Справа № 1301/2-323/11 Головуючий у 1 інстанції: Посисень Л.М.
Провадження № 22-ц/783/2671/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 26 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку; зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке МБТІ та ЕО», Львівського Державного нотаріального архіву, треті особи: Бориславська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради, про визнання договору дарування недійсним і застосування наслідків його недійсності, -

в с т а н о в и л а:

28.02.2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку та просив визнати за ним право власності на прибудинкову земельну ділянку розміром 0,0083 га., що знаходиться під будинком № 80 «б» по вулиці С. Петлюри у м. Бориславі Львівської області; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серія ЛВ № 563 від 24.11.1995 року, що виписаний на ОСОБА_3; скасувати державну реєстрацію за № 563 від 24 лютого 1995 року Державного акту на право приватної власності на землю серія ЛВ №563 від 24.11.1995 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю.

Відповідачка ОСОБА_3 10.05.2011 року звернулася у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним і застосування наслідків його недійсності, та остаточно уточнивши свої зустрічні позовні вимоги, просила: Визнати договір дарування житлового будинку № 80 «б» по вулиці С. Петлюри у м. Бориславі Львівської області, укладений 13.10.1998 року між нею ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 (реєстраційний номер 1668) - недійсним з підстав, передбачених ст. 55 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, який діяв на час укладення спірного договору, оскільки зазначена угода, укладена нею, як особою, хоч і дієздатною, але такою, яка в момент її укладення перебувала у такому стані, коли не розуміла значення своїх дій та не керувала ними; Застосувати наслідки недійсності договору дарування житлового будинку № 80 «б» по вулиці С. Петлюри у м. Бориславі, укладеного 13.10.1998 року між нею ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 (реєстраційний номер 1668), а саме: повернути їй ОСОБА_3 право власності на житловий будинок № 80 «б» по вулиці С. Петлюри у м. Бориславі Львівської області, до якого належить бетонне замощення літ. «І» та металева огорожа літ. «ІІ» наступним шляхом: скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок № 80 «б» по вулиці С. Петлюри у м. Бориславі Львівської області, до якого належить бетонне замощення літ. «І» та металева огорожа літ. «ІІ», яке він набув на підставі договору дарування від 13.10.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 (реєстраційний номер 1668); зобовязати Львівський державний нотаріальний архів видати їй оригінали документів про її право власності на будинок № 80 «б» по вулиці С. Петлюри у м. Бориславі Львівської області, до якого належить бетонне замощення літ. «І» та металева огорожа літ. «ІI», а саме: оригінал договору про надання в безтермінове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Бориславською державною нотаріальною конторою 18.08.1980 року за реєстраційним номером 1847, та оригінал акту прийомки будинку в експлуатацію від 09.10.1986 року, затвердженого рішенням виконкому Бориславської міської ради народних депутатів від 16.10.1986 року за № 351, які зберігаються в матеріалах нотаріальної справи (реєстраційний номер 1668) щодо дарування 13.10.1998 року нею - ОСОБА_3 своєму сину ОСОБА_2 житлового будинку № 80 «б» по вулиці С. Петлюри у м. Бориславі Львівської області, до якого належить бетонне замощення літ. «І» та металева огорожа літ. «II».

Оскаржуваним рішенням в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання за ним право власності на прибудинкову земельну ділянку розміром 0,0083 га, що знаходиться під будинком № 80 «б» по вул. С. Петлюри у м. Бориславі Львівської області; про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серія ЛВ № 563 від 24.11.1995 року, що виписано на ОСОБА_3; про скасування державної реєстрації за № 563 від 24 лютого 1995 року Державного акту на право приватної власності на землю серія ЛВ № 563 від 24.11.1995 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір дарування житлового будинку № 80 «б» по вул. С. Петлюри у м. Бориславі, укладений 13.10.1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і посвідчений державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 (реєстраційний номер 1668) - недійсним з підстав, передбачених ст. 55 Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року, який діяв на час укладення спірного договору, оскільки зазначена угода, укладена ОСОБА_3, як громадянкою, хоч і дієздатною, але такою, яка в момент її укладення перебувала у такому стані, коли не розуміла значення своїх дій та не керувала ними.

3астосовано наслідки недійсності договору дарування житлового будинку № 80 «б» по вул. С. Петлюри у м. Бориславі, укладеного 13.10.1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 (реєстраційний номер 1668), а саме:

повернуто ОСОБА_3 право власності на житловий будинок № 80 «б» по вул. С. Петлюри у м. Бориславі, до якого належить бетонне замощення літ. «І» та металева огорожа літ. «ІІ» наступним шляхом:

скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок № 80 «б» по вул. С. Петлюри у м. Бориславі, до якого належить бетонне замощення літ. «І» та металева огорожа літ. «ІІ», яке він набув на підставі договору дарування від 13.10.1998 року, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 (реєстраційний номер 1668);

зобовязано Львівський державний нотаріальний архів видати ОСОБА_3 оригінали документів про її право власності на будинок № 80 «б» по вул. С. Петлюри у м. Бориславі, до якого належить бетонне замощення літ. «І» та металева огорожа літ. «ІІ», а саме:

оригінал договору про надання в безтермінове користування земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, посвідченого Бориславською державною нотаріальною конторою 18.08.1980 року за реєстраційним номером 1847, та оригінал акту прийомки будинку в експлуатацію від 09.10.1986 року, затвердженого рішенням виконкому Бориславської міської ради народних депутатів від 16.10.1986 року за № 351, які зберігаються в матеріалах нотаріальної справи (реєстраційний номер 1668) щодо дарування 13.10.1998 року ОСОБА_3 своєму сину ОСОБА_2 житлового будинку № 80 «б» по вул. С. Петлюри у м. Бориславі, до якого належить бетонне замощення літ. «І» та металева огорожа літ. «ІІ».

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави 107 грн. 30 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, який з ним не погоджується, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та без зясування усіх обставин, що мають суттєве значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що судом, в порушення цивільного законодавства України не застосовано строку позовної давності, адже таке питання на вирішення ставилось, як і позивачем за первісним позовом так і за зустрічним, у звязку з пропущенням останньою такого. Стверджує, що суд однобічно та упереджено здійснив розгляд даної цивільної справи, оскільки, не взяв до уваги Договір найму житлового приміщення від 29 січня 2002 року, який ніким не оспорювався та набув законної сили, відповідно до якого ОСОБА_3 за дорученням від 14 січня 2000 року, яке видано їй ним та нотаріально посвідчено уклала договір найму жилої кімнати № 80 «б» по вул. С. Петлюри у м. Бориславі з ОСОБА_5

Вважає, що з цього моменту ОСОБА_3 було відомо, що спірний будинок не знаходиться у її власності.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити.

Інші учасники цивільного процесу, крім ОСОБА_2, який явився в суд, повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (а.с. 155, 156, 157, 158, 159, 160, 161 т. 2), в судове засідання апеляційної інстанції не зявилися, причину своєї неявки суду не повідомили, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, ОСОБА_2 згідно договору дарування, укладеного 13.10.1998 року між ним і ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом Бориславської державної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі за № 1668, став власником житлового будинку, що знаходиться в м. Бориславі по вулиці С. Петлюри № 80 «б» та розташований на земельній ділянці розміром 883 кв.м.

Відповідно до ст. 55 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, який діяв на час укладення договору дарування від 13.10.1998 року, угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість. Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

Статтею 59 ЦК Української РСР передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Міським судом встановлено, що ще в 1992 року ОСОБА_3 була поставлена на диспансерний облік в лікаря-психіатра Бориславської ЦМЛ з приводу параноїдної шизофренії. Згідно посвідчення за № 120653 з 07.07.1999 року вона являється інвалідом 2-ї групи по загальному (психічному) захворюванню, а згідно довідки психіатричної МСЕК № 2 серії ЛВА-1 № 230226 від 06.10.2004 року така інвалідність надана ОСОБА_3 безтерміново (а.с 54 55, 56, 101, медична картка ОСОБА_3, т. 1).

Спірний договір дарування від 13.10.1998 року, укладений ОСОБА_3 хоч і дієздатною, але в момент його укладення вона перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, що встановлено як із показань її представника ОСОБА_6, допитаного як свідка, так і із показань свідка ОСОБА_7 - лікаря-психіатра Бориславської ЦМЛ - фахівця в галузі психіатрії та підтверджено висновком № 224 від 16.03.2012 року амбулаторної судово-психіатричної експертизи на досліджувану ОСОБА_3, який в судовому засіданні підтримав лікар судово-психіатричний експерт ОСОБА_8, даними якого та висновку судово-психіатричної експертизи встановлено, що ОСОБА_3 з 1992 року страждає стійким хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії безперервного перебігу з вираженим дефектом в емоційно-вольовій сфері і не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На момент укладення правочину (13.10.1998 року) - договору дарування житлового будинку ОСОБА_3 також страждала стійким хронічним психічним розладом - параноїдною шизофренією, безперервним перебігом з вираженим емоційно-вольовим дефектом, тому у вказаний період часу не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 8-12 т. 2).

Отже, на момент укладення договору дарування житлового будинку № 80 «б» по вул. С. Петлюри у м. Бориславі від 13.10.1998 року волевиявлення ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі (вади волі та волевиявлення).

За таких обставин, міський суд прийшов до вірного висновку, що на підставі ст. 55 ЦК України в редакції 1963 року договір дарування від 13.10.1998 року є недійсним.

Судом також встановлено, що тільки в березні 2011 року ОСОБА_3 дізналася про порушення свого права, тому строк позовної давності нею не пропущено.

Наведене обєктивно стверджується зібраними та оціненими судом доказами, які знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та рішенні.

Також судом першої інстанції підставно не взято доводи ОСОБА_2, допитаного як свідка, про підставність його (первісного) позову та безпідставність зустрічного позову його матері ОСОБА_3, оскільки вони спростовані наведеними вище доказами.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на правильність оскаржуваного рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками міського суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, ч. 1 п. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 26 грудня 2012 року залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Мацей М.М.

ОСОБА_9