У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2013 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
акціонерної енергопостачальної
компанії «Київенерго» про стягнення
витрат та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 13 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, просив
стягнути з відповідача кошти:

- на побутовий та звичайний догляд за
період з 1 січня 2003 року до дня
ухвалення рішення з урахуванням трьох
процентів річних та індексу інфляції у
розмірі 0,75 мінімальної заробітної
плати, що становить 58 619 грн 32 коп.;

- витрати, пов'язані з втратою
працездатності за період з 27 лютого 2003
року до дня ухвалення рішення, з
урахуванням трьох процентів річних та
індексу інфляції, що становить 460 211 грн
50 коп.;

- вартість автомобіля «Таврія» з його
переобладнанням для управління з
урахуванням відсутності у нього правої
руки і лівої ступні ноги, з урахуванням
трьох процентів річних та індексу
інфляції за період з 27 лютого 2003 року до
1 липня 2012 року у розмірі 85 007 грн 70 коп.;

- вартість збірного гаража для
автомобіля з урахуванням трьох
процентів річних та індексу інфляції
за період з 27лютого 2003 року до 1 липня 2012
року - 11 875 грн;

- витрати на санаторно-курортне
лікування - 261 330 грн 50 коп.;

- відшкодувати 51 000 грн моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що 23 червня
1968 року йому у віці 6 років були завдані
тяжкі тілесні ушкодження у
трансформаторному пункті № 1298, що
належить відповідачу, внаслідок чого
він став інвалідом 2 групи з дитинства.

Рішенням Залізничного районного
народного суду м. Києва від 23 вересня 1969
року винним у завданні шкоди було
визнано відповідача, за ОСОБА_3 визнано
право на відшкодування шкоди у зв'язку
з втратою працездатності до досягнення
15 років.

Рішенням Залізничного районного
народного суду м. Києва від 27 квітня 1981
року стягнуто з відповідача на користь
ОСОБА_3 804,97 крб. витрат, пов'язаних із
втратою працездатності, за період з 1
жовтня 1979 року до 21 квітня 1981 року.

Рішенням Залізничного районного суду
від 9 липня 2001 року визнано за ОСОБА_3
право на санаторно-курортне лікування
у медичних закладах та компенсацію на
придбання ліків. Зобов'язано
відповідача сплачувати необхідні
платежі на санаторно-курортне
лікування не менше одного разу на рік у
період з червня до вересня, лікування у
медичних закладах, компенсацію на
придбання ліків. Визнано за ОСОБА_3
право на протезування та ортопедичне
взуття. Стягнуто з відповідача витрати
на побутовий догляд у розмірі 136 грн та
звичайний догляд - 272 грн. Зобов'язано
відповідача відшкодовувати витрати на
побутовий та звичайний догляд довічно.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 27 лютого 2003 року стягнуто з
відповідача 7 757 грн витрат, пов'язаних
із втратою працездатності, за період з
лютого 1997 року до 27 лютого 2003 року,
вартість МІО протеза плеча - 28 594 грн 10
коп., вартість механічного протезу
плеча 12 808 грн 70 коп., косметичний протез
плеча - 7 008 грн 58 коп. Зобов'язано
відповідача придбати для ОСОБА_3
автомобіль марки «Таврія», через ХРП
«Авто Заз-ДЕУ» р/р 0091
«Промінвестбанк» у м. Києві МФО 322108
вартістю 15 790 грн, сплативши 20 000 грн -
вартість переобладнання автомобіля
через станцію техобслуговування для
управління з урахуванням відсутності
правої руки, лівої ступні ноги.
Зобов'язано відповідача сплачувати
щомісячно з моменту придбання
автомобіля та реєстрації в органах
Держінспекції, кошти на придбання
пального марки А-92 у кількості 120 літрів
на рік та зобов'язано відповідача
придбати для ОСОБА_3 збірний гараж для
автомобіля вартістю 5 000 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
18 червня 2003 року, залишеним без змін
ухвалою Верховного Суду України від 17
квітня 2006 року, вказане рішення суду
першої інстанції скасовано у частині
задоволення позову про відшкодування
моральної шкоди та в цій частині в
позові відмовлено; у частині стягнення
7 757 грн змінено та визначено розмір
відшкодування - 6 459 грн. Проте
відповідач припинив виконання
зобов'язань, які визначені вказаними
судовими рішеннями.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 19 лютого 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з акціонерної
енергопостачальної компанії
«Київенерго» на користь ОСОБА_3 витрати
на побутовий та звичайний догляд за
період із 1 січня 2003 року до 12 листопада
2012 року з урахуванням 3% річних індексу
інфляції у розмірі 0,75 мінімальної
заробітної плати щомісячно - 58 619 грн 32
коп., витрати, пов'язані з втратою
працездатності, за період із 27 лютого
2003 року до 12 листопада 2012 року з
урахуванням 3% річних та індексу
інфляції - 460 211 грн 50 коп., вартість
автомобіля «Таврія» з переобладнанням
для управління з урахуванням
відсутності правої руки та лівої
ступні ноги - 85 007 грн 70 коп., вартість
збірного гаражу - 11 875 грн, витрати на
санаторно-курортне лікування - 261 330 грн
50 коп., відшкодування моральної шкоди -
51 000 грн. В іншій частині позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 13 червня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 є
інвалідом 2 групи з дитинства, судовими
рішеннями було визнано право на
відшкодування йому шкоди до досягнення
15 років у зв'язку з втратою
працездатності, зобов'язано
відповідача придбати позивачу
автомобіль та збірний гараж для нього,
відшкодовувати витрати на побутовий та
звичайний догляд, сплачувати позивачу
необхідні платежі на
санаторно-курортне лікування не менше
одного разу на рік у період з червня до
вересня, лікування у медичних закладах,
компенсацію коштів на придбання ліків.
Крім того, суд першої інстанції виходив
також із того, що позивач сплатив
власні кошти за перебування на
відпочинку у курортному комплексі
«Готель Пальміра Панас» та курортному
закладі «Санаторій ім. Гоголя».

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в позові, апеляційний суд
виходив з того, що шкоду у зв'язку із
втратою працездатності ОСОБА_3, як
одноразову компенсаційну виплату, вже
було стягнуто з відповідача на його
користь рішеннями Залізничного
районного народного суду м. Києва від 9
липня 2001 року та Солом'янського
районного суду м. Києва від 27 лютого 2003
року, тому позивач має право лише на
вимогу про перерахування або
збільшення розміру цієї виплати
відповідно до ч. 4 ст. 1195, ст. 1203 ЦК
України. Апеляційний суд також виходив
із відсутності доказів проходження
позивачем санаторно-курортного
лікування у санаторно-курортних
закладах у розумінні п. 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 11 липня
2001 року № 805 «Про затвердження
Загального положення про
санаторно-курортний заклад». Вимоги
про стягнення витрат на побутовий і
звичайний догляд та відшкодування
моральної шкоди не підлягають
задоволенню з тих підстав, що позивач
не довів надання йому платних послуг
стороннього догляду та розмір
витрачених коштів на такий догляд та
завдання йому моральної шкоди. Крім
того, позовні вимоги про стягнення з
відповідача вартості автомобіля та
збірного гаража стосуються лише зміни
способу та порядку виконання судового
рішення, яке набрало законної сили.

Із такими висновками суду апеляційної
інстанції повністю погодитись не можна
з огляду на таке.

Судами встановлено, що 23 червня 1968 року
ОСОБА_3 у віці 6 років були завдані тяжкі
тілесні ушкодження у
трансформаторному пункті № 1298, що
належить відповідачу, внаслідок чого
позивач став інвалідом 2 групи з
дитинства.

Рішенням Залізничного районного
народного суду м. Києва від 23 вересня 1969
року винним у завданні шкоди було
визнано відповідача, за ОСОБА_3 визнано
право на відшкодування шкоди у зв'язку
з втратою працездатності до досягнення
ним 15 років (а.с. 27-29).

Рішенням Залізничного районного
народного суду м. Києва від 27 квітня 1981
року стягнуто з відповідача на користь
ОСОБА_3 804,97 крб. витрат, пов'язаних із
втратою працездатності, за період з 1
жовтня 1979 року до 21 квітня 1981 року (а.с.
32-34).

Рішенням Залізничного районного суду
від 9 липня 2001 року стягнуто з
відповідача на користь позивача
витрати, пов'язані із втратою
працездатності, у розмірі 58 443 грн 55 коп.
за період з 1 січня 1981 до 1 лютого 2001
року, відшкодовано моральну шкоду - 21 750
грн. Визнано за ОСОБА_3 право на
санаторно-курортне лікування у
медичних закладах та компенсацію на
придбання ліків. Зобов'язано
відповідача сплачувати необхідні
платежі на санаторно-курортне
лікування не менше одного разу на рік у
період з червня до вересня, лікування у
медичних закладах, компенсацію на
придбання ліків. Визнано за ОСОБА_3
право на протезування та ортопедичне
взуття та стягнуто з відповідача на
користь ОСОБА_3 вартість протезів.
Стягнуто з відповідача витрати на
побутовий догляд у розмірі 136 грн та
звичайний догляд - 272 грн. Зобов'язано
відповідача відшкодовувати витрати на
побутовий та звичайний догляд довічно.
Зобов'язано відповідача придбати для
ОСОБА_3 автомобіль марки «Таврія»,
сплативши вартість переобладнання,
сплачувати щомісячно кошти на
придбання пального, зобов'язано
придбати збірний гараж вартістю 5000 грн
(а.с. 35-38).

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 27 лютого 2003 року стягнуто з
відповідача 7 757 грн витрат, пов'язаних
із втратою працездатності за період з 3
лютого 1997 року до 27 лютого 2003 року,
вартість МІО протеза плеча - 28 594 грн 10
коп., вартість механічного протезу
плеча 12 808 грн 70 коп., косметичний протез
плеча - 7 008 грн 58 коп. Зобов'язано
відповідача придбати для ОСОБА_3
автомобіль марки «Таврія» вартістю 15 790
грн, сплативши 20 000 грн - вартість
переобладнання автомобіля через
станцію техобслуговування для
управління з урахуванням відсутності
правої руки, лівої ступні ноги.
Зобов'язано відповідача сплачувати
щомісячно з моменту придбання
автомобіля та реєстрації в органах
Держінспекції, кошти на придбання
пального марки А-92 у кількості 120 літрів
на рік та зобов'язано відповідача
придбати для ОСОБА_3 збірний гараж для
автомобіля вартістю 5 000 грн (а.с. 39-41).

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
18 червня 2003 року, залишеним без змін
ухвалою Верховного Суду України від 17
квітня 2006 року, вказане рішення суду
першої інстанції скасовано у частині
задоволення позову про відшкодування
моральної шкоди та в цій частині
відмовлено в позові; у частині
стягнення 7 757 грн витрат, пов'язаних із
втратою працездатності, змінено та
визначено розмір відшкодування - 6 459
грн.

Із урахуванням підстав позову та
встановлених обставин справи висновки
апеляційного суду про те, що витрати,
пов'язані із втратою працездатності
ОСОБА_3, є одноразовою компенсаційною
виплатою, та були стягнуті з
відповідача на користь позивача
рішеннями Залізничного районного
народного суду м. Києва від 9 липня 2001
року та Солом'янського районного суду
м. Києва від 27 лютого 2003 року, тому
позивач має право лише на вимогу про
перерахування або збільшення розміру
цієї виплати відповідно до ч. 4 ст. 1195 та
от. 1203 ЦК України є не обґрунтованими та
такими, що не відповідають нормам
матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 1195 ЦК України, яка була
застосована апеляційним судом до
спірних правовідносин, договором або
законом може бути збільшений обсяг і
розмір відшкодування шкоди, завданої
потерпілому каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

Апеляційний суд помилково застосував
до спірних правовідносин ст. 1195 ЦК
України, норми якої не
розповсюджуються на ці правовідносини,
що виникли в 1968 році, оскільки сума
втраченого заробітку на час виникнення
спірних правовідносин при зміні
законодавства не визначається за
новими нормами законодавства.

Відповідно до ст. 455 ЦК Української РСР
1963 року в разі заподіяння каліцтва або
ушкодження здоров'я організація чи
громадянин, відповідальні за шкоду,
зобов'язані відшкодувати потерпілому
заробіток, втрачений ним внаслідок
втрати або зменшення працездатності, а
також відшкодувати витрати, викликані
ушкодженням здоров'я (посилене
харчування, протезування, сторонній
догляд тощо).

Якщо каліцтво або інше ушкодження
здоров'я заподіяно організацією або
громадянином, не зобов'язаними
сплачувати за потерпілого внески по
державному соціальному страхуванню, ця
організація або громадянин повинні
відшкодувати потерпілому шкоду за
правилами ст.ст. 440, 441, 450 цього Кодексу у
частині, що перевищує суму одержуваної
ним допомоги або призначеної йому
після ушкодження його здоров'я і
фактично одержуваної ним пенсії (ч. 1 ст.
457 ЦК Української РСР 1963 року).

Як випливає із системного аналізу
вказаних норм матеріального закону,
витрати, пов'язані із втратою
працездатності, мають періодичний
характер та не є одноразовою виплатою.

Статтею 71 ЦК Української РСР
встановлено, що загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

В абзацах 3 і 4 пункту 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
березня 1992 року № 6 "Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди"
роз'яснено, що суми на відшкодування
шкоди втраченого заробітку мають
присуджуватись потерпілому з дня
втрати працездатності. При поданні
заяви про відшкодування шкоди після
закінчення трьох років з дня втрати
потерпілим працездатності присудження
виплат провадиться з дня звернення з
такими вимогами.

Не можна погодитися із висновками
апеляційного суду у частині відмови в
позові про стягнення витрат на
санаторно-курортне лікування.

Апеляційний суд не взяв до уваги
рішення Залізничного районного суду м.
Києва від 9 липня 2001 року, яким
зобов'язано відповідача сплачувати
необхідні платежі на
санаторно-курортне лікування не менше
одного разу на рік у період з червня до
вересня.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач перебував на лікуванні в
бальнеологічному курортному комплексі
«Готель Пальміра Палас», який входить
до реєстру об'єднання «Крымские
Здравницы» та курортному закладі
«Санаторій ім. Гоголя».

Із матеріалів справи випливає, що
позивач перебував у курортному закладі
«Санаторій ім. Гоголя» у період, який
було визначено рішенням Залізничного
районного суду від 9 липня 2001 року (а.с.
64, 73, 75, 77).

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого
висновку про те, що позивач не надав
суду належні докази, що курортний
комплекс «Готель Пальміра Палас»
належить до санаторно-курортних
закладів у розумінні п. 1 постанови
Кабінету Міністрів України від 11 липня
2001 року № 805 «Про затвердження
Загального положення про
санаторно-курортний заклад», що
підтверджується матеріалами справи
(а.с. 102, 105, 107).

Апеляційний суд належним чином не
мотивував, на підставі яких доказів
дійшов висновку, що курортний заклад
«Санаторій ім. Гоголя» не належить до
санаторно-курортних закладів у
розумінні п. 1 постанови Кабінету
Міністрів України від 11 липня 2001 року №
805 «Про затвердження Загального
положення про санаторно-курортний
заклад».

Крім того, апеляційний суд виходив із
того, що у курортному закладі
«Санаторій ім. Гоголя» ОСОБА_3 послуги
по санаторно-лікувальному лікуванню не
надавалися, що підтверджується копією
листа товариства з обмеженою
відповідальністю «Готель Пальміра
Палас» від 18 березня 2003 року.

Проте зазначений доказ не є належним на
підтвердження надання послуг по
санаторно-курортному лікуванню
позивачу в курортному закладі
«Санаторій ім. Гоголя».

Не відповідають вимогам ст. 455 ЦК
Української РСР й висновки суду
апеляційної інстанції про те, що
позивач не довів надання йому платних
послуг із стороннього догляду та
розмір понесених ним витрат на такий
догляд.

Розміри витрат на необхідний догляд
застрахованих на виробництві осіб
визначено ст. 34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».

Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», якщо в
потерпілого у зв'язку з ушкодженням
здоров'я є потреба у додаткових
витратах на медичну та соціальну
допомогу, що підтверджується із
зазначенням їх тривалості висновком
МСЕК, вони компенсуються Фондом
відповідно до ч. 4 ст. 34 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності». Додаткові витрати
потерпілих, на яких дія цього Закону не
поширюється (потреба в них та їх
тривалість мають підтверджуватися
висновком судово-медичної експертизи),
підлягають стягненню з особи,
відповідальної за шкоду, на підставі
ст. 455 ЦК Української РСР.

При вирішенні таких вимог судам
належить виходити з того, що розмір
витрат на необхідний догляд за
потерпілим установлюється залежно від
характеру цього догляду (який при
ушкодженні здоров'я у зв'язку з
виконанням трудових обов'язків
визначається МСЕК, а в інших випадках -
судово-медичною експертизою) і не може
бути меншим (на місяць) від: мінімальної
заробітної плати встановленої на день
виплати, - на спеціальний медичний
догляд (масаж, уколи тощо); її половини -
на постійний сторонній догляд; чверті -
на побутове обслуговування
(прибирання, прання білизни тощо);
стягнення додаткових витрат
потерпілого може бути проведено й на
майбутній час у межах строків,
зазначених у висновку МСЕК або
судово-медичної експертизи. При
стягненні сум витрат на протезування,
придбання путівки на
санаторно-курортне лікування,
автомобіля суд повинен зазначити в
рішенні, що присуджені суми підлягають
перерахуванню відповідній
організації, яка має надати ці послуги
потерпілому.

Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у
випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

Поза увагою апеляційного суду
залишилося те, що рішенням
Залізничного районного суду м. Києва
від 9 липня 2001 року визначено
зобов'язання відповідача
відшкодовувати витрати на побутовий та
звичайний догляд. Розмір таких витрат
не визначено судовим рішенням.
Відповідно до положень ст. 8 ЦК України
мінімальний розмір таких витрат має
бути стягнуто із урахуванням ст. 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» і роз'яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
березня 1992 року № 6 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди»,
якщо інший розмір витрат не доведено
позивачем.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

У разі порушення цивільного права у
потерпілої особи виникає право на
застосування конкретного способу
захисту, який залежить від виду
порушення, тобто особа має право
обирати той спосіб захисту, який
відповідає характеру порушення її
права чи інтересу.

Стягуючи із відповідача на користь
позивача вартість автомобіля «Таврія»
з переобладнанням для управління з
урахуванням відсутності правої руки і
лівої ступні ноги у розмірі 85 007 грн 70
коп., суд першої інстанції належним
чином свого висновку не мотивував.

Скасовуючи в цій частині рішення суду
першої інстанції, апеляційний суд
виходив із того, що такі вимоги були
предметом розгляду в іншій цивільній
справі за участю тих же сторін і щодо
них ухвалено рішення, яке набрало
законної сили. Отже, позовні вимоги про
стягнення вартості автомобіля і гаражу
стосуються зміни способу та порядку
виконання рішення суду, яке набрало
законної сили.

У порушення вимог ст. ст. 214, 303, 316 ЦПК
України апеляційний суд не взяв до
уваги, що позовні вимоги про стягнення
вартості автомобіля і гаража не є
зміною способу виконання судового
рішення, є іншим способом захисту
порушеного права шляхом відшкодування
шкоди, а не виконання обов'язку в
натурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її
завдала, за наявності її вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

Відмовляючи у відшкодуванні моральної
шкоди, суд апеляційної інстанції не
звернув увагу на підстави
відшкодування моральної шкоди,
визначені у позовній заяві -
бездіяльність відповідача щодо
виконання судових рішень, що змушує
позивача постійно звертатися до суду,
не навів мотивів такої відмови, не дав
належної оцінки наданим позивачем
доказам на підтвердження його позовних
вимог.

Суд апеляційної інстанції, у порушення
вимог ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України,
неправильно застосував норми
матеріального права, не мотивував
свого висновку про відмову в позові, не
вказав, на підставі яких доказів дійшов
такого висновку, не з'ясував факти, які
підлягали встановленню, та дійшов
передчасного висновку про відмову в
позові.

Оскільки судом апеляційної інстанції
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із направленням справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції
відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 13 червня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.П.
Гончар

Судді:
В.І.
Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

А.С. Олійник