АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 682/777/13-ц
Провадження № 22-ц/792/2140/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2013 року
м. Хмельницький

апеляційного суду Хмельницької
області

у складі: головуючої судді Варвус Ю.Д.,

суддів: Купельського
А.В., Пастощука М.М.

при секретарі: Сацюк
Г.О.

з участю: апелянтів ОСОБА_1 її
представника ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на рішення Славутського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 25 червня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, Славутської міської ради,
Управління Держземагенства у
Славутському районі Хмельницької
області, третя особа державний
нотаріус Славутського міського
нотаріального округу Бондар Надія
Миколаївна, про визнання недійсним
пункту 27 рішення Славутської міської
ради від 14 травня 2002 року № 11,
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку серії ХМ
№ 899 від 29 травня 2002 року та свідоцтва
про право на спадщину за заповітом від
23 грудня 2011 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_3, звертаючись до суду з вказаним
позовом, зазначали, що вони володіють
на праві приватної власності будинком
по АДРЕСА_1 Земельна ділянка на якій
розташований будинок, належить
Славутській міській раді. На сусідній
земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2,
знаходиться будинок відповідача -
ОСОБА_5, який отримав ділянку в порядку
спадкування, що підтверджується копією
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 23.12.2011.
________________________________________________________________________
_

Головуючий у першій інстанції: Мацюк
Ю.І. Провадження № 22-ц/792/2140/13

Доповідач: Купельський А.В.
Категорія:57

Однак, під час проведення приватизації
згадуваної земельної ділянки, не було
погоджено її меж, на місцевості не були
перенесені межі земельної ділянки та
не були закріплені межовими знаками.

У зв'язку з цим позивачі просили
суд визнати недійсним п. 27 рішення
Славутської міської ради від 14.05.2002р. №
11, визнати недійсним державний акт на
право приватної власності на землю
серії ХМ № 899 від 29.05.2002р., визнати
недійсним свідоцтв про право на
спадщину за заповітом від 23.12.2001р.

Рішенням Славутського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 25.06.2013 року у позові
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням,
ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в апеляційній
скарзі просять його скасувати та
ухвалити нове рішення, яким задоволити
їх позов.

Вважають, що рішення прийнято з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, не повно
встановлено обставини справи, висновки
суду не відповідають обставинам
справи.

Посилаються на те, що судом були
встановлені такі порушення, допущені
при приватизації: в плані зовнішніх меж
земельної ділянки в описі меж
зазначено землі громадянина ОСОБА_9, в
той час як фактично це земля апелянтів,
також в протоколі встановлення
зовнішніх меж земельної ділянки на
місцевості від 31.01.2002р. зі сторони
апелянтів зазначений ОСОБА_10, а
відповідно до копії свідоцтва про
смерть, ОСОБА_10 помер раніше; земельна
ділянка біля будинку апелянтів є
розміром 595 кв.м, що є недостатнім для
обслуговування будинку, в той час як за
будинком відповідача рахуються
надлишки земельної площі. Проте ці
факти не були взяті до уваги при
прийнятті рішення.

Зазначають, що у рішенні суду
першої інстанції не відображено і не
надано правової оцінки факту, що
належна до комунальної власності
криниця перебуває на приватній
земельній ділянці ОСОБА_5

Заслухавши доповідача, пояснення
ОСОБА_1 та її представника у
підтримання апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
ознайомившись з доводами апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову
суд першої інстанції послався на те, що
позивачі не навели доказів, що їм
земельна ділянка передана у приватну
власність і що відповідач створив такі
умови, які можна відповідно до ст. ст. 140,
143 ЗК України вважати підставами для
припинення права власності на його
земельну ділянку.

З таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів апеляційного
суду не погоджується.

Судом встановлено, що рішенням
Славутської міської ради народних
депутатів № 316 від 19 жовтня 1995 року
передано безкоштовно в приватну
власність присадибні земельні ділянки
ОСОБА_3 АДРЕСА_1 земельна ділянка площею
149 м. кв., ОСОБА_3, АДРЕСА_1 земельна
ділянка площею 77 м. кВ., ОСОБА_10, АДРЕСА_1,
земельна ділянка площею 369 м. кв. а
всього 595 м. кв. (а. с. 101).

З викопіювання із схематичного плану
кварталу вбачається, що загальна
земельна площа домоволодіння по
АДРЕСА_1, де проживають позивачі
складає 549 м. кв. (а. с. 197).

З додатку 13 до висновку експерта №136/013
видно, що межа земельної ділянки
будинку по АДРЕСА_2 згідно технічної
документації із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
(натурі) на місцевості накладається на
капітальний житловий будинок АДРЕСА_1,
з додатку 16 вбачається, що межа
земельної ділянки по АДРЕСА_2 згідно
державного акту накладається за
земельну ділянку по АДРЕСА_1, згідно
викопіювання із схематичного плану
кварталу (а. с. 202, 205).

Як видно з висновку експерта
№136/013 розміри та конфігурація
земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1,
що належать відповідно:- ОСОБА_5, та
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, внесених до
технічної документації, розмірам та
конфігурації цих земельних ділянок,
які визначені у державному акті на
право приватної власності на землю
серії ХМ № 899 від 29.05.2002р. та технічній
документації на будинки не
відповідають. Прив'язки меж земельної
ділянки до капітальних споруд, згідно
технічного звіту по інвентаризації
земельних ділянок з виготовленням
державного акту на земельну ділянку по
АДРЕСА_2 не відповідають прив'язкам меж
земельної ділянки згідно державного
акту серії ХМ № 899 від 29.05.2002р.

Не відповідають дані розмірів та
конфігурації земельних ділянок
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, що належать
відповідно:- ОСОБА_5, та ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, в натурі розмірам та
конфігурації цих земельних ділянок,
визначених у технічній документації та
у державному акті про право власності
на земельну ділянку.

Межі земельних ділянок АДРЕСА_2 та
АДРЕСА_1, що належать відповідно:-
ОСОБА_5, та позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 накладаються одна на одну (а. с.
180 - 208).

Як видно з плану погодження зовнішніх
меж земельної ділянки на відрізку ДА
значиться суміжний користувач ОСОБА_9

З пояснень позивачів це є ОСОБА_10 який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Право на приватизацію та порядок
передачі земельних ділянок у власність
у період з 1992 року передбачались
Декретом Кабінету Міністрів України
від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію
земельних ділянок» та Порядком
передачі земельних ділянок у власність
громадянам України, затвердженим
Наказом Державного комітету України по
земельних ресурсах № 10 від 15 лютого 1993
року (далі - Порядок), який був чинним до
2003 року.

Приватизації підлягали земельні
ділянки, що були раніше надані
громадянам, провадиться відповідними
Радами на підставі матеріалів, що
підтверджують їх розмір (земельно -
кадастрова документація, дані бюро
технічної інвентаризації, правлінь
товариств і кооперативів тощо), і заяв
громадян відповідного зразку (пункт 3
Порядку, додаток N 1). Відповідні Ради
мали перевірити обґрунтованість заяв
громадян та матеріалів та своїм
рішенням посвідчити право приватної
власності про що зробити запис у
земельно-обліковому документі - Книзі
реєстрації громадян, яким безплатно
передано земельні ділянки у приватну
власність ( пункт 4 Порядку).
Встановлення меж земельних ділянок у
натурі (на місцевості) виконували
землевпорядні органи за замовленням
Рад народних депутатів (пункт 5
Порядку), і лише після встановлення меж
земельних ділянок громадянин мав
одержати Державний акт на право
приватної власності на землю, який
видавався і реєструвався відповідною
Радою народних депутатів. Якщо при
встановленні меж земельних ділянок
будуть виявлені розбіжності в даних
про розміри земельних ділянок,
переданих у власність, з фактичними
розмірами, то остаточний розмір площі
таких ділянок визначається Радою
народних депутатів (пункт 6).
Частинами першою, другою статті 116 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин)
установлено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Право власності на земельну
ділянку посвідчується державним актом
(частина перша статті 126 ЗК України (в
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин).

Порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок громадянами
визначено ст. 118 ЗК України.

Так, відповідно до частин першої,
другої, шостої - дев'ятої цієї статті (у
редакції, яка була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин)
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається на підставі технічних
матеріалів та документів, що
підтверджують розмір земельної
ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
індивідуального дачного будівництва у
межах норм безоплатної приватизації,
подають клопотання до відповідної
районної, Київської чи
Севастопольської міської державної
адміністрації або сільської, селищної,
міської ради за місцезнаходженням
земельної ділянки. У клопотанні
зазначаються цільове призначення
земельної ділянки та її орієнтовні
розміри. До клопотання додаються
графічні матеріали, на яких зазначено
бажане місце розташування земельної
ділянки, погодження землекористувача
(у разі вилучення земельної ділянки, що
перебуває у користуванні інших осіб).

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада
розглядає клопотання у місячний строк
і дає дозвіл на розроблення проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або надає мотивовану відмову у
його наданні.

Розроблений проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки
подається Комісії з розгляду питань,
пов'язаних з погодженням документації
із землеустрою (далі - Комісія). Комісія
протягом трьох тижнів з дня одержання
проекту надає відповідному органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування свій висновок щодо
погодження проекту або відмови у його
погодженні. У разі якщо проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки підлягає обов'язковій
державній експертизі землевпорядної
документації, погоджений проект
подається Комісією до відповідного
органу земельних ресурсів для
здійснення такої експертизи.

Районна, Київська чи Севастопольська
міська державна адміністрація або
сільська, селищна, міська рада у
двотижневий строк з дня отримання
погодженого проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки (а в разі
необхідності здійснення обов'язкової
державної експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи) приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

Частина перша статті 15 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
закріплює право кожної особи на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Положення
цієї статті базуються на нормах
Конституції України, які закріплюють
обов'язок держави забезпечувати
захист: прав усіх суб'єктів права
власності і господарювання (стаття 13),
захист прав і свобод людини і
громадянина судом (частина перша
статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16
ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Частиною другою цієї
статті визначено перелік основних
способів захисту цивільних прав і
інтересів, серед яких припинення
правовідношення та визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України (у редакції, яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин)
захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення прав, і запобігання
вчиненню дій, що порушують права або
створюють небезпеку порушення прав;
визнання угоди недійсною; визнання
недійсними рішень органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування; відшкодування
заподіяних збитків; застосування
інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в абзаці другому пункту 2
постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ", виходячи з положень
статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87 -
90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143 - 146, 149, 151, 153 - 158, 161,
210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України,
статті 15 ЦПК України, статті 12
Господарського процесуального кодексу
України судам підвідомчі (підсудні)
справи за заявами, зокрема, з приводу
володіння, користування, розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян чи юридичних осіб, і
визнання недійсними державних актів
про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками.

Колегією суддів встановлено, що при
встановлені меж земельної ділянки не
було отримано згоду суміжних
землекористувачів, в протоколі
зазначено землекористувача який помер,
рішення про передачу земельної ділянки
та видачу акту прийнято при частковому
накладенні меж земельної ділянки
ОСОБА_5, на земельну ділянку, якою
користувались і на даний час
користуються позивачі.

Матеріали справи не містять
відомостей про припинення права
користування (власності) позивачів
земельними ділянками у відповідності
до ст.141 ЗК України.

Колегія суддів, виходячи зі
змісту вказаної статті Земельного
кодексу України, вважає, що суд першої
інстанції, перевіряючи законність
вимог позивача в частині визнання
недійсним державного акту відповідача
не звернув увагу, що зазначена земельна
ділянка частково включила в себе
земельну ділянку, які перебувала та
перебуває на даний час у користуванні
позивачів, тобто спірна земельна
ділянка була видана без вилучення у
передбаченому законом порядку
земельних ділянок у осіб, які
правомірно ними користувалися,
оскільки правомірність їх
користування ніким не оспорена.

Виходячи з наведеного, колегія
суддів погоджується з доводами
апеляційної скарги про те, що передачею
у власність земельної ділянки
відповідачу ОСОБА_5 були порушені
права позивачів.

Враховуючи встановлені обставини
та факти, колегія суддів вважає
встановленим порушення порядку
передачі землі у власність, а тому і
порушення прав позивачів
землекористувачів земельної ділянки
по АДРЕСА_1.

Заява ОСОБА_5 щодо застосування
судом строку позовної давності,
оскільки позивачі пропустили його,
задоволена не може бути, оскільки ним
не надано доказів на підтвердження
того, що позивачі знали про існування
рішень та документів про приватизацію
відповідачем земельної ділянки.

Отже, відповідно до статті 152 ЗК
України позов про визнання
незаконним рішення органу місцевого
самоврядування та визнання недійсним
державного акту підлягає задоволенню.

При задоволенні позову,
відповідно до ст. 88 ЦПК України
підлягають стягненню з відповідача і
судові витрати.

Відповідно до ст. 47 цього Кодексу
учасниками цивільного процесу, крім
осіб, які беруть участь у справі, є
секретар судового засідання, судовий
розпорядник, свідок, експерт,
перекладач, спеціаліст, особа, яка
надає правову допомогу.

Згідно із ст. 56 ЦПК України
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем у галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги. Така особа має право
знайомитися з матеріалами справи,
робити з них витяги, знімати копії
долучених до справи документів, бути
присутнім у судовому засіданні.

За договорами про надання
правової допомоги від 5 вересня 2012 року
(а. с. 63-65, 174) ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4
надано адвокату ОСОБА_2 повноваження
свого представника, саме у такому
процесуальному статусі згідно наявних
у справі журналів судових засідань (а.
с. 66, 106, 177, та за останнє судове
засідання) ОСОБА_2 брала участь у
справі. Всього ОСОБА_2 брала участь у
судових засіданнях протягом 3 годин 30
хвилин. У вступній частині договору
зазначено, що вона є адвокатом,
зазначене підтверджено оглядом
колегії суддів свідоцтва про зайняття
адвокатською діяльністю.

Згідно квитанцій від 15 січня 2013
року (а. с. 175) та від 16 грудня 2013 року
наданої в останнє судове засідання
позивачами сплачено ОСОБА_2 7520 грн.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 27 квітня 2006 р. №
590 "Про граничні розміри компенсації
витрат, пов'язаних з розглядом
цивільних та адміністративних справ, і
порядок їх компенсації за рахунок
держави" затверджені граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних та
адміністративних справ і зазначено, що
граничний розмір не перевищує суму, що
обчислюється виходячи з того, що особі
виплачується 40 відсотків розміру
мінімальної заробітної плати за годину
її роботи.

Відповідно до ст. 8 Закон України "Про
Державний бюджет України на 2013 рік" від
1 січня 2013 року мінімальний розмір
заробітної плати складає 1218 грн. 40
відсотків розміру мінімальної
заробітної плати за годину на день
розгляду справи, винесення рішення
складає 487 грн. 20 коп.

За таких обставин на користь позивачів
з відповідача слід стягнути по 507 грн.
витрат на правову допомогу.

Складання позовної заяви, апеляційної
скарги, вивчення справи, участь у
проведенні обмірів експертом при
проведені експертизи, консультації
позивачів не можуть розцінюватись як
правова допомога в розумінні ст. 56 ЦПК
України, на що посилається представник
позивачів в розрахунку судових витрат.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 задоволити.

Рішення Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області від 25 червня
2013 року скасувати.

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4
задоволити.

Визнати недійсним п. 27 рішення
Славутської міської ради від 14травня
2002р року № 11 в частині затвердження
матеріалів приватизації земель
приватного сектору громадянам та
видачу державних актів про право
приватної власності на землю для
будівництва і обслуговування житлових
будинків та ведення особистого
селянського господарства, гаражного
будівництва щодо ОСОБА_13 (АДРЕСА_2) на
земельну ділянку площею 1009 м. кв.

Визнати недійсним державний акт
на право приватної власності на землю
серії ХМ № 899 від 29 травня 2002 року,
виданий ОСОБА_13.

Визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за заповітом від 23
грудня 2011 року видане державним
нотаріусом Славутської нотаріальної
контори р.№ 1-4898 ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, кожного окремо
по 164.65 грн. судового збору, по 507 грн.
витрат на правову допомогу та на
користь ОСОБА_1 4200 грн. витрат за
проведення експертизи.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

З оригіналом згідно:

суддя апеляційного суду
А.В. Купельський