Справа № 1319/2290/2012
пр.№ 2/464/178/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.12.2013 року          Сихівський
районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Шашуріної Г.О.,

за участю секретаря Причини О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа Перша Львівська
державна нотаріальна контора про
визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з зазначеним
позовом, посилаючись на те, що 05.09.2011
року померла його мати ОСОБА_3, над якою
він був опікуном та проживав разом в
ІНФОРМАЦІЯ_1 з серпня 2009 року до дня
смерті. Після смерті матері відкрилася
спадщина, тому він звернувся до з
заявою про прийняття спадщини до
Першої Львівської державної
нотаріальної контори. 10.01.2012 року Перша
Львівська державна нотаріальна
контора повідомила йому, що ОСОБА_3
склала заповіт 28.11.1996 року на належну їй
частку квартири, але в заповіті немає
його прізвища. Після смерті матері
відповідач, який є її сином від другого
шлюбу, повідомив, що він вступив у
спадщину, оскільки на його ім’я
складений заповіт. Позивач
стверджував, що ОСОБА_3 страждала
психічним захворюванням з 1989 року, з
приводу чого періодично тривалий час
лікувалася у Львівській обласній
клінічній психіатричній лікарні. У
зв’язку з тим, що на момент складання
ОСОБА_3 заповіту вона знаходилась в
хворобливому стані, не усвідомлювала
значення своїх дій і не могла керувати
ними, цей заповіт є нікчемним. З
урахуванням наведеного, позивач просив
суд призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу для
встановлення стану здоров’я ОСОБА_3 та
можливості усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними на момент
складання заповіту; визнати недійсним
заповіт ОСОБА_3, посвідчений 28.11.1996 року
Першою Львівською державною
нотаріальною конторою за реєстровим №
6-5112.

В подальшому позивач збільшив свої
вимоги та вказував, що підпис на
заповіті виконано не його матір’ю, а
іншою особою, у зв’язку з чим просив
призначити судову почеркознавчу
експертизу.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав, з підстав, зазначених у
заяві, просив вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав. Вважає, що
заповідальне розпорядження ОСОБА_3,
посвідчене 28.11.1996 року державним
нотаріусом Першої Львівської
державної нотаріальної контори ОСОБА_4,
відповідає волі заповідача і
волевиявлення спадкодавця було
вільним. Державний нотаріус посвідчив
заповіт від фізичної особи ОСОБА_3 на
користь рідного сина ОСОБА_2, при цьому
особу заповідача було встановлено,
дієздатність перевірено, заповіт
підписано спадкодавцем у присутності
нотаріуса. У нотаріуса на момент
посвідчення заповіту підозр щодо
психічного стану заповідача не виникло
і потреби у отримані довідки, що
заповідач не страждає на психічний
розлад, який може вплинути на її
здатність усвідомлювати свої дії та
керувати ними не було. У заповіті
ОСОБА_3, незважаючи на свій поважний
вік, зробила власноручний підпис
«Богуславська», рівним, зрозумілим
почерком, який легко читається. ОСОБА_5
заповідане йому спадкове майно
прийняв, про що подав до Першої
Львівської державної нотаріальної
контори відповідну нотаріально
завірену заяву. В позовній заяві ОСОБА_1
необгрунтовано і безпідставно
стверджує, що у момент підписання та
посвідчення заповіту ОСОБА_3
знаходилась у хворобливому стані, не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними. Стан
недієздатності ОСОБА_3 встановлено
лише у 2010 році, через 14 років після
укладання нотаріально посвідченого
заповідального розпорядження.
Вказував, що ОСОБА_1 не піклувався про
ОСОБА_3, не надавав їй ні матеріальної
допомоги, ні моральної підтримки, а
починаючи з 2010 року, по суті у власних
інтересах, зловживав наданими
процесуальними правами, про що може
свідчити і подання вказаного позову. На
його думку, хворобливий стан в кінці
життя ОСОБА_3 спричинені, зокрема, і від
дій самого позивача. Просив в
задоволенні позову відмовити та
скасувати заходи забезпечення позову.

Третя особа явку свого представника в
судове засідання не забезпечила,
надала суду заяву, згідно з якою
просила проводити розгляд справи за
відсутності її представника.

З урахуванням наведеного суд вважає за
можливе на підставі ст. 169 ЦПК України
проводити розгляд справи за
відсутності представника третьої
особи.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, з’ясувавши дійсні
обставини справи дослідивши та
перевіривши докази у їх сукупності, суд
прийшов до висновку про необхідність
відмови в задоволенні позову з
наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 померла 05.09.2011 року. Зазначене
підтверджується копією свідоцтва про
смерть від 06.09.2011 року серії 1-СГ № 261526.

28.11.1996 року ОСОБА_3 склала заповіт,
посвідчений державним нотаріусом
Першої Львівської державної
нотаріальної контори ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за № 6-5112,
згідно з яким на випадок своєї смерті
заповіла належну їй частину квартири
АДРЕСА_1 та належні їй речі домашньої
обстановки та вжитку, що знаходяться в
цій квартирі, своєму сину ОСОБА_2

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України цей
Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, оскільки оскаржуваний
заповіт було складено в 1996 році, тобто,
до набрання чинності Цивільним
кодексом України, до даних
правовідносин необхідно застосовувати
положення ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство
здійснюється за законом і за заповітом.
Спадкоємство за законом має місце, коли
і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що
спадкоємцями можуть бути особи, що були
живими на момент смерті спадкодавця, а
також діти померлого, зачаті при його
житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР кожний
громадянин може залишити за заповітом
усе своє майно або частину його (не
виключаючи предметів звичайної
домашньої обстановки і вжитку) одній
або кільком особам як тим, що входять,
так і тим, що не входять до кола
спадкоємців за законом, а також державі
або окремим державним, кооперативним
та іншим громадським організаціям.
Заповідач може у заповіті позбавити
права спадкоємства одного, кількох або
всіх спадкоємців за законом.

Приписами ст. 541 ЦК УРСР визначено, що
заповіт повинен бути укладений у
письмовій формі з зазначенням місця і
часу його укладення, підписаний
особисто заповідачем і нотаріально
посвідчений.

Статтею 545 ЦК УРСР визначено наслідки
недійсності заповіту, згідно з якою
недійсність окремих частин заповіту не
тягне за собою недійсності його в
цілому. Якщо заповіт буде визнаний
недійсним, то спадкоємець, який за цим
заповітом був позбавлений спадщини,
одержує право спадкувати на загальних
підставах.

Згідно зі ст. 43 Закону України «Про
нотаріат» не допускається вчинення
нотаріальної дії у разі відсутності
осіб - її учасників або їх
уповноважених представників. При
вчиненні нотаріальної дії нотаріуси
встановлюють особу учасників
цивільних відносин, які звернулися за
вчиненням нотаріальної дії.
Встановлення особи здійснюється за
паспортом або за іншими документами,
які унеможливлюють виникнення
будь-яких сумнівів щодо особи
громадянина, який звернувся за
вчиненням нотаріальної дії.

За змістом ст. 44 Закону України «Про
нотаріат» під час посвідчення
правочинів визначається обсяг
цивільної дієздатності фізичних осіб,
які беруть у них участь. Визначення
обсягу цивільної дієздатності
фізичної особи здійснюється за
паспортом або іншими документами,
передбаченими статтею 43 цього Закону
(крім посвідчення водія, особи моряка,
інваліда чи учасника Великої
Вітчизняної війни, посвідчення,
виданого за місцем роботи фізичної
особи), які унеможливлюють виникнення
будь-яких сумнівів щодо обсягу
цивільної дієздатності фізичної особи,
яка звернулася за вчиненням
нотаріальної дії. У разі потреби
нотаріусу надається довідка про те, що
особа не страждає на психічний розлад,
який може вплинути на її здатність
усвідомлювати свої дії та (або)
керувати ними. У разі наявності
сумнівів щодо обсягу цивільної
дієздатності фізичної особи, яка
звернулася за вчиненням нотаріальної
дії, нотаріус зобов'язаний звернутися
до органу опіки та піклування за місцем
проживання відповідної фізичної особи
для встановлення факту відсутності
опіки або піклування над такою
фізичною особою.

У відповідності до ч. 1 ст. 56 Закону
України «Про нотаріат», нотаріуси або
посадові особи, які вчиняють
нотаріальні дії, посвідчують заповіти
дієздатних громадян, складені
відповідно до вимог законодавства і
особисто подані ними нотаріусу або
посадовій особі, яка вчиняє
нотаріальні дії, а також забезпечують
державну реєстрацію заповітів у
спадковому реєстрі відповідно до
порядку, затвердженого Кабінетом
Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, при
складенні оскаржуваного заповіту від
28.11.1996 року було додержано встановлені
законом вимоги щодо його оформлення:
особу заповідача було встановлено,
дієздатність перевірено, заповіт
підписано спадкодавцем у присутності
нотаріуса, заповіт посвідчено
уповноваженою на те посадовою особою –
державним нотаріусом Першої
Львівської державної нотаріальної
контори.

В обґрунтування власних вимог позивач
посилається на те, що що ОСОБА_3
страдала психічним захворюванням і
періодично знаходилась на
стаціонарному лікуванні у Львівській
обласній клінічній психіатричній
лікарні та на момент укладання
заповіту 28.11.1996 року не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними.

Так, позивач надав повідомлення з
Львівської обласної клінічної
психіатричної лікарні від 16.02.2012 року №
193/01-43, з якого слідує, що ОСОБА_3 чотири
рази знаходилась на стаціонарному
лікуванні в ЛОКПЛ в період з 14.01.1999 року
по 24.09.2010 року та долучив до позову
копію рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 26.02.2010 року про
визнання ОСОБА_3 недієздатною.

Однією з підстав для прийняття судом
вищезазначеного рішення став акт № 24
від 15.01.2010 року амбулаторної
судово-психіатричної експертизи,
згідно з яким ОСОБА_3 страждає стійким
хронічним психічним розладом і на
момент обстеження не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Відповідно до норм ст. 145 ЦПК України
призначення експертизи є обов'язковим
за клопотанням хоча б однієї із сторін,
якщо у справі необхідно встановити
психічний стан особи.

На виконання вказаних приписів
процесуального законодавства судом
було призначено посмертну
судово-психіатричну експертизу,
проведення якої доручено Комунальному
закладу Львівська обласна клінічна
психіатрична лікарня.

Згідно з актом посмертної
судово-психіатричної експертизи від
19.10.2012 року № 917 в результаті аналізу
матеріалів цивільної справи, медичної
документації комісія прийшла до
висновку, що ОСОБА_3 з 1990 року страждала
параноїдною шизофренією. У період
укладення заповіту 28.11.1996 року ОСОБА_3
страждала параноїдною шизофренією,
стан стійкої ремісії та могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Крім того, позивач в обґрунтування свої
вимог зазначав, що підпис від імені
ОСОБА_3 на оскаржуваному заповіті було
виконано іншою особою.

Як вбачається з висновку судової
почеркознавчої експертизи від 27.11.2013
року № 3275 підпис від імені ОСОБА_3, який
міститься в графі «підпис» на другому
примірнику заповіту ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2, який посвідчений 28.11.1996 року
державним нотаріусом Першої
Львівської державної нотаріальної
контори ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі № 6-4 за 1996 рік реєстрації
нотаріальних дій Першої Львівської
державної нотаріальної контори під
реєстраційним № 6-5112, виконаний ОСОБА_3

Таким чином в ході розгляду справи не
було зібрано доказів тому, що на час
складання заповіту не було
волевиявлення ОСОБА_3 на вчинення
заповідального розпорядження шляхом
складення оскаржуваного заповіту.
Позивачем не наведено достатніх
підстав для визнання заповіту
недійсним, оскільки, складений заповіт
відповідає вимогам законодавства щодо
його форми та посвідчення, а отже суд
приходить до висновку про неможливість
з наведених позивачем підстав визнати
даний заповіт недійсним.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України,
якщо у задоволенні позову було
відмовлено, провадження у справі
закрито або заяву залишено без
розгляду, вжиті заходи забезпечення
позову застосовуються до набрання
судовим рішенням законної сили. Проте
суд може одночасно з ухваленням
судового рішення або після цього
постановити ухвалу про скасування
заходів забезпечення позову.

За наведених обставин, суд вважає за
необхідне заходи забезпечення позову,
вжиті за ухвалою суду від 24.02.2012 року,
скасувати.

Враховуючи викладене, керуючись п. 4
Прикінцевих та перехідних положень
Цивільного кодексу України, ст.ст. 524, 527,
534, 541, 545 ЦК УРСР, ст.ст. 43, 44, 56 Закону
України «Про нотаріат», ст.ст. 10, 60, 156, 154,
169, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа Перша Львівська державна
нотаріальна контора про визнання
заповіту недійсним - відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті за
ухвалою суду від 24.02.2012 року шляхом
заборони Першій Львівській державній
нотаріальній конторі проводити
будь-які дії по видачі свідоцтва про
право на спадщину на ім’я ОСОБА_2, -
скасувати.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Львівської області
через Сихівський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення або з дня
отримання його копії.

Суддя: