Васильківський міськрайонний суд Київської області
Справа № 1008/4556/12
Провадження № 2/362/285/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.02.2013 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Медведєва К.В.,

при секретарі - Савчук Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "По виробництву інсулінів "Індар", третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_2, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить поновити його на роботі на посаді заступника голови правління з юридичних та економічних питань Приватного акціонерного товариства "По виробництву інсулінів "Індар", зобов'язати відповідача анулювати запис в його трудовій книжці про звільнення за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.06.2011 року.

Посилається в позові на те, що 02.06.2012 року він отримав лист відповідача, з якого йому стало відомо про те, що наказом від 24.05.2012 року він звільнений з займаної посади 30.06.2011 року за прогул згідно п. 4 ст.40 КЗпІІ.

Вважає своє звільнення незаконним з наступних підстав. В порушення вимог ст.148 КЗпП України він був звільнений з роботи за вчинений ним проступок через 13 місяців, хоч законом передбачено, що дисциплінарне стягнення може бути накладене на працівника безпосередньо за виявленням проступку, але пізніше одного місяця з дня його виявлення та не пізніше шести місяців з чинення проступку.

Крім того, в порушення ст.149 КЗпП України у нього не було витребувано пояснення з приводу причин його відсутності на роботі.

Не було і згоди профспілки на його звільнення з роботи з цих підстав. 07.07.2012 року відбулася зміна керівництва підприємства і нове керівництво звільнило весь менеджмент підприємства і при цьому не гребувало різними методами, у випадку з ним це звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України.

Зазначає, що 30.06.2012 року він знаходився на робочому місці, а тому у відповідача не було підстав для його звільнення з роботи. Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник відповідача засіданні проти позову заперечувала. Посилається на те, що після рейдерського захоплення підприємства позивач з групою осіб приймав участь в організації та проведенні акцій протесту.

В ході проведення цих акцій група людей, очолювана ним, проводила пікетування під судами, а також декілька разів намагалися проникнути на територію підприємства під різними мотивами, провокуючи при цьому працівників охорони підприємства до застосування фізичних заходів з тим щоб це було зафіксовано органами міліції.

Позивач приходив до воріт, якими підприємство не користувалося, і намагався пройти на територію підприємства зі старою перепусткою, яка вже була недійсною, оскільки новим керівництвом було затверджено новий зразок перепусток, та влаштовував конфлікти.

Все це робилося демонстративно, знімалося на відео, однак дійсного наміру вирішити трудовий спір з новою адміністрацією у позивача не було. З 01.07.2011 року позивач на роботу не виходив, наміру продовжувати трудові відносини з підприємством не мав, поновити або захистити свої трудові права не намагався.

При цьому фактично всі працівники підприємства, хто бажав цього, залишилися на своїх робочих місцях, продовжують працювати до цього часу і будь-яких методів тиску до них адміністрація не застосовує.

Виключення складає лише попереднє керівництво підприємства, в т.ч. і позивач, які не виходять на роботу.

Крім того, за інформацією підприємства, позивач працює в ТОВ "Мако", а тому він не може бути поновлений на роботі. Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Встановлено, що позивач на підставі наказу № 56-к від 27.04.2005 року призначений на посаду заступника директора з питань економіки та фінансування ЗАТ "Індар" по виробництву інсулінів".

Наказом №68-к від 01.06.2005 року переведений на посаду заступника голови правління з юридичних та економічних питань по контракту.

Наказом № 69-к від 24.05.2012 року звільнений з займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України - прогул, що стверджується записом у трудовій книжці відповідача (а.с. 7).

Встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 19 вересня 2011 року право власності на 70,7% статутного капіталу підприємства визнано за державою в особі Державної акціонерної компанії "Укрмедром".

В березні 2012 року рішення суду набрало законної сили, 13.03.2012 року виконано шляхом повернення акцій на рахунок власника, а 20.04.2012 року рішенням загальних зборів акціонерів головою правління товариства обрано ОСОБА_2 (а.с. 65-67).

Представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що позивач з 01.07.2011 року на роботу не виходив.

Представник відповідача суду пояснила, що в липні 2011 року змінилося керівництво підприємством, яке очолив ОСОБА_3 і яким було видано розпорядження про звільнення позивача з роботи на виконання рішення загальних зборів акціонерів від 22.06.2009 року.

В зв'язку з тим, що підстави для звільнення визначені не були, розпорядження виконано не було і трудові книжки попередніх керівників підприємства, в т.ч. позивача, залишилися на підприємстві.

Наказом Голови правління №57-к від 04.05.2012року була створена комісія з метою проведення службового розслідування в зв'язку з встановленням факту зберігання на підприємстві трудових книжок 3-х колишніх керівників підприємства - ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Службовим розслідуванням було встановлено, що позивач з 01.07.2011 року до 16.05.2012 року на роботу не виходив, про своє місце перебування та причини відсутності на робочому місці не повідомляв.

Працівники бухгалтерії підприємства та відділу кадрів в своїх пояснювальних записках посилалися на те, що позивач був протабельований до 30.06.2011 року включно і його місце знаходження на підприємстві невідоме.

З висновку комісії вбачається, що на підприємстві позивач в цей період часу не заявлявся, трудову книжку не вимагав, причин відсутності на робочому місці не пояснював.

Наказом №69-к від 24.05.2012 року позивач був звільнений з займаної посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України - прогул без поважних причин.

З точки зору закону відсутність на роботі є прогулом, який дає адміністрації право на звільнення працівника за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, або обирати інший вид дисциплінарного стягнення.

При цьому відсутність працівника на роботі може вважатися прогулом лише в разі відсутності на роботі без поважних причин.

Правом оцінювати поважність причин неявки працівника на роботу законом наділений суд при виникненні спору.

Згідно з п. 25 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку порушенням трудової дисципліни може вважатися за наявності вини працівника.

Як встановлено вище, позивач відсутній на роботі з 01.07.2011 року.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа мас право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено і не заперечував представник позивача, останній в порядку, визначеному законом, за захистом своїх трудових прав не звертався.

Позивач лише з березня 2012 року став звертатися до відповідача з вимогою повернення йому трудової книжки та особистих речей, що залишилися на підприємстві, та видав довіреність ОСОБА_6 представляти його інтереси у відносинах з підприємством з цих питань.

Виходячи з цього та викладеного вище, обставин та причин відсутності позивача на роботі з 01.07.2011 року, суд вважає, що відсутність позивача на роботі з 01.07.2011 року мала місце з неповажних причин, це є прогулом, а тому підстави для задоволення його вимог відсутні.

Суд не приймає до уваги ствердження представника позивача у судовому засіданні в обґрунтування заявлених вимог, виходячи з наступного.

Не заперечуючи відсутності позивача на робочому місці з 01.07.2011 року, представник позивача посилався на те, що позивач охороною підприємства за вказівкою керівництва не допускався на робоче місце, в зв'язку з чим неодноразово викликалися працівники міліції.

В той же час, враховуючи термін його відсутності на роботі, не пояснив, коли ці обставини мали місце, за яких обставин та яким чином позивач на протязі року відсутності на роботі намагався захистити свої трудові права.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що він займає посаду охоронника та показав, що за період з 01.07.2011 року по теперішній час позивач на роботу не приходив.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що він займає посаду охоронника ТОВ "Індар" та показав, що за період з 01.07.2011 року по теперішній час позивач на роботу не приходив.

В той же час, свідок ОСОБА_9, пояснила, що вона займає посаду начальника відділу кадрів ПрАТ "Індар" та показала що з 01.07.2011 року позивача на робочому місці не бачила.

Як зазначається в ч. ч. 1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилає як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Як зазначається в ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Будь-яких доказів цим обставинам представник позивача в судовому засіданні не надав і заперечення представника відповідача не спростував, а тому ці твердження не можуть бути прийняті до уваги.

Крім того, відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1, 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і З статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

В п.5 ч.1 ст.43-1 кодексу зазначено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається, в т.ч., у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

З протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації ПрАТ "Індар" від 18.05.2012 року вбачається, що позивач в зв'язку з несплатою членських внесків з липня 2011 року, відповідно до ст.1 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гаранта діяльності" виключений з членів первинної профспілкової організації ПрАТ "Індар", в зв'язку з чим подання адміністрації на його звільнення не розглядалося. (а.с.106).

Виходячи з цих обставин, суд приходить до висновку про відсутність порушень з боку відповідача при звільненні позивача в цій частині.

Дійсно, відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Враховуючи суть вчиненого позивачем проступку, відсутність його на робочому місці на протязі року до звільнення, що уже унеможливлює відібрання таких пояснень, суд вважає, що ці обставини не є підставою для визнання його звільнення незаконним.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник має бути поновлений на попередній роботі органом, який вирішує трудовий спір.

При винесенні, рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2.10. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року у разі необхідності зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний".

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого-органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі".

У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

Виходячи з того, що суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, відсутні і правові підстави для задоволення решти його вимог.

Крім того, при вирішенні даного спору суд враховує наступне.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

В ст.234 цього кодексу зазначено, що в разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Позивач вважає, що ним строк для звернення до суду не пропущений в зв'язку з тим, що після того як відповідач відмовився пропускати позивача на робоче місце у липні 2011 року, останній, втративши роботу та заробіток, повернувся проживати за місцем державної реєстрації (АДРЕСА_1). З вищевказаного вбачається, що позивач проживав за межами м.Києв, тому передати йому трудову книжку в місячний строк було неможливим. Таким чином вважають пропуск строку встановленого ст. 233 КзПП з поважних причин.

Суд критично відноситься до даних посилань, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач звільнений з роботи наказом 24.05.2012 року, 02.06.2012 року отримав про це лист відповідача.

З матеріалів справи вбачаєтьсч, що позивач перебуваючи в м. Києві видав 07.06.2012 року та 08.06.2012 року довіреності на ім'я ОСОБА_6, що посвідчено нотаріусом.

При цьому до суду з позовом про поновлення на роботі звернувся 13.07.2012 року, тобто з пропуском встановленого законом строку.

В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 06.11.1992 року (із змінами) "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз'яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

За таких обставин суд вважає, що, окрім відсутності підстав для задоволення вимог позивача по суті спору, ним пропущений строк для звернення до суду.

Керуючись ст.ст. З, 10-11, 57-60,209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "По виробництву інсулінів "Індар", третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_2, про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги або по закінченню апеляційного оскарження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя К.В. Медведєв