Справа № 439/2-35/13 Головуючий у 1 інстанції: Кваша В.О.
Провадження № 22-ц/783/2689/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю представників ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, прокурора Цвікілевича М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 02 січня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, вона в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, третьої особи - органу опіки та піклування Бродівської РДА, про визнання їх втратившими право на житло та виселення, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року позивач звернувся в суд з позовом, підстави якого змінював, про визнання втративши право на користування житловим приміщенням та виселення ОСОБА_7 та його малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. В обґрунтування позову, посилаючись на приписи ч. 2 ст. 405, ч. 4 ст. 29 ЦК України, зазначає, що шлюб з відповідачкою - ОСОБА_4 розірваний 13.04.2011 року. З кінця вересня 2010 року відповідачка разом з його донькою переїхали на постійне проживання до своїх батьків в с. Конюшків Бродівського району Львівської області. Факт відсутності ОСОБА_4 та доньки стверджується актами обстеження житлової площі. Просить визнати відповідачку з малолітньою донькою такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Від вимог про виселення позивач відмовився з тих підстав, що відповідачі не проживають у спірному житлі.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться в м. Броди, вул. Львівська, 20 Бродівського району Львівської області.

У позовних вимогах ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, яке знаходиться Броди, вул. Львівська, 20 його доньки ОСОБА_6 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 частину судового збору в користь ОСОБА_2 в сумі 53,65 грн.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, вважає його незаконним та необґрунтованим. Стверджує, що суд односторонньо у своєму рішенні дав негативну оцінку тільки йому-позивачу, не звертаючи уваги на дії відповідачки. Зазначає, що суд не звернув увагу на ту обставину, що відповідачка не давала можливості дитині бачитись з ним. Вважає, що представником органу опіки і піклування не повно було проведено комісійне обстеження житлової площі відповідачки, оскільки вона фактично є значно більшою. Не погоджується також з посиланням суду на три акти обстеження житлової площі, відповідно до яких не вказано про відсутність при їх складанні дитини, оскільки з слів самої відповідачки дитина проживає з нею з 2010 року в с. Конюшків.

Просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове - по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, представників ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, прокурора Цвікілевича М.С., перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позов та визнаючи ОСОБА_4 такою, що втратила право користуванням жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка, як член сім'ї позивача, не проживала в спірному будинку без поважних причин понад один рік.

Судами встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2006 року по квітень 2011 року. Від спільного проживання у них є дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3

З витягу із реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що позивач на підставі договору дарування № 327 від 27.02.2007 року є власником 1/4 частини житлового будинку № 20, за адресою м. Броди вул. Львівська (а.с. 76). З копії будинкової книги видно, що за вищевказаною адресою зареєстровані позивач, відповідачка та їх малолітня донька (а.с. 9-10).

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

З актів Бродівської ЖЕК від 16.03., 20.05., 22.08., 12.11.2011року, обстеження житлової площі, яка належить позивачу вбачається, що на час перевірки в житлі була відсутня відповідачка, у зв'язку з тим що вона там не проживає і не сплачує комунальних послуг (а.с. 5-8). Що стосується непроживання їх доньки, то в даних актах будь-які відомості по даному питанню відсутні.

Відповідно акту обстеження умов проживання відповідачки, яка фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4, встановлено, що у житловому будинку власником якого є ОСОБА_9 зареєстровано 10 осіб, а фактично проживає 12 осіб. Власник житла не бажає проводити реєстрацію відповідачки з її неповнолітньою дитиною (а.с. 87-89).

Виходячи з наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідачка, як член сімї позивача, з 2010 року не проживає у спірному житлі, залишила його без поважних причин, і до сьогоднішнього дня не ставить питання про вселення в нього, то вона втратила право на користування ним.

Разом з тим, суд на підставі ст. 29 ч. 4 ЦК України, згідно якої - місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає, - прийшов до переконання, що оскільки відповідачка в с. Конюшків проживає без відповідної реєстрації і власник житла не бажає проводити таку, то недоцільно визнавати доньку позивача такою, що втратила право на користування його власним житлом, і це буде відповідати інтересам дитини. Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени наймача або власника мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що районний суд правильно дослідив і оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та вірно визначив характер спірних правовідносин.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, ч. 1 п. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 02 січня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Мацей М.М.

ОСОБА_10