У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2013 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області в складі

суддів: Хилевича С.В., Малько О.С., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Панас Б.В.

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на заочне рішення Березнівського районного суду від 31 жовтня 2012 року у справі за позовом Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Березнівського районного суду від 31 жовтня 2012 року Рівненському обласному відділенню Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі Обласне відділення Фонду соціального страхування) відмовлено у задоволенні зазначеного позову до ОСОБА_2.

На рішення суду Обласним відділенням Фонду соціального страхування подано апеляційну скаргу, де покликався на порушення норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про помилковість застосування судом до відносин з приводу загальнообовязкового державного соціального страхування норм Глави 67 ЦК України, оскільки дія цього Кодексу та Закону України „Про страхування не поширюється на державне соціальне страхування.

Вважав, що предметом договору страхування особистого страхування не можуть бути права і обовязки, які виникають із загальнообовязкового державного соціального страхування та згідно зі ст. 7 Закону України „Про страхування, а загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності не є видом обовязкового страхування. Тому висновок суду про те, що страхування з тимчасової втрати працездатності є видом обовязкового особистого страхування є хибним.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду України, суд не врахував, що ця Постанова ухвалена за результатами розгляду справи про відшкодування шкоди за позовом Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та застосовано норму Закону, яка регулює правовідносини, що склалися внаслідок нещасного випадку на виробництві, про що не йдеться в справі.

Доводить, що компенсування Фондом соціального страхування потерпілому ОСОБА_3 суми втраченого заробітку через тілесні ушкодження, отриманих внаслідок протиправних дій відповідача, є фактом надміру виплачених коштів.

А тому з урахуванням вимог п. 9 ч. 2 ст. 28 Закону України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, які передбачають можливість стягнення надміру виплачених коштів, позивач звернувся з позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу відповідно до ст. 1191 ЦК України.

З цих міркувань просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким позов Обласного відділення Фонду соціального страхування задовольнити повністю.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що перехід до страховика прав страхувальника щодо особи, відповідальної за збитки, здійснюється виключно у відносинах з приводу майнового страхування, а тому до спірних відносин стосовно обовязкового особистого страхування таке право вимоги до страховика не переходить.

Матеріалами справи встановлено, що 13 квітня 2012 року ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки ГАЗ 5312 (автоцистерна), порушив Правила дорожнього руху, в результаті чого здійснив наїзд на ОСОБА_3, який пересувався велосипедом. Унаслідок зіткнення останній одержав тілесні ушкодження у виді забоїв культового суглобу стегна і ліктьового суглобу.

З цього приводу ОСОБА_3 знаходився на амбулаторному лікуванні з 17 квітня 2012 року по 26 квітня 2012 року. На підставі листка непрацездатності йому нараховано і виплачено 1 646,56 гривень допомоги по тимчасовій непрацездатності, з них - 823,28 гривень за рахунок коштів роботодавця та 823,28 гривень - за рахунок коштів Фонду соціального страхування.

Вважаючи, що внаслідок відшкодування шкоди, завданої іншої особою, Обласне відділення Фонду соціального страхування набуло права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, позивач при зверненні до суду посилався на норми ч.1 ст. 1191 ЦК України.

Суд першої інстанції, повно і правильно зясувавши обставини справи, вірно встановив, що до існуючих прав і обовязків не можуть бути застосовані правила ст.ст. 993 і 1191 ЦК України.

Так, спірні відносини регулюються Законом України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням та Главою 67 „Страхування Цивільного кодексу України.

Стаття 993 ЦК України передбачає перехід прав страхувальника щодо особи, відповідальної за завдані збитки, до страховика виключно за договором майнового страхування. Оскільки Фондом соціального страхування застраховано тимчасову непрацездатність ОСОБА_3, що відповідно до ст. 999 цього Кодексу та ст.ст. 2, 5 Закону України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням є обовязковим особистим страхуванням, тому обґрунтованих підстав для задоволення вимог Фонду соціального страхування не знайдено.

Виплата ж Фондом соціального страхування страхових виплат на користь ОСОБА_3 є його законним обовязком, а тому сплачені кошти не є заподіянням позивачу шкоди в розумінні ст. 1166 ЦК України.

За таких обставин норми ст. 1191 цього Кодексу щодо права зворотної вимоги до винної особи, на яку посилається позивач, застосуванню до спірних правовідносин не підлягають.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, ані Основи законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування, ані Закон України „Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, ані положення Глави 67 ЦК України не передбачають права страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообовязкового державного соціального страхування, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум.

Такі висновки відповідають Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року у справі за заявою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Львові про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2011 року.

Відповідно до ст. 360 (7) ЦПК України - рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх судів України.

Згідно із ч. 1 ст. 308 цього Кодексу - додержання судом норм матеріального і процесуального права є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відхилити, а заочне рішення Березнівського районного суду від 31 жовтня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: