АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8614/13 Справа № 205/1450/13 Головуючий у 1 й інстанції - Приходченко О.С. Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2013 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Міхеєвої В.Ю.,Красвітної Т.П.

при секретарі - Глубоченко М.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2013 року по справі

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що між Банком та відповідачем 18 липня 2006 року, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 2858 грн. 69 коп. строком на 12 місців. За умовами вказаного договору відповідач взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту, відсотки та комісію за користування кредитними коштами у порядку та розмірах, встановлених договором, проте відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом, по процентам за користування кредитом, по комісії, пені та штрафів на загальну суму 39540 грн. 80 коп., а тому просили стягнути з відповідача на їх користь вказану суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов у повному обсязі, посилаючись на порушенням судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18 липня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір про надання кредиту №DNН4КР39690099, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 3676 грн. 40 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08 % та зі строком повернення до 18 липня 2007 року (а.с.5-7).

Відповідно до п. 5.5 умов надання споживчого кредиту фізичним особам, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років(а.с. 8-15).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_3 отримавши кредитні грошові кошти належним чином не виконав зобов'язання за кредитним договором щодо повернення коштів, сплати відсотків та комісії за користування грошовими коштами, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 7), а тому право позивача на отримання цих коштів було порушено.

Разом з цим, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки.

Крім того, відповідно до п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

На зазначене звернуто увагу і в п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, в якому зазначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі.

Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Судом встановлено, що вищевказаний кредитний договір було укладено 18 липня 2006 року, який діяв до 18 липня 2007 року, а з урахуванням п.5.5 Умов надання споживчого кредиту строк позовної давності складає 5 років, тобто до 18 липня 2012 року. Разом з цим, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із даним позовом лише 22 лютого 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності для пред'явлення позову, проте позивач не ставив перед судом питання про поновлення пропущеного строку позовної давності.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що право позивача на отримання суми боргу по кредитному договору від відповідача є доведеним, але таке право не підлягає захисту у зв'язку з пропуском строку позовної давності, у зв'язку з чим доводи апеляційної скраги є необгрунтованими, оскільки вони зводяться до переоцінки оцінки доказів та незгодою з висновками суду.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді