провадження 2/201/3840/2013
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2013 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення аліментів на
утримання не повнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 13 листопада 2013 року звернулася
до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини. Позивач у
своєму позові та в ході судового
засідання посилається на те, що вони з
відповідачем перебувають
зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2003
року, від цього шлюбу і спільного
мешкання мають сина і відповідач є
батьком неповнолітнього ОСОБА_3, 2004
року народження, вона є мамою цієї
дитини. Сім'я не склалася, зараз вони з
чоловіком спільно не мешкають і не
мають спільного господарства.
Відповідач у вихованні та
матеріальному забезпеченні їх дитини
регулярної участі не приймає. Вона
зараз працює, доглядає дитину.
Матеріально погано забезпечена.
Просила стягувати з відповідача на її
користь аліменти на утримання вказаної
неповнолітньої дитини до досягнення
сином повноліття в твердій грошовій
сумі 1500 грн. щомісячно, задовольнивши
позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлявся належним
чином, про причини неявки суду не
повідомив. Суд вважає можливим розгляд
справи без відповідача згідно ст. 169 ЦПК
України.

З'ясувавши думку сторін, оцінивши
надані і добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими та такими, що
підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що сторони
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в зареєстрованому
шлюбі перебувають з 06 вересня 2003 року,
разом раніше мешкали як сім'я. Від цього
шлюбу і спільного мешкання мають
спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_4. Стосунки в сторін в сім'ї
не склалися, сторони разом не мешкають,
стосунки були припинені, стало
вирішуватися питання про утримання
дитини. Сторони зараз не мешкають
разом, не мають спільного господарства,
стало питання про вирішення спору про
порядок виховання і утримання
неповнолітньої дитини.

На теперішній час позивач ОСОБА_1
мешкає разом зі своїм неповнолітнім
сином, займається його вихованням та
утриманням, відпочинком і лікуванням
та інш.. Відповідач на утримання сина
регулярну матеріальну допомогу не
надає.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу
України батьки зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК
України частка заробітку (доходу)
батька, яка буде стягуватися як
аліменти на дитину, визначається судом.
Якщо стягуються аліменти на двох і
більше дітей, суд визначає єдину частку
від заробітку (доходу) батька на їх
утримання, яка буде стягуватися до
досягнення найстаршою дитиною
повноліття.

Судом встановлено, що син сторін
ОСОБА_3 неповнолітній, свого постійного
доходу не має, знаходиться на утриманні
своєї матері, яка на теперішній час
працює, має скрутне матеріальне
становище і потребує матеріальної
допомоги від батька цієї дитини, тому
суд вважає можливим стягувати з
відповідача на користь позивача
аліменти на утримання вказаної дитини -
сина ОСОБА_3 до досягнення ним
повноліття щомісячно, але не в такій
сумі як просить позивачка - 1500 грн., а по
950 грн. - з урахуванням матеріального
становища відповідача. При цьому суд
враховує ті обставини, що відповідач не
виплачує аліменти в добровільному
порядку, офіційно не працює, інших
неповнолітніх дітей або аліментних
зобов'язань не має, має не регулярні
доходи і суттєве матеріальне
становище.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

При таких обставинах суд вважає
доведеними обставини позову, а тому
можливим їх задоволення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові можуть бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
відповідач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
відповідачем цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що
неправомірними, злочинними діями
позивача відповідачу було завдано
ушкодження здоров'я, майнової шкоди та
прямих збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями відповідача
і підлягають відновленню чи повному
відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України
аліменти на дитину присуджуються за
рішенням суду від дня пред'явлення
позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд
може присудити аліменти і за минулий
час.

Враховуючи вимоги ст. 191 СК
України, суд вважає необхідним
стягнути аліменти з відповідача на
користь позивача на утримання
неповнолітнього сина з 13 листопада 2013
року.

На підставі п. 7 ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення.

Зважаючи на те, що позивачка
працює, має скрутне матеріальне
становище і важкі сімейні обставини,
державну грошову допомогу не отримує,
інших джерел доходу не має, суд вважає
можливим допустити негайне виконання
судового рішення.

У відповідності з ч. 3 ст. 88 ЦПК
України якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового
збору, не сплатила вказане, тому з
відповідача слід стягнути на користь
держави судовий збір в сумі 229 грн. 40
коп.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує
будь-які домовленості і зобов'язання
стосовно відповідача та їх сина по
незаконним (з точки зору відповідача)
діям відносно нього та предмета спору і
не довів цього, твердження відповідача
про наявність будь-яких інших
зобов'язань стосовно позовних вимог є
припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливу
позицію відповідача стосовно не
погодження з позовними вимогами в
повному обсязі, оскільки вона
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовні вимоги задовольнити
частково та стягувати з відповідача
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м.
Дніпропетровська, Україна, аліменти на
утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, на
користь матері ОСОБА_1 в твердій
грошовій сумі - 950 грн. щомісячно до
досягнення ОСОБА_3 повноліття,
починаючи стягнення з 13 листопада 2013
року, допустити негайне виконання
рішення в межах суми платежу аліментів
за один місяць, стягнути з ОСОБА_2 на
користь держави судовий збір в розмірі
229 гривень 40 коп., в задоволенні решти
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів на утримання
неповнолітньої дитини слід відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про стягнення аліментів на
утримання неповнолітньої дитини в
такому вигляді ґрунтуються на вимогах
закону, а тому підлягають частковому
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 180, 182, 183, 184, 191 Сімейного кодексу
України, ст. ст. 15, 16 ЦК України. ч. 3 ст. 88,
ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 76, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3,
уродженця м. Дніпропетровська, Україна,
аліменти на утримання сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь матері ОСОБА_1 в
твердій грошовій сумі - 950 грн.
щомісячно до досягнення ОСОБА_3
повноліття, починаючи стягнення з 13
листопада 2013 року.

Допустити негайне виконання
рішення в межах суми платежу аліментів
за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
держави судовий збір в розмірі 229
гривень 40 коп..

В задоволенні решти позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -