Справа № 309/3548/13-ц
Провадження № 2/309/1742/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2013 року
м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської
області

в складі:
головуючого-судді Орос Я. В.

при секретарі
Форкош Д. З.

з участю представника
позивача Поцко В.В.

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Хуст справу
за позовом ДП « Закарпатське обласне
управління лісогосподарських
агропромислових господарств» до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

ДП «Закарпатське обласне управління
лісогосподарських агропромислових
господарств» звернувся в суд з позовом
до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди.

Позовні вимоги позивачем вмотивовано
тим, що наказом генерального директора
Головного державного спеціалізованого
лісогосподарського агропромислового
підприємства « Закарпатагроліс» № 3 -К
від 22.02.2011 р. ОСОБА_3 прийнято на роботу
на посаду в.о. директора філії «
Хустдержспецлісгосп» з випробувальним
терміном 3 місяці.

06.06.2011 р. ОСОБА_3 призначено на посаду
директора філії «
Хустдержспецлісгосп»

Для організації роботи та забезпечення
діяльності філії «
Хустдержспецлісгосп» директору філії
ОСОБА_3 Головним підприємством
видавались генеральні довіреності з
визначеними повноваженнями .У
відповідності до п.4.7. Положення про
філію « Хустдержспецлісгосп»
директор філії несе повну
відповідальність за стан і діяльність
філії . ОСОБА_3 перебував на посаді
директора філії «
Хустдержспецлісгосп» з 22.02.2011 р. по
22.08.2012 р. Наказом генерального
директора № 20-К від 22.08.2012 р. ОСОБА_3,
звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 38
КЗпП України.

Під час проведення ревізії фінансово -
господарської діяльності ДП «
Закарпатське обласне управління
лісогосподарських агропромислових
господарств» та його філій за 2011 рік та
1 півріччя 2012 року було встановлено, що
у філії « Хустдержспецлісгосп», де на
той час на посаді директора перебував
ОСОБА_3 безпідставно списано 3923,06 л.
дизельного пального , чим заподіяно
збитків на суму 37832, 55 грн. Результати
ревізії викладені в Акті від 14.12.2012 р. №
07-07/50.

Вимогою Державної фінансової
інспекції в Закарпатській області від
16.01.2013 р. зобов'язано ДП « Закарпатське
обласне управління лісогосподарських
агропромислових господарств»
забезпечити відшкодування заподіяної
шкоди.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова
шкода завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
та юридичної особи , а також шкода
завдана майну фізичної чи юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

В судовому засіданні представник
позивача Поцко В.В. позовні вимоги
підтримав, посилаючись на наведені в
заяві обставини, просить їх задоволити
, та стягнути з ОСОБА_3, на користь ДП «
Закарпатське обласне управління
лісогосподарських агропромислових
господарств» 37832,55 грн. заподіяної
матеріальної шкоди .

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 позовні
вимоги не визнала. Суду пояснила, що
підстав для задоволення позову немає,
оскільки ОСОБА_3 перебував у трудових
відносинах з ДП « Закарпатське обласне
управління лісогосподарських
агропромислових господарств» , а тому
даний спір повинен вирішуватись у
порядку, який передбачений КЗпП
України.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши
та дослідивши матеріали справи,
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає до задоволення виходячи з
наступного.

В судовому засіданні встановлено, та
сторонами не заперечується, що
відповідач ОСОБА_3 перебував на посаді
директора філії «
Хустдержспецлісгосп» з 22.02.2011 р. по
22.08.2012 р

Актом ревізії № 07-07/50 від 14.12.2012 р.,
фінансово - господарської діяльності
ДП « Закарпатське обласне управління
лісогосподарських агропромислових
господарств» та його філій за 2011 р. та 1
півріччя 2012 року встановлено, що у
філії « Хустдержспецлісгосп» за період
перебування ОСОБА_3 на посаді директора
, безпідставно списано 3923,06 л.
дизельного пального , чим заподіяно
збитків на суму 37832, 55 грн.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього місячного
заробітку.

Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Пленум Верховного Суду України в
постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" роз'яснив, що під
прямою дійсною шкодою слід розуміти
втрату, погіршення або зниження
цінності майна, необхідність для
підприємства провести витрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Пряма дійсна шкода є саме підставою, що
зумовлює перевірку умов можливості
настання матеріальної
відповідальності працівника. За
наявності шкоди для настання
матеріальної відповідальності
необхідні ще три умови: протиправна
поведінка працівника, причинний
зв'язок між протиправною поведінкою
працівника і результатом у вигляді
шкоди, що настала, і вина працівника.

Крім того, згідно ст. 134 КЗпП відповідно
до законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
ст. 1351 цього Кодексу укладено письмовий
договір про взяття на себе працівником
повної матеріальної відповідальності
за незабезпечення цілості майна та
інших цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані
працівником під звіт за разовою
довіреністю або за іншими разовими
документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які
мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у
нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним
знищенням або умисним зіпсуттям
матеріалів, напівфабрикатів, виробів
(продукції), в тому числі при їх
виготовленні, а також інструментів,
вимірювальних приладів, спеціального
одягу та інших предметів, виданих
підприємством, установою, організацією
працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на
працівника покладено повну
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації при виконанні трудових
обов'язків;

7) шкоди завдано не при виконанні
трудових обов'язків;

8) службова особа, винна в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи,
організації всіх форм власності,
винний у несвоєчасній виплаті
заробітної плати понад один місяць, що
призвело до виплати компенсацій за
порушення строків її виплати, і за
умови, що Державний бюджет України та
місцеві бюджети, юридичні особи
державної форми власності не мають
заборгованості перед цим
підприємством.

У відповідності до ст. 135-1 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Пленум Верховного Суду України у
постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" зазначає, що суд у
кожному випадку зобов'язаний вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно зі
ст. ст. 130, 135-1, 135-3, 137 КЗпП України
залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника (п. 1). Розглядаючи справи про
матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсуття),
переданих йому для зберігання або
інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути
укладено такий договір та чи був він
укладений. При відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладена лише обмежена
матеріальна відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди (п. 8).

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок
доказування наявності умов для
притягнення працівника до
матеріальної відповідальності
покладається на власника або
уповноважений ним орган. Відсутність
підстави чи хоча б однієї з умов
матеріальної відповідальності
виключає можливість притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

Позивач звертаючись до суду з
позовними вимогами до ОСОБА_3 про
стягнення з нього шкоди, заподіяної, на
думку позивача, порушенням допущеним
ним як колишнім директором філії,
керується нормами цивільного
законодавства, зокрема ст. 1166 ЦК, хоча
правовідносини, які виникли між
позивачем і відповідачем, є не
цивільно-правовими, а трудовими.

Як вбачається з позовної заяви,
позивачем не зазначені підстави для
матеріальної відповідальності
відповідача понад середній місячний
заробіток відповідно до ст. 134 КЗпП.

Жодних матеріалів, які б дозволили суду
дослідити питання щодо розміру шкоди
відповідно ст. 135-3 КЗпП позивачем не
додано, у т.ч. відсутня довідка про
розмір середньомісячного заробітку
відповідача.

За таких встановлених у судовому
засіданні обставин, суд, розглядаючи
вказану справу в межах заявлених вимог
та наданих сторонами доказів, які
оцінені судом в їх сукупності, вважає
що позов заявлено безпідставно і у його
задоволенні слід відмовити у повному
обсязі

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218,

ЦПК України, суд -

Р І Ш И В:

В задоволенні позову ДП « Закарпатське
обласне управління лісогосподарських
агропромислових господарств до ОСОБА_3
про відшкодування шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 10
днів з моменту його проголошення до
апеляційного суду Закарпатської
області.

Суддя Хустського

районного суду:
підпис Орос Я. В.

З оригіналом вірно

Суддя Хустського

районного суду
Орос Я. В.