Провадження № 2/127/7126/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20.12.2013 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді Саблук С.
А.,

при секретарі Шутило Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
Вінницької міської ради про визнання
права власності на частину квартири у
порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись
до суду з позовом до Вінницької міської
ради про визнання, у порядку
спадкування за законом, права
власності на частину квартири АДРЕСА_1.
Спадкодавцем є ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Позивачі просять
визнати за ними право сумісної
власності на жилу кімнату площею 12,3 м2,
частину коридору - 4,3 м2, частину ванної
кімнати - 1,3 м2, частину туалету - 0,6 м2,
частину кухні - 4,2 м2. Інша частина
квартири, на підставі договору
дарування від 09.11.1994 року, належить
позивачці ОСОБА_1 - дружині померлого.
При спробі позивачів оформити спадщину
у Третій Вінницькій державній
нотаріальній конторі з'ясувалось, що
відсутні правовстановлювальні
документи на право власності на
частину указаної квартири - об'єкта
спадщини. Неможливість нотаріального
оформлення підтверджується відповіддю
нотаріуса на звернення позивачів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
указана квартира була побудована
житлово-будівельним кооперативом (далі
- ЖБК) № 55, членом якого з 1977 року був
ОСОБА_4, що підтверджується рішенням
виконавчого комітету Вінницької
міськради від 02.06.1977 року № 306. Згідно
діючого на той час законодавства,
зокрема Цивільного кодексу
Української РСР, Постанови Ради
міністрів Української РСР від 27 червня
1972 року № 297 «Про затвердження Типового
статуту житлово-будівельного
кооперативу», Постанови Ради міністрів
Української РСР від 30 квітня 1985 року №
186 «Про затвердження примірного
статуту житлово-будівельного
кооперативу» всі члени
житлово-будівельних кооперативів
вносили пайові внески у визначені
строки. Зокрема за квартиру АДРЕСА_2
було сплачено:

перший внесок (1977 р.) - 3 310
крб.;

за 1979 рік - 300,52
крб.;

за 1979 рік - 300,52
крб.;

за 1980 рік - 300,52
крб.;

за 1981 рік - 300,52
крб.;

за 1982 рік - 300,48
крб.;

за 1983 рік - 300,48
крб.;

за 1984 рік - 300,48
крб.;

за 1985 рік - 300,48
крб.;

за 1986 рік - 300,48
крб.;

Всього: - 5 713,96 крб.

Рішенням виконавчого комітету
Вінницької міськради від 28.12.1989 року №
444 (п. 19) було затверджено рішення зборів
членів ЖБК № 55 про надання особисто
ОСОБА_4, у зв'язку із розірванням шлюбу,
кімнати у двокімнатній квартирі
АДРЕСА_3. Його бувшій дружині ОСОБА_6,
цим же рішенням зборів, була надана
друга частина цієї квартири, яка в
подальшому була відчужена (подарована)
позивачці ОСОБА_1 Договір дарування
від 09.11.1994 року було оформлено на
підставі довідки
Житлово-експлуатаційної контори (далі -
ЖЕК) № 19 від 30.08.1994 року № 216 про повну
сплату ЖБК паєнакопичень (внесків).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про власність» від 26.03.1991 року член
ЖБК, який повністю вніс свій пайовий
внесок за квартиру чи інше майно,
надане йому у користування, набуває
права власності на це майно, а тому
набуває усіх правомочностей власника
житла.

ОСОБА_4, не знаючи про необхідність
оформити нові правовстановлювальні
документи на свою частину квартири у
кооперативному будинку цього не зробив
і до цього часу збереглись тільки ті
документи, які подані до суду. Архівний
фонд документації ЖБК № 55 не зберігся,
що створює значні труднощі
підтвердження правомірного володіння
частиною квартири. ЖЕК № 19, який видав
довідку про повну сплату паєнакопичень
також не існує.

Крім цього позивачі указують, що право
власності на частину квартири,
відповідно до вимог діючого на той час
законодавства, було набуто правомірно,
майно весь час утримувалось у
належному стані та сплачувались усі
платежі. Претензій, щодо правомірності
володіння частиною об'єкта спадщини і
за життя ОСОБА_4 ні від кого не було, і на
сьогодні немає.

У зв'язку із вищевикладеним позивачі
звернулись до суду з позовом про
визнання за ними право власності на
частину квартиру АДРЕСА_2.

У судовому засіданні позивачі позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
посилаючись на обставини, викладені у
позовній заяві та просили задовольнити
позов.

Представник відповідача в судовому
засіданні у вирішення спору поклався
на думку суду.

Свідок ОСОБА_7 надала суду письмові
пояснення про те, що вона є мешканкою
будинку АДРЕСА_1 та в 1975-1990 роках
працювала бухгалтером ЖБК № 55. При
цьому вона зазначила, що ЖБК усі
документи, які стосуються оплати його
членами отриманого житла передав у ЖЕК
№ 19. Після цього ЖЕК видавав довідки
про сплату внесків. Також свідок
пояснила, що ОСОБА_4, будучи членом ЖБК,
сплатив повністю усі необхідні внески
інакше ЖЕК № 19 довідку про повну сплату
не видав би.

Вислухавши пояснення позивачів,
представника відповідача,
ознайомившись із поясненням свідка,
дослідивши матеріали
інвентаризаційної справи 97722 на
будинок АДРЕСА_1 у м. Вінниці,
матеріалами даної цивільної справи,
оцінивши докази в їх сукупності, суд
дійшов до висновку, що позов підлягає
задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується
сторонами, що ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року (свідоцтво про смерть
серія НОМЕР_3 від 31.05.2011 року) та його
дружина ОСОБА_6 були членами ЖБК № 55. Це
підтверджується рішенням виконавчого
комітету Вінницької міськради про
створення ЖБК № 55 від 02.06.1977 р. № 306. У
зв'язку із розірванням їх шлюбу
рішенням виконкому Вінницької міської
Ради від 28.12.1989 року № 444 (п. 19) особисто
ОСОБА_4 виділено кімнату у двокімнатній
квартирі НОМЕР_4, на частину якої
відкрито спадщину.

Правомірне володіння та користування
частиною квартири підтверджується
квитанціями про сплату пайовий внесків
у сумі 5 713,96 крб., довідкою ЖЕКу № 19 від
30.08.1994 року № 216, свідченнями ОСОБА_7 та
іншими доказами, які є у справі. Іншою
частиною квартири у складі жилої
кімнати площею 17,0 м2, ? частину коридору
- 4,3 м2, ? частину ванної кімнати - 1,3 м2, ?
частину туалету - 0,6 м2, ? частину кухні -
4,2 м2, на підставі договору дарування
від 09.11.1994 року, володіє позивачка
ОСОБА_1

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є
сином ОСОБА_4, а позивачка ОСОБА_1 - його
дружиною, що підтверджується
Свідоцтвом про народження ОСОБА_2 №
НОМЕР_5 від 03.12.1970 року та Свідоцтвом
про шлюб серії НОМЕР_6 від 26.10.1993року.
Таким чином, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1
є, відповідно до статті 1261 ЦК України,
спадкоємцями першої черги за законом.

Згідно особового рахунку № НОМЕР_7 та
довідки ЖЕК № 12 від 08.09.2012 року ОСОБА_1 є
квартиронаймачем квартири НОМЕР_4
будинку по АДРЕСА_1 з 29.01.1993року,
зареєстрована у ній. Наявні в
матеріалах справи копії довідок ЖЕК-12
№№ 73,74 про відсутність заборгованості
підтверджують факт сплати коштів за
квартиру та оплати комунальних послуг.

Відповідно ч. 1 та 6 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається власністю на власний
розсуд. Держава не втручається у
здійснення власником права власності.
Згідно ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні,
власник має право користуватись,
розпоряджатись та володіти своїм
майном.

Згідно зі ст. 4 ЖК України житлові
будинки, а також жилі приміщення в
інших забудовах, які знаходяться на
території України, створюють житловий
фонд. Житловий фонд включає житлові
будинки, які належать
житлово-будівельному кооперативу.

Відповідно до п. 19 постанови Ради
Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. N 186
«Про затвердження Типового статуту
житлово-будівельного кооперативу»,
жилий будинок (будинки) і надвірні
будівлі належать житлово-будівельному
кооперативу на праві кооперативної
власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 384 ЦК України
будинок, споруджений або придбаний
житлово-будівельним (житловим)
кооперативом є його власністю. Таке ж
положення закріплене і в ст. 19 Закону
України «Про кооперацію», згідно з якою
кооператив є власником будівель,
споруд, грошових і майнових внесків
його членів, виготовленої продукції,
доходів, отриманих від її реалізації та
інше. Таким чином, саме ЖБК спочатку
стає власником збудованої нерухомості,
член ЖБК має право володіння і
користування, а за згодою кооперативу -
і розпорядження квартирою, яку він
займає, якщо він не викупив її. Тобто,
внесення паю і саме по собі членство в
ЖБК ще не дає підстав для отримання
квартири у власність членом
кооперативу. Лише у разі викупу
квартири член ЖБК стає її власником (ч. 2
та 3 ст. 384 ЦК України).

Судом встановлено, що спадкодавцем
ОСОБА_4 було здійснено виплату усіх
пайових внесків, тобто виплачено
вартість квартири, а тому фактично вона
була ним викуплена у ЖБК № 55. Для
вчинення такого викупу потреби
укладати спеціальний договір немає.

Таким чином, моментом виникнення права
власності на таке майно є момент
фактичного внесення платежів на
погашення кредиту, використаного на
будівництво квартири чи іншого об'єкта.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про власність», чинного на момент
виникнення спірних правовідносин, член
ЖБК, який повністю вніс свій пайовий
внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу
будівлю або приміщення, надані йому в
користування, набуває права власності
на це майно, а відтак набуває всіх
правомочностей, які мають власники
іншого житла.

Згідно ст. 392 ЦК України власником майна
може бути пред'явлений позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється, або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, що засвідчує його право
власності.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України,
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину; відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Згідно ч. 3 ст. 384 ЦПК України, у разі
викупу квартири член
житлово-будівельного (житлового)
кооперативу стає її власником.
Аналогічне положення міститься у п. 19
Примірного статуту
житлово-будівельного кооперативу,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №
186.

Відповідно до п. 5-1 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987
року «Про практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи», член ЖБК, який повністю
вніс свій пайовий внесок за квартиру,
надану йому в користування, набуває
право власності на квартиру і вправі
розпоряджатись нею на свій розсуд -
продавати, заповідати, обмінювати, у
тому числі на інше жиле приміщення у
будинку державного або громадського
житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий
будинок (частину будинку), що належить
громадянину на праві власності і
вчиняти відносно неї інші угоди, що не
заборонені законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може
захистити цивільне право або інтерес у
спосіб, що встановлений договором або
законом, а тому у даному випадку
існують підстави та необхідність для
захисту прав позивача шляхом визнання
права власності у порядку спадкування
за законом, оскільки іншим шляхом
захистити цивільне право позивача
неможливо унаслідок відсутності
зареєстрованого права власності на
спадкове майно. З огляду на це позов
підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 8, 41 Конституції
України, на підставі статей 16, 328, 384, 1218,
1261, 1268, 1296 ЦК України, Постанови Ради
Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №
186, Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.09.1987 року № 9 «Про
практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи», статей 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215
ЦПК України,суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, проживаючою у
АДРЕСА_1 (код НОМЕР_1), та ОСОБА_2,
проживаючим у Калинівському районі
АДРЕСА_5 (код НОМЕР_2), право сумісної
власності на частину квартири АДРЕСА_4
у складі жилої кімнати площею 12,3 м2, ?
частини коридору площею 4,3 м2, ? частини
ванної кімнати площею 1,3 м2, ? частини
туалету площею 0,6 м2, частини кухні
площею 4,2 м2 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Вінницької області
через Вінницький міський суд шляхом
подачі апеляційної скарги в
десятиденний строк з дня його
проголошення.

Суддя: