Справа № 2-2817/12
Провадження № 2/712/404/13
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2013 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Токової С.Є.

при секретарі Євтушенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Державного підприємства «Черкаське будівельно-монтажне управління» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, посилаючись на те, що 01 вересня 2004 року між військовою частиною НОМЕР_1 , правонаступником якої є державне підприємство «Черкаське будівельно-монтажне управління» і з відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір № 20 на придбання житла в порядку дольової участі. Відповідно до розділу першого договору позивач зобов`язався побудувати і передати у власність відповідачу ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався оплатити це житло в сумі 96 096 грн. Відповідач повинен був передати грошові кошти, передбачені для фінансування будівництва житла, в управління управителем фонду фінансування будівництва та укласти з управителем фонду фінансування договір про участь у фонді фінансування будівництва. Отже укладений договір не відповідає вимогам Закону, та порушує правовий режим окремих видів діяльності, він укладений з порушенням законодавства про ліцензію окремих видів діяльності. При відсутності у позивача вищезазначеної ліцензії укладеним спірним договором порушено публічний порядок, встановлений для забезпечення державою умов для реалізації кожним громадянином конституційного права на житло.

Відповідно до акту прийому-передачі квартири від 17 січня 2006 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Одержану квартиру відповідач ОСОБА_3 частково оплатив в сумі 37910 грн. В 2008 році спірна квартира була продана ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_4 . Відчуження спірної квартири відбулося тоді, коли ОСОБА_3 не був власником цієї квартири у зв`язку з володінням нею без законних на те підстав, тому договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є нікчемним, оскільки відповідачі під час відчуження спірної квартири діяли недобросовісно, тому відповідач ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем цієї квартири. За таких обставин спірна квартира підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння, а саме з володіння ОСОБА_4 .

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив зобов`язати відповідача ОСОБА_4 повернути у власність позивача трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ., стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 37910 грн.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що позивачем не надано документів на підтвердження того, що до нього перейшли всі права та обов`язки до Договору. Без надання відповідних документів, що підтверджують факт правонаступництва позивача по правам та обов`язкам ВЧ НОМЕР_1 , позовну заяву від імені ВЧ НОМЕР_1 подано особою, яка не має повноважень на ведення справи, що відповідно до положень ст. 121 ЦПК України є підставою для повернення позовної заяви. Відповідно до п. 1.1. та п. 1.2. Договору, ВЧ НОМЕР_1 будує і передає Відповідачу квартиру АДРЕСА_2 , а відповідач здійснює фінансування будівництва житла шляхом перерахування грошових коштів, та іншими видами платежу (активів), які передбачені законодавством України.

Враховуючи що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій, твердження позивача, що спірний договір є договором довірчого управління грошовими коштами та укладений в порушення чинного законодавства є необґрунтованим. Кошти за спірним Договором передавалися позивачу не у довірчу власність, а в оплату будівництва. Крім того, оспорюваний Договір не передбачає винагороду позивача, як управителя майна, що відповідно до ст. 1035 ЦК України є істотною умовою договору управління майном. У поданій позовній заяві позивачем не наведено норми права, якими встановлена недійсність спірного Договору. В зв`язку з чим, посилання позивача про нікчемність спірного Договору є необґрунтованими, а тому просив суд в позові відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, мотивуючи тим, що за договором купівлі-продажу 17.07.2008 року посвідченого нотаріально Бурківський А.О. здійснив продаж зазначеної квартири на користь ОСОБА_4 , та я став власником цієї квартири. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач не зазначив, в чому саме договір № 20 від 01.09.2004 року «Па придбання житла в порядку дольової участі» є таким, що порушує публічний порядок, та з огляду на диспозицію ст. 228 не обґрунтував, в чому саме полягають порушення конституційних прав і свобод людини, в зв`язку із укладенням цього Договору, та яка саме із сторін договору діяла з наміром порушити публічний порядок, а також, які докази такої вини (умислу). Крім того позивач не зазначив про наслідки такого порушення та чиї саме конституційні права були порушені та внаслідок чого. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із даним предметом позову, оскільки до вимог позивача застосовується загальний строк позовної давності (З-роки), який почав перебіг із моменту вчинення Договору від 01.09.2004 року. Інших спеціальних строків давності щодо таких вимог закон не містить. Таким чином, незважаючи на те, що правові підстави для задоволення позову відсутні та вимоги позивача не ґрунтуються на законодавстві, одночасно із цим просить також застосувати до вимог позивача строки позовної давності, та відмовити у позові також і з цих підстав.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в позові відмовити.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

01.09.2004 року між Військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_3 було укладено договір № 20 «На придбання житла в порядку дольової участі» (надалі по тексту Договір).

Відповідно до п. 1.1. та п. 1.2. Договору, позивач зобов`язався збудувати і передати у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_3 зобов`язався здійснити фінансування будівництва цього житла шляхом перерахування грошових коштів, та іншими видами платежу (активів), які передбачені законодавством У країни.

17.01.2006 року між позивачем та ОСОБА_3 , відповідно до и. 5 Договору було укладено акт приймання-передачі, за яким останньому було передано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 89.1 кв.м. Па підставі даного акту виконкомом Черкаської міської ради ОСОБА_3 було видано свідоцтво серії НОМЕР_2 21.09.2006 року про право власності на зазначену квартиру, та яке було зареєстровано в КП «ЧООБТІ» у встановленому законодавством порядку.

В подальшому, за договором купівлі-продажу 17.07.2008 року посвідченого нотаріально Бурківський А.О. здійснив продаж зазначеної квартири на користь ОСОБА_4 , та останній став власником цієї квартири.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що укладений між військовою частиною НОМЕР_1 , правонаступником якої є державне підприємство

«Черкаське будівельно-монтажне управління « та ОСОБА_3 договір № 20 на придбання житла в порядку дольової участі є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок , встановлений для забезпечення державою умов для реалізації кожним громадянином передбаченого ст. 47 Конституції України конституційного права на житло. Також цей договір порушує правовий режим окремих видів діяльності , він укладений з порушенням законодавства про ліцензування окремих видів діяльності.

Між тим, стаття 228 ЦК України виділяє лише дві категорії порушень, за наявності яких правочин вважається нікчемним у зв`язку з порушенням публічного порядку, а саме :

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави , зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної , державної або приватної власності ; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння , користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини , що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін. Доказом вини може бути вирок суду , постановлений у кримінальній справі, щодо знищення , пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

В судовому засіданні представник позивача не надав жодного доказу на підтвердження того, що договір №20 від 01 вересня 2004 року на придбання житла в порядку дольової участі порушує конституційне право на житло ( ст. 47 Конституції України), а також те, що його нікчемність прямо встановлена Законом України « Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

Таким чином, твердження представника позивача про нікчемність правочину укладеного між в/ч НОМЕР_1 та ОСОБА_3 не грунтується на вимогах закону.

Крім того, відповідно до ст. 216 ч.5 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою зацікавленою особою. Однак, при цьому така особа має довести наявність заінтересованості у застосуванні наслідків нікчемності . При визначенні заінтересованості потрібно мати на увазі розуміння такого поняття як « інтерес». Згідно з п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного суду України у справі про охоронюваний законом « інтерес» поняття « охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та / або нематеріальним благом , як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл , що є самостійним суб`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України , суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Таким чином, у разі звернення до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності, особа повинна довести свою заінтересованість у користуванні конкретними матеріальними та/або нематеріальним благом. Під особами, відповідно до ч.1 ст.2 ЦК розуміються тільки фізичні чи юридичні особи . Визначаючи те, чи має відповідний суб`єкт повноваження звернутись із вимогою про застосування наслідків нікчемності правочину слід зважати на положення Конституції України, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі , в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України ( ч.2 ст. 19 Конституції України). При цьому слід ураховувати, що законами відповідним органам надається лише право звертатись до суду з вимогою про визнання правочину недійсним, а не про застосування наслідків недійсності.

Між тим, позивач не навів жодну норму закону, яка б регулювала його право звертатись до суду з вимогою про застосування наслідків нікчемності правочину.

Також суд вважає за необхідне застосувати наслідки спливу строку позовної давності до даних правовідносин, оскільки відповідно до ст. 257, 258 ( із змінами, внесеними Законом України від 20.12.2011 року № 4176) строк позовної давності встановлений у три роки. Спірний договір укладено 01 вересня 2004 року , а позов пред`явлено у жовтня 2012 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 228 ЦК України, ст.ст.10,60,212,214-215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ :