Справа № 2508/5645/2012 Провадження № 22-ц/795/1222/2013 Головуючий у I інстанції - Соловей В. В. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2013 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючий-суддя Шитченко Н.В.,

суддів: Бечка Є.М., Хромець Н.С.,

при секретарі Шкарупі Ю.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Козелецького районного суду від 14 березня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту, -

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 березня 2013 року, яким відмовлено в задоволенні її вимог до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт вказує, що суд при вирішенні справи безпідставно не взяв до уваги наявний в матеріалах справи висновок експерта, за яким встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці, належній відповідачу, є обов'язковим, та вказав у рішенні, що досудовий порядок врегулювання спору позивачем дотриманий не був, оскільки лист з пропозицією укласти земельний сервітут ОСОБА_2 направлявся.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що ефективне використання земельної ділянки, належної ОСОБА_3, є неможливим без обтяження земельним сервітутом ділянки, власником якої являється відповідач.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

По справі встановлено, що позивач є власником двох земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства у с. Сокирин, Козелецького району Чернігівської області. Право власності на земельну ділянку розміром 0,1450 га посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (а.с. 6-7), на іншу земельну ділянку розміром 0,1261 га - державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 (а.с. 8-9). Вказані ділянки спільних меж не мають. Між ними розташована ділянка розміром 0,4354 га, яка належить на праві власності ОСОБА_2 (державний акт серії НОМЕР_3).

Довідкою Сираївської сільської ради Козелецького району від 1 квітня 20012 року (а.с 68) засвідчено, що до земельної ділянки позивача наявний під'їзд з АДРЕСА_1. Актом від 30 грудня 2011 року, складеним комісією з числа депутатів сільської ради, визначено, що відсутня потреба в задоволенні прохання ОСОБА_3 щодо відведення частини ділянки для під'їзду на її ділянку з боку ОСОБА_2, оскільки проїзд до земельної ділянки позивача існує з АДРЕСА_1 вздовж земельної ділянки ОСОБА_4, яка межує з ділянкою ОСОБА_3

За висновком судової експертизи від 30 січня 2012 року № С-208, що призначалась в даній справі а.с. (79-83), забезпечити прохід, прохід із земельної ділянки площею 0,1450 га на земельну ділянку площею 0,1261 га, що належить ОСОБА_3, для ефективного їх використання у відповідності з цільовим призначенням, без встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці, належній ОСОБА_2 площею 0,44 га, що розташована в с. Сокирин Козелецького району з урахуванням меж цих земельних ділянок, не можливо. В мотивувальній частині цього висновку експерт, в тому числі, вказав, що для того, щоб потрапити з ділянки площею 0,1450 га на свою земельну ділянку площею 0,1261 га для її обслуговування ОСОБА_3, необхідно пройти по АДРЕСА_2 потім АДРЕСА_1, по межах чужих городів, що спричиняє незручності у користуванні.

Статтею 98 ЗК України встановлено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою ділянкою. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Частиною 1 ст. 401 Цивільного кодексу України визначено, що право користування чужим майном може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів або іншого нерухомого майна для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Ст. 402 Цивільного кодексу України вказує, що сервітут може бути встановлений, в тому числі, рішенням суду у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови.

Виходячи зі змісту вказаних норм, обов'язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в ході розгляду справи позивачем не було надано належних доказів того, що здійснення ефективного використання землі ОСОБА_3 у відповідності з цільовим призначенням, без встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці, належній ОСОБА_2, є неможливим.

Про наявність проходу до її ділянки з іншого боку свідчать наведені вище довідка сільської ради, акт, складений за зверненням позивача, а також мотивувальна частина експертного висновку. Дійсно, викладені в ньому мотиви вказують, що позивачу для того, щоб потрапити на ділянку необхідно пройти по АДРЕСА_2 потім АДРЕСА_1, по межах чужих городів, що спричиняє незручності у користуванні. Разом з тим, ст.ст. 98, 100 ЗК України не визначають вигідного для сторони порядку встановлення сервітуту, а навпаки, передбачають, що земельний сервітут має бути найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, що якої він встановлений.

Крім цього, колегія суддів погоджується з викладеними в письмових запереченнях доводами відповідача про те, що на вирішення експерта ставилось лише питання можливості або неможливості проходу позивача через земельну ділянку ОСОБА_2, а не проходу до неї взагалі з інших вулиць с. Сокирин, а отже відомостей, викладених в експертному висновку, недостатньо для того, щоб зробити одностайний висновок про можливість використання землі ОСОБА_3 лише шляхом встановлення земельного сервітуту.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінюючи за правилами ч. 6 ст. 147, ст. 212 ЦПК України висновок експерта в сукупності з іншими доказами по справі, правильно не поклав його в основу судового рішення з урахуванням недостатності викладених в ньому обставин для посилань на безумовну неможливість позивача потрапити на належну їй земельну ділянку інакше, ніж шляхом встановлення земельного сервітуту.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах права, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні. Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 14 березня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: