Номер провадження 2/404/510/13
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2013 року Кіровський районний суд м.Кіровограда в складі:

головуючого судді - Панфілової А.В.

при секретарі - Тендюк К. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення із житлового будинку, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про примусове виселення з житлового будинку АДРЕСА_3.

В обгрунтування позову позивач та його представник зазначили, що позивач є власником будинку за адресою: АДРЕСА_3. Цей будинок, в січні 2003 року подарував йому батько ОСОБА_1 В цьому будинку зареєстровані та проживають також відповідач та спільна дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В листопаді 2010 року шлюб із відповідачем було розірвано. Відповідач намагається - вижити із будинку і захопити весь будинок. Для цього, вона, разом із своїми синами ОСОБА_4 і ОСОБА_5, 08.03.2010 року організували групове побиття та вигнали з будинку. Відповідач замінила на дверях всі замки, ключі від замків тримає тільки у себе і погрожує фізичною розправою. Рішенням від 03.02. 2012 року Кіровського районного суду міста Кіровограда був вселений в будинок. Рішення виконав Кіровський ВДВС Кіровоградського МУЮ. Після того, як був вселений в житловий будинок і державний виконавець пішла із будинку, відповідач почала бити і вигнала із будинку. Неодноразово намагався вселитися в будинок, але відповідач закривала двері в будинок і хвіртку, а коли намагався перелізти через забор, вона починала бити лопатою, сапкою або іншими предметами і виганяла на вулицю. Шляхом підробки технічного паспорту на будинок, відповідач намагалася, через Кіровський районний суд м. Кіровограда, відсудити половину домоволодіння. Коли представник Кіровоградського ООБТІ викрив в судовому засідання шахрайство відповідача із технічним паспортом на будинок, відповідач, із метою уникнення кримінальної відповідальності за підробку документів, відмовилася від позову.

Зазначив, що внаслідок цих протизаконних дій відповідач, починаючи із 08.03.2010 року, постійно проживає в квартирі своєї матері АДРЕСА_1. Неодноразово, подавалися скарги та заяви до Кіровського ВМ КМВ УМВС України та до прокуратури про те, що внаслідок злочинних дій відповідача, отримав тілесні пошкодження середнього ступеня тяжкості, про те, що відповідач замінила всі замки в будинку і не допускає навіть у двір будинку, шляхом прямого фізичного насилля, не допускає до користування своїм власним будинком.

При розірванні шлюбу із відповідачем, суд не встановив місця проживання дочки із конкретним із батьків, та спільно з відповідачем цього питання не вирішили. В даний час, відповідач страждає хронічним алкоголізмом і веде розгульний спосіб життя, кожний тиждень міняє співмешканців, дочка боїться залишатися із нею та її співмешканцями і хоче жити зі позивачем однією родиною. Відповідач має у своїй власності трикімнатну квартиру в місті Кіровограді.

Оскільки протизаконні дії відповідача порушують право користування власним будинком, внаслідок чого не може здійснювати головну функцію користування - проживання в будинку, тому вимушений виселити відповідача із будинку по АДРЕСА_3 без надання їй іншого житла.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та в обгрунтування зазначила, що з 24.03.2000 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. 10.11.2010 рішенням Кіровського райсуду м. Кіровограда шлюб розірвано. З позивачем проживала в не зареєстрованому шлюбі з осені 1998 року та проживали в належній їй квартирі АДРЕСА_2. В кінці 1999 року переїхали проживати в будинок по АДРЕСА_3, який належав батькам позивача. З 21.01.2003 року будинок розташований на земельній ділянці пл.. 682,30 кв. м. став належати позивачу за договором дарування, сам будинок потребував капітального ремонту та перебував у занедбаному стані. В 2002 році продала квартиру АДРЕСА_1 та за кошти від продажу квартири провели капітальний ремонт будинку. В той час на земельній ділянці по АДРЕСА_3 стали проводити будівництво двоповерхового житлового будинку, на теперішній час будинок має 100% готовності будівництва, але не зданий в експлуатацію. Після розірвання шлюбу позивачу було запропоновано проживати в новому будинку , а їй з донькою залишитися проживати в старому , на що він відмовився. З періоду опалювального сезону відключив отоплення в будинку, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю .

Представник відповідача зазначив, що відповідач має право відповідно до ст. 405 ЦК України на користування даним житлом і не позбавлена даного права як член сім»ї власника, відповідач постійно проживає разом зі спільною донькою 2000р.н. в спірному житлі. Посилається на відсутність правових підстав у позивача на виселення відповідача із займаного житла .

Судом встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Власником будинку за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_1, що підтверджується договором дарування житлового будинку та земельної ділянки (а. с. 8) та державним актом на право власності на земельну ділянку (а. с. 7).

В цьому будинку зареєстровані та проживають відповідач та їх спільна дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою (а. с. 32).

В листопаді 2010 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03.02.2012 року усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні домоволодінням АДРЕСА_3, вселивши ОСОБА_1 в домоволодіння АДРЕСА_3. (а. с. 6).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України , особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Відповідно до ч.І ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до статті 64 ЖК України до членів сім'ї власника належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

17.07.97 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, відповідно до п.1 ст.8 якої встановлено, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст.30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 116, 157 ЖК України на які посилається сторона позивача передбачено виселення наймача, членів його сім»ї або інших осіб, які проживають разом із ним, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними проводиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Суду не надано конкретних доказів причин непроживання позивача у належному йому житлі при наявності рішення суду про його вселення та виконанні даного рішення, не надано суду доказів, щодо наявних домовленостей між сторонами , щодо користування житлом.

При цьому, зазначене посилання позивача , як підстава для виселення відповідача є безпідставне, оскільки дані ж правовідносини сторін, щодо права членів сім»ї власника житла на користування цим житлом врегульовано ст. 405 ЦК України, частина 2 якої зазначає, що член сім»ї власника житла, яким є відповідач, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з вищевикладеного, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо необгрунтованості та безпідставності даного позову. Відповідач не позбавлена права користування даним житлом, рішенням суду від 3.02.12 року встановлено, що відповідач проживає в даному домоволодінні як колишній член сім»ї власника (а.с. 6).

Відповідно до ст . 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При винесенні рішення, суд керується ст.11 ЦПК україни щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів , наданих сторонами.

Згідно ст.88 ЦПК України, судові витрати залишаються по їх фактичному понесенню сторонами.

На підставі ст. 405 ЦК, ст. ст.. 64, 116, 157 ЖК України, ст. ст. 11 , 88, 212- 218 ЦПК України , суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виселення із житлового будинку відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через Кіровський районний суд м. Кіровограда шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення .

Суддя Кіровського А. В. Панфілова

районного суду

м.Кіровограда