АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/4318/13 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 2-643/85/13 Сиротников Р.Є.
Категорія: захист права власності Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2013 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Бурлака І.В.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, до ОСОБА_4, третя особа: Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Харківської області про усунення перешкод у здійсненні права власності на житло, встановлення порядку користування квартирою, виселення та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2011 року позивачка ОСОБА_2, що діє у власних інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_3, звернулась до суду з позовом, в подальшому уточненим, у якому вказувала на те, що вони з відповідачем по справі ОСОБА_4 є співвласниками житла - квартири АДРЕСА_1.

Відповідачу ОСОБА_4 належить 1/2 частина вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2006 року.

Інша 1/2 частина цієї квартири з відповідною частиною підсобних приміщень на підставі рішення апеляційного суду Харківської області від 02.07.2009 року, залишеного без змін ухвалою Верховного Суду України від 24.02.2010 року, належить позивачці.

Зазначена квартира складається з трьох окремих кімнат, дві яких - з балконами, житловою площею 40,90 кв.м., а також коридору, кухні, вбудованої шафи, ванної кімнати та вбиральні. Загальна площа квартири становить 64,60 кв.м., тобто на кожного із співвласників припадає по 20,45 кв.м. житлової площі квартири та по 32,30 кв.м. її загальної площі.

Вона, позивачка проживає у квартирі разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з якою вони займають найменшу житлову кімнату в квартирі площею 11,90 кв.м., що за своїм розміром не відповідає належній позивачці житловій площі.

Відповідач ОСОБА_4 зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, займають дві житлові кімнати площею 13,0 кв.м. та 16,0 кв.м.

Крім того, в спірній квартирі з кінця серпня 2008 року проживає без реєстрації також мати відповідача ОСОБА_6, яка має власне житло за іншою адресою. При цьому площа кімнат, які займає відповідач та члени його сім'ї, значно перевищує належну йому житлову площу.

Не зважаючи на те, що судові рішення про визнання за нею, позивачкою права власності на 1/2 частину спірної квартири як майно, набуте за час спільного проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, набрали законної сили, останній разом зі своєю матір'ю порушує її право на вільне користування спільним житлом, постійно провокуючи конфлікти щодо проживання позивачки та її доньки в цій квартирі, в зв'язку з чим вона неодноразово зверталась за захистом своїх прав до правоохоронних органів.

Крім того, відповідач перешкоджає їй з дитиною користуватися житловою кімнатою в квартирі, яка найбільш відповідає її ідеальній частці у праві спільної часткової власності на житло, та не бажає звільняти її добровільно, чим чинить перешкоди позивачці у здійсненні нею свого права власності та ігнорує житлові інтереси як самої позивачки, так і її малолітньої доньки.

При цьому, хоча кімната, на яку претендує позивачка, й не в повній мірі відповідає її ідеальній частці у праві спільної часткової власності на квартиру, позаяк є меншою на 4,45 кв.м. від належної їй житлової площі, але ця кімната набагато більша, ніж та, в якій вони з донькою змушені проживати на теперішній час.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням висновку проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи № 6864/9087 від 25.09.2012 року позивачка ОСОБА_2 просила суд з метою захисту її права власності на житло:

- усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на належну їй частину квартири АДРЕСА_1

- встановити порядок користування цією квартирою між її співвласниками, виділивши в користування позивачки з її малолітньою дитиною: житлову кімнату площею 16,0 кв.м. з балконом та вбудовану шафу площею 2,8 кв.м.; в користування відповідача ОСОБА_4: житлові кімнати площею 11,9 кв.м., а також 13,0 кв.м., залишивши підсобні приміщення квартири, а саме: коридор, площею 10,10 кв.м., кухню площею 5,90 кв.м., ванну кімнату площею 2,10 кв.м. та вбиральню площею 1,10 кв.м. у спільному користуванні співвласників;

- у зв'язку із встановленням порядку користування спірною квартирою між співвласниками змінити їх ідеальні частки в цій квартирі, визнавши за позивачкою право власності на 42/100 частин квартири замість 1/2 її частини, за відповідачем ОСОБА_4 - на 58/100 частин цієї квартири замість 1/2 її частини;

- стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивачки грошову компенсацію у розмірі 23 370,00 грн. за зменшення її ідеальної частки у праві власності на спірну квартиру;

- виселити відповідача з усіма, проживаючими з ним особами, з кімнати площею 16,0 кв.м. з балконом (приміщення « 8») до кімнат площею 11,90 кв.м. та 13,0 кв.м. у спірній квартирі;

- вселити позивачку разом із її малолітньою донькою в кімнату площею 16,0 кв.м. з балконом (приміщення « 8»);

- зобов'язати відповідача ОСОБА_4 та членів його сім'ї не чинити перешкод у здійсненні позивачкою її права власності на належну їй частку у спірній квартирі та виділеними їй у користування житловою кімнатою, а також вбудованою шафою.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2013 року в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду та вважаючи його незаконним і неправильним, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі.

В обгрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить їм з відповідачем у рівних частках, а саме: по 1/2 частині кожному із них. При цьому вона сплачує комунальні послуги, виходячи зі своєї повної частки, хоча займає з малолітньою дитиною лише одну з трьох кімнат у квартирі, та й то, саму меншу за розміром, що вже є порушенням її прав як співвласника житла.

Крім того, на підтвердження своїх позовних вимог вона надала до суду достатньо доказів про порушення її прав з боку відповідача та можливості встановлення порядку користування спільною квартирою між її співвласниками.

Проте, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, залишив ці докази поза увагою, в зв'язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні заявлених нею позовних вимог, направлених на захист законних інтересів не тільки самої позивачки, але й її малолітньої дитини.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте, в даному випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не відповідає цим вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог, суд першої інстанції виходив із того, що остання не надала до суду достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_4 та члени його сім'ї чинять їй будь-які перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Однак, із таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки цей висновок суперечить матеріалам справи та не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено законодавцем у ст. 317 ЦК України.

За приписами ст.ст. 318, 319 ЦК України усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Цьому праву власника відповідає обов'язок усіх інших осіб утримуватися від порушень його правомочностей.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійснення своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства, не завдаючи при цьому шкоди правам інших осіб і не порушуючи їхніх інтересів.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку передбачених законом.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.ст. 386, 391 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної сумісної або на праві спільної часткової власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

У силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 318, 319, 358, 386 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах (ніхто не може бути обмежений у правах, але ніхто не може й мати більший об'єм прав, ніж інші), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи з цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників, наділених як індивідуальних власників правами володіння, користування та розпорядження спільним майном.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, якщо інше не встановлено законом, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права, які не обмежуються якоюсь чітко визначеною частиною, а поширюються на усе спільне майно, на засадах спільної згоди.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відтак домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю, є обов'язковою для них при здійсненні ними правомочностей володіння та користування спільним майном.

Якщо ж співвласники не досягли домовленості між собою щодо порядку володіння та користування спільним майном, спір за позовом будь-кого із них вирішується судом.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Зокрема, при встановленні порядку користування житлом - квартирою (будинком) кожному зі співвласників передаються в користування конкретні її приміщення (житлового та нежитлового призначення) з урахуванням його частки в праві спільної власності на квартиру. При цьому виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення між співвласниками порядку користування житлом - квартирою (будинком) з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них, на відміну від виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (при наявності лише двох співвласників), або в разі поділу майна, що є у спільній частковій власності, між співвласниками в натурі (ст.ст. 364, 367 ЦК України).

Як встановлено по справі, об'єктом цивільно-правового спору є трикімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1, яка належить сторонам: позивачці ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності.

При цьому ідеальні частки співвласників ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у праві спільної часткової власності на вказане житло, в якому вони зареєстровані та проживають разом із членами своїх сімей, є рівними та становлять по 1/2 частині у кожного із них (а.с. 12-16, 21, 22).

Зазначена квартира складається з трьох окремих житлових кімнат, дві яких - з балконами, а також коридору, кухні, вбудованої шафи, ванної кімнати та вбиральні (а.с. 23, 24).

Загальна площа цієї квартири становить 64,60 кв.м., житлова площа - 40,90 кв.м., тобто на ідеальну частку кожного із співвласників, як учасників спільної часткової власності, припадає по 20,45 кв.м. житлової площі квартири та по 32,30 кв.м. загальної її площі.

Проте, позивачка ОСОБА_2 разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, вимушена проживати в найменшій житловій кімнаті площею 11,90 кв.м., що за своїм розміром не відповідає належній їй житловій площі в квартирі, в той час як відповідач ОСОБА_4 зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, займають дві інші житлові кімнати площею 13,0 кв.м. та 16,0 кв.м. Крім того, в квартирі без реєстрації проживає мати відповідача - ОСОБА_6, що сторонами спору визнається й не заперечується.

По справі також встановлено, що після припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин між ними склалися вкрай неприязні стосунки, в тому числі й стосовно права користування позивачкою спірною квартирою, з приводу чого остання неодноразово зверталась за захистом своїх прав до правоохоронних органів (а.с. 64, 65, 66, 67).

Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи, не зважаючи на рішення апеляційного суду Харківської області від 02.07.2009 року, яке залишено без змін ухвалою Верховного суду України від 24.02.2010 року, про визнання за позивачкою ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину спірної квартири, як об'єкта спільної сумісної власності, набутого за час спільного проживання з відповідачем ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, останній категорично не визнає й не сприймає позивачку як співвласницю цього житла та усіма можливими засобами намагається позбавити або обмежити її у наданих їй законом правах (а.с. 33, 34, 59, 109).

Згідно висновку проведеної по справі за клопотанням позивачки ОСОБА_2 судової будівельно-технічної експертизи від 25.09.2012 року № 6864/9087 встановлення порядку користування спірною квартирою АДРЕСА_1 між її співвласниками з технічної точки зору не виключається та є реально можливим.

При цьому експертом з урахуванням ідеальних часток співвласників у праві спільної часткової власності на вказане житло запропоновано лише єдиний можливий варіант встановлення порядку користування спірною квартирою, відповідно до якого позивачці ОСОБА_2 пропонується виділити в користування: житлову кімнату площею 16,0 кв.м. з балконом площею 1,1 кв.м. (приміщення « 8») та вбудовану шафу площею 2,8 кв.м. (приміщення « 7»); іншому співвласнику - відповідачу ОСОБА_4: житлову кімнату площею 11,9 кв.м. з балконом площею 0,6 кв.м. (приміщення « 6») та житлову кімнату площею 13,0 кв.м. (приміщення « 5»), залишивши при цьому підсобні приміщення зазначеної квартири, а саме: коридор « 1» площею 10,1 кв.м., кухню « 4» площею 5,9 кв.м., ванну кімнату « 3» площею 2,1 кв.м. та вбиральню « 2» площею 1,1 кв.м. у спільному користуванні співвласників житла.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначені вище норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, належної уваги не звернув, із суттю заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог однозначно не визначився, у зв'язку з чим безпідставно відмовив у задоволенні цих вимог, пославшись на їх недоведеність, а також на ст.ст. 63, 64 Житлового кодексу УРСР, що регулюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду за договором найму, та які взагалі не мають будь-якого відношення до предмету існуючого спору.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2013 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, у зв'язку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким частково задовольнити заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги та з метою захисту її порушених прав власності на спільне житло, встановити порядок користування спірною квартирою АДРЕСА_1 між її співвласниками згідно з варіантом, запропонованим експертом у висновку проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи від 25.09.2012 року № 6864/9087, виселивши відповідача ОСОБА_4 зі всіма проживаючими разом із ним особами з житлової кімнати площею 16,0 кв.м. з балконом площею 1,1 кв.м. (приміщення « 8») у житлові кімнати площею 11,9 кв.м. з балконом площею 0,6 кв.м. (приміщення « 6») та площею 13,0 кв.м. (приміщення « 5»), вселивши позивачку в житлову кімнату площею 16,0 кв.м. з балконом площею 1,1 кв.м. (приміщення « 8») та зобов'язавши відповідача ОСОБА_4 не перешкоджати останній у здійсненні нею свого права спільної часткової власності на спірну квартиру відповідно до вказаного порядку користування цією квартирою, встановленого судом між її співвласниками.

Інші ж заявлені позивачкою ОСОБА_2 вимоги, а саме щодо зміни розміру ідеальних часток співвласників у праві спільної часткової власності на спірну квартиру та стягнення з відповідача на користь останньої грошової компенсації за зменшення її ідеальної частки у спільному житлі, задоволені бути не можуть за їх безпідставністю, оскільки як зазначалося вище, встановлення порядку здійснення права часткової власності, тобто порядку користування спільною частковою власністю між її учасниками (в даному випадку встановлення порядку користування спільною квартирою з виділенням сторонам конкретних її приміщень), без поділу спільного майна в натурі чи виділу частки співвласника із майна, що є у спільній частковій власності, не припиняє право спільної часткової власності будь-кого з її учасників та не призводить до зміни чи перерозподілу їхніх ідеальних часток у спільному майні, тому що такі, виділені їм у користування приміщення спірної квартири не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них, а відтак і не є підставою для виплати грошової або іншої компенсації вартості його частки.

Що ж стосується питання розподілу судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 15, 317-319, 321, 355, 356, 358, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 213, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -|

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2013 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, - задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 її права власності на житло - квартиру АДРЕСА_1

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, яка є об'єктом права спільної часткової власності, між її співвласниками наступним чином:

Виділити в особисте володіння та користування ОСОБА_2: житлову кімнату площею 16,0 кв.м. з балконом площею 1,1 кв.м. (приміщення « 8») та вбудовану шафу площею 2,8 кв.м. (приміщення « 7»).

Виділити в особисте володіння та користування ОСОБА_4: житлову кімнату площею 11,9 кв.м. з балконом площею 0,6 кв.м. (приміщення « 6») та житлову кімнату площею 13,0 кв.м. (приміщення « 5»).

Інші підсобні приміщення зазначеної квартири, а саме: коридор «1» площею 10,1 кв.м., кухню « 4» площею 5,9 кв.м., ванну кімнату « 3» площею 2,1 кв.м. та вбиральню « 2» площею 1,1 кв.м. - залишити у спільному володінні та користуванні співвласників житла.

Виселити ОСОБА_4 зі всіма проживаючими разом із ним особами з житлової кімнати площею 16,0 кв.м. з балконом площею 1,1 кв.м. (приміщення « 8») у житлові кімнати площею 11,9 кв.м. з балконом площею 0,6 кв.м. (приміщення « 6») та площею 13,0 кв.м. (приміщення « 5») у квартирі АДРЕСА_1,.

Вселити ОСОБА_2 в житлову кімнату площею 16,0 кв.м. з балконом площею 1,1 кв.м. (приміщення « 8») у квартирі АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_4 не перешкоджати ОСОБА_2 у здійсненні нею свого права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до вищезазначеного порядку користування цією квартирою, встановленого між її співвласниками.

У задоволенні решти заявлених ОСОБА_2 вимог - відмовити, за їх безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3 798 (три тисячі сімсот дев'яносто вісім) грн. 41 коп. судових витрат, понесених нею по справі та пов'язаних зі сплатою судового збору при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції, оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та оплатою проведеної по справі судової будівельно-технічної експертизи.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення

Головуючий:

Судді :