Справа № 226/2448/13-ц
Справа № 2/226/858/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2013 року
м.Димитров

Димитровський міський суд Донецької
області у складі:

головуючого - судді Петуніна І.В.

при секретарі - Альберті О.В., Пікало К.І.

за участю позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Димитров Донецької
області справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним в обґрунтування якого
вказала, що між нею та відповідачем
17.12.2008р. був укладений та нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
будинку за адресою: АДРЕСА_1. Цей
будинок належав їй на праві приватної
власності. У зв'язку з її похилим віком
і поганим станом здоров'я у
повсякденному житті їй систематично
допомагала відповідач. Тому вона, на її
прохання, погодилася нотаріально
переоформити свій будинок за адресою:
АДРЕСА_1 на ім'я відповідача, так як
відповідач клятвено обіцяла
продовжувати систематично увесь час
доглядати її до смерті. Про це між ними
була усна домовленість. Після
нотаріального оформлення та
посвідчення, договір залишився у
відповідача, як у власника будинку.
Спочатку усе було гаразд, як і
домовилися. А починаючи з грудня 2012р.
відповідач неждано для неї припинила
доглядати та допомагати їй у
повсякденному житті. На її питання,
чому відповідач припинила виконувати
свої усні домовленості, та відповіла,
що їй вже все набридло і вона не бажає
виконувати надані їй обіцянки і
домовленості, а тим паче відповідач
стала погрожувати виселенням з будинку
за адресою: АДРЕСА_1. У цьому будинку
вона мешкає до теперішнього часу.
Спочатку, за захистом свого права у
березні 2013р. вона звернулася із заявою
до прокуратури м.Димитров.
Працівниками прокуратури м.Димитров
була проведена перевірка її заяви та
20.03.2013р. надана відповідь, що по суті
питання вона повинна звернутися до
суду. У зв'язку з вищевикладеним
просить визнати договір
купівлі-продажу від 17.12.2008р. про продаж
будинку за адресою: АДРЕСА_1, недійсним.

Позивач у судовому засіданні
підтримала свої позовні вимоги та
пояснила суду, що вона зараз платить за
догляд іншій людині та не може зайти до
гаражу, щоб забрати якійсь речі.
Доглядати за нею відповідач не бажає.
Відповідач за нею доглядала лише 10
днів, потім покинула. Відповідача знає
з дитинства, її чоловік хрестив
відповідача. Договір купівлі-продажу
уклала з відповідачем 17.12.2008р. До цього
договору відповідач їй ніякої допомоги
не надавала, тому що вона не
потребувала цієї допомоги. У 2008р. вона
домовлялася з відповідачем щоб у
майбутньому, відповідач її доглядала,
коли у неї буде погане здоров'я. У 2008р.
домовлялася з відповідачем також, щоб
відповідач звозила її куди-небудь.
Будь-яку суму, на яку буде оказувати їй
допомогу відповідач, вони не
оговорювали. Вони також не оговорювали
з відповідачем у 2008р., скільки раз її
повинна кормити відповідач, взагалі
вона тоді харчувалася сама. Зараз
розмір її пенсії складає 1700 грн., цих
грошей не вистачає, тому що вона
платить за догляд, раніше їй вистачало
цих грошей. У 2008р. ніякого меню з
відповідачем, вони не обговорювали, по
якому їй у майбутньому потрібно було б
харчуватися. До 2008р., у 2008р. та після
2008р., відповідач її не доглядала. У
нотаріуса вона була, коли укладали
договір. Нотаріус їй розказував, що
укладається договір, що відповідач за
нею буде доглядати. У нотаріуса вона
нічого не підписувала. Всі витрати по
угоді оплачувала вона. Вона платила
нотаріусу. Її ніхто не примушував щось
підписувати у нотаріуса, вона сама все
робила. У цьому будинку зараз живе вона.
Зараз її з цього будинку ніхто не
виганяє. Комунальні платежі платить
вона. Нянечка за нею доглядає з грудня
2012р. До грудня 2012р. за нею доглядати не
було необхідності. Раніше до суду не
подавала, тому що сподівалася, що
відповідач буде за нею доглядати.
Ніяких грошей відповідач їй за будинок
не давала. Відповідач їй обіцяла
доглядати її до смерті у присутності
нотаріуса. На теперішній час у неї нема
ніяких відносин з відповідачем.

Представники позивача підтримали
позовні вимоги позивача.

Відповідач у судовому засіданні
пояснила суду, що позов не визнає. Вона
уклала договір купівлі-продажу та
позивачу допомагала по сусідські. Сама
вона у 2012р. 10 разів лежала у лікарні.
Позивач виганяла свою сестру, а вона
сама потім, за проханням позивача,
шукала її сестру. Позивач не дає
доступу до будинку, оскорбляє та
обзиває її і тому вона не бажає
спілкуватися з відповідачем. Вона не
обіцяла довічне утримання позивачу за
те, що та продасть будинок. Дійсно був
укладений договір купівлі-продажу.
Позивач продала їй будинок, так як
бажала переїхати до квартири, оскільки
у будинку тяжко мешкати, там немає
туалету, тяжко доглядати будинок. Вона
сама була у нотаріуса, позивач
добровільно підписала договір без
будь-яких умов. При оформленні договору
вона передавала гроші позивачу у сумі
53000 грн., купюри були 500 та 200 грн.
Передача грошей була у будинку
позивача, при цьому були вона та її
чоловік. Позивач не хотіла, щоб хтось
про це знав. Це було приблизно після 9.00
год. У будинку при цьому позивач була
одна. Гроші передавали перед
укладенням угоди, за день чи за два.
Вона перед цим продала будинок батьків,
частина грошей від продажу та частина
особистих заощаджень і були ці 53000 грн.
У цю суму БТІ оцінила будинок. Як
сказала їй сестра позивача, ці гроші
позивач віддала брату. У неї з
позивачем були нормальні
взаємовідносини до 17.12.2012р., потім
відносини погіршилися - чому, пояснити
не може. До грудня 2008р. та після - вона
сама хворіла на онкологію та
лікувалася. З водоканалом необхідно
укладати договір на обслуговування,
тому вона попросила домову книгу для
цього, їй книгу не дали. Якщо не укласти
договір з водоканалом - воду
відключать. У ямі, перекрити воду
неможливо. На договорі купівлі-продажу
її підпис. Позивач сказала суму у 2000
грн., щоб не платити податок, але вона
сплатила позивачу 53000 грн. Вона не
умовляла позивача щодо вказівки
дійсної суми купівлі-продажу квартири.
Будинок був переданий у натурі після
договору купівлі-продажу. Вона не може
підтвердити документально, що
заплатила позивачу 53000 грн.

Представник відповідача підтримав
заперечення відповідача.

Судом встановлено, що 17.12.2008р. між
сторонами був укладений договір
купівлі-продажу будинку з відповідними
господарськими будовами та спорудами
за адресою: АДРЕСА_1, який був
посвідчений нотаріусом Димитровського
міського нотаріального округу
Донецької області ОСОБА_6, реєстр № 10064,
право власності зареєстровано за
відповідачем 23.01.2009р. (а.с.75-78).

Згідно квитанцій, позивач сплачувала
комунальні послуги у 2011-2012р.р. (а.с.54-70).

05.03.2013р. позивач звернулася до
прокурора м.Димитров із заявою про
роз'яснення відповідачу законодавства
України щодо розірвання договору
купівлі-продажу будинку та 20.03.2013р.
позивачу була надана відповідь з
рекомендацією звернутися до суду
(а.с.71-72).

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що знає
сторін по справі. Зараз відповідач не
здоровається з ним. Позивач після
укладання угоди сказала, що відповідач
повинна була доглядати її. До того, як
позивач зламала ногу у лютому 2012р.,
догляд за позивачем був непотрібний, з
лютого 2012р. позивач не могла за собою
доглядати. Спочатку відповідач
приїжджала та доглядала за позивачем, а
потім відмовилася від цього. Була усна
угода, що відповідач пообіцяла її
доглядати довічно. До того, як позивач
зламала ногу, відносини з відповідачем
були нормальні. Про суму 53000 грн., йому
нічого не відомо, відповідач обіцяла
доглядати безкоштовно. У теперішній
час доглядає позивача ОСОБА_8 Позивач
не казала, до договір підписала під
примусом. Йому невідомо, що позивач
страждає психологічними хворобами.
Позивач все прекрасно розуміє, вона
адекватна людина.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що
позивача вона не знає, знає відповідача
як колегу по роботі. Відповідач казала,
що бажає купити будинок з гаражем. У
2008р. вона пішла провідати відповідача
до лікарні і та повідомила, що купила
будинок недалеко від себе. Наслідків
цих подій їй невідомо.

Свідок ОСОБА_10. пояснила суду, що вона є
членом ветеранської організації. У
лютому 2013р. вони навістили позивача
вдома, та була у тяжкому стані. Сказала,
що хресниці зробила заповіт на будинок,
а та обіцяла її доглядати. Після того,
як відповідач уклала договір, за
позивачем не доглядала. Вони
консультувалися у нотаріуса, той
сказав, що це справа суду. Сусіди погано
відгукуються про відповідача, навіть
коли відповідач була головою
ветеранської організації, але не
відвідувала засідання ветеранської
організації. Позивач сказала, оскільки
відповідач хресниця, то буде за нею
доглядати.

Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що вона
старша квартальна р-ну, де мешкають
сторони. До неї звернулися сусіди
позивача і вони пішли провідати
позивача, та сказала, що довірилася
своїй хресниці, що та, якщо захворіє, то
хресниця її буде доглядати. До січня
2012р. позивач не потребувала догляду, а
після того, як зламала ногу, стала
потребувати допомоги. Відповідач
відмовилася її доглядати. Приходив
співробітник собезу до позивача. З
відповідачем вона не знайома. З грудня
2012р. за позивачем доглядає ОСОБА_8 Про
те, що цей договір купівлі-продажу, вона
узнала лише 3 місяці тому від позивача.
Позивач психічна не хвора, у неї світла
пам'ять і добра мова.

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона
прийшла 16.12.2012р. до позивача, позивач
сказала, що оформила купівлю-продаж
будинку. Коли були у нотаріуса, щоб
підписати довічне утримання,
відповідач сказала, що й так її догляне.
Потім відповідач прийшла і сказала, що
не буде їх доглядати. Це все зі слів
позивача. Позивач також їй казала, що
відповідач забрала у неї документи на
будинок. З відповідачем ніяких
відносин. Позивач не казала, що її
примусили підписати цей договір.

Свідок ОСОБА_12 пояснив суду, що у 1995
році він оселився у себе. Він не разу не
чув слова «продаж» від позивача. Йому
відомо, що відповідач буде доглядати, а
позивач за це віддає садибу. Відповідач
виганяє з будинку позивача. Відносини
погіршилися відразу після підписання
договору. Він мешкає на сусідній вулиці
від мешкання позивача, пішки - 300 м. Він
ходив до позивача з 2005 року. Приблизно 1
рік назад відповідач почала виганяти
позивача. Позивач казала, що відповідач
її обманула. Щоб менше платити податок,
зробили договір купівлі-продажу.
Позивач казала, що відповідач повинна
була готувати їжу, прибирати у будинку.
У такому сидячому вигляді, позивач
перебуває приблизно 1 рік. Працівниця
доглядає позивача приблизно 1 рік. Вона
потребує догляду більше 5 років.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що з
грудня 2012р. до неї прийшла соціальний
працівник та каже, що посварилися
позивач та відповідач про те, що
відповідач відмовилася доглядати
позивача. Вона тоді пішла до позивача, а
та сказала, що вони домовлялися, що
відповідач її буде доглядати, а та
відмовилася. Договір укладали у юриста.
Вона не може сказати, чи допомагала
відповідач позивачу до грудня 2012р. Вона
не чула такого, щоб відповідач виганяла
з будинку позивача. У лікарню до
позивача вона не приходила. До грудня
2012р. позивач не потребувала догляду,
позивач сама садила, полола на городі.

Свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що
позивача знає як сусідку. Вона
працювала у колишньої господарці
будинку - ОСОБА_15, де зараз мешкає
відповідач. З січня 2008р. вона доглядала
ОСОБА_15. Перед смертю чоловіка, ОСОБА_15,
у лютому 2008р., до них приїхала
представник з нотаріальної контори.
ОСОБА_16, чоловік ОСОБА_15 був у залі,
спочатку зайшла до ОСОБА_15, щоб вона
щось підписала, а потім підійшли до
ОСОБА_16, щоб той підписав і уїхали.
Потім у неї ОСОБА_15 питала, що саме вона
підписала та попросила документи на
будинок, відповідач у відповідь
усміхнулася і все. Потім помер ОСОБА_16,
ОСОБА_15 знову попросила документи на
будинок у відповідача, у відповідь
відповідач сказала, що будинок і ти -
все моє. Тоді ОСОБА_15 сказала, щоб
відповідач її доглядала. Потім ОСОБА_15
звернулася у прокуратуру і дописували
якійсь пункти щодо довічного догляду.
Саме по цій справі, яка зараз
розглядається в суді, вона нічого не
може сказати.

Свідок ОСОБА_17 пояснила суду, що вона
обслуговує позивача приблизно 6 років,
коли та була здорова, то позивач робила
все сама. Їй казала позивач, що вона
уклала договір з відповідачем
довічного утримання. У серпні-вересні,
рік не пам'ятає, позивач зламала ногу,
її госпіталізували у лікарню, потім
привезли, за нею потрібний був догляд.
Коли позивач лежала у лікарні,
відповідач сама була теж у лікарні.
Коли позивач знову впала, то вона
викликала відповідача, вони разом
допомогли позивачу піднятися. Тоді
відповідач сказала, що доглядати
позивача не буде. У 2011р. їй стало відомо
про договір довічного утримання, про це
сказала їй позивач. Що повинна була
робити відповідач з приводу довічного
догляду, вона не знає. Позивач стала
вимагати догляду, коли впала, тобто
приблизно 2 роки тому.

Суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.655 ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар0 і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до умов договору
купівлі-продажу від 17.12.2008р., ОСОБА_1
передала у власність ОСОБА_4 зазначений
житловий будинок з господарськими
будовами та спорудами, за що отримала
обумовлену п.2.1 спірного договору,
грошову суму у розмірі 2000 грн., до
підписання вказаного договору. Під
передачею вказаного будинку, як це
зазначено у п.1.6 цього договору, сторони
розуміють прийняття покупцем
належності речі, а саме - технічного
паспорту на будинок.

За змістом ч.3 ст.203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до
ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в
укладанні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

В преамбулі договору купівлі-продажу
від 17.12.2008р. зазначено, що укладаючи цей
договір, сторони діяли добровільно,
перебували при здоровому розумі та
ясній пам'яті, розуміли значення своїх
дій та попередньо нотаріусом з нормами
цивільного законодавства, що регулюють
укладений правочин (зокрема, з вимогами
щодо недійсності правочину), однаково
розуміли умови правочину, його правові
наслідки та підтвердили дійсність
намірів при його укладанні, та те, що
він не носить характеру уявного чи
удаваного.

У п.4.1 оспорюваного договору вказано, що
нотаріусом роз'яснено вимоги
законодавства щодо змісту і правових
наслідків правочину і сторони
підтвердили, що цей договір не носить
характеру уявного чи удаваного
правочину.

Таким чином, підписуючи договір
купівлі-продажу від 17.12.2008р., позивач
ОСОБА_1 не могла помилятися щодо своїх
намірів, що підписує договір довічного
утримання, враховуючи зміст договору
та роз'яснення нотаріуса щодо змісту та
правових наслідків укладеного
договору, отримавши при цьому оплату у
розмірі 2000 грн.

До того ж, як пояснювала сама позивач та
свідки: ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_17,
на час укладення оспорюваного договору
та до 2012р., ОСОБА_1 не потребувала
стороннього догляду та сама поралася
по господарству.

Пояснення свідків про те, що позивач
уклала договір довічного утримання
спростовуються змістом самого
договору купівлі-продажу віл 17.12.2008р. та
поясненнями цих же свідків, що позивач
є здоровою, адекватною людиною зі
світлою пам'яттю.

Укладення ж договору купівлі-продажу
із забезпеченням довічного утримання у
майбутньому у випадку необхідності, не
ґрунтується на законі та не
підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч.3 ст.13 Конституції
України, норми якої є нормами прямої
дії, держава забезпечує захист прав
усіх суб'єктів права власності і
господарювання.

За змістом ч.4 ст.41 Основного Закону та
ч.1 ст.321 ЦК України, право приватної
власності є непорушним та ніхто не може
бути протиправно позбавлений права
власності.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

За таких обставин, позовні вимоги щодо
визнання недійсності договору
купівлі-продажу від 17.12.2008р.,
задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідачем була зроблена
заява про застосування строку позовної
давності.

Згідно ст.256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється у три
роки.

За змістом ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернулася до суду 20.08.2013р.,
тобто за межами 3-річного строку. При
цьому, позивач знала, що уклала договір
купівлі-продажу, а не інший договір.

Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд
визнає поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Будь-яких поважних причин щодо
пропуску строку позовної давності та
доказів на їх підтвердження, суду не
надано.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

З урахуванням наведеного, суд вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, задоволенню не підлягають.

На підставі ст.ст.13, 41 Конституції
України, ст.ст.15, 203, 229, 256, 257, 261, 267, 328, 627,
655 ЦК України, та керуючись ст.ст.10, 11, 57,
60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, відмовити.

Рішення суду вступає в законну силу
після закінчення терміну подачі
апеляційної скарги, яка може бути
подана до Апеляційного суду Донецької
області через Димитровський міський
суд Донецької області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя