недійсним -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: