Справа № 2-460/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2013 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого судді Шишкіна О.В.,

Секретаря - Підлипенського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до відповідачки про стягнення 217 159 грн. У позовної заяві він зазначав, що 04 серпня 2006 року він як субєкт підприємницької діяльності фізична особа видав нотаріальну довіреність, якою уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси з питань ведення його підприємницької діяльності в усіх перелічених у довіреності установах, організаціях та підприємствах, бути його представником у ХФ АКІБ Укрсіббанк ХРУ з правом зняття готівки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на обставини, викладені в позовній заяві, вказуючи про те, що фактично між ними був укладений договір доручення, в підтвердження якого позивачем була видана довіреність. Отримані з банківського рахунку грошові кошти відповідачка позивачу не передавала, не надала звіту про їх витрачання, повернути гроші у добровільному порядку відмовляється, розірвала з позивачем всі стосунки.

Відповідачка проти задоволення позову заперечувала, вказуючи на те, що на час надання довіреності вона та її чоловік ОСОБА_1 разом займалися підприємницькою діяльністю, мешкали разом, мали спільне джерело доходу, спільно вирішували питання сімейних витрат.

Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою - підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичноі особи підприємця від 14 листопада 2005 року, виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради.

04 серпня 2006 р. ФО-П ОСОБА_1 видав довіреність на імя відповідача ОСОБА_2, якою уповноважив її користуватися коштами на рахунку, знімати гроші з вказаного рахунку та вносити гроші за платіжною документацією на вказаний рахунок, перераховувати гроші на будь-які рахунки в банках України та за межами, користуватися чековою книжкою, закривати в разі необхідності належні йому рахунки, розписуватися за нього, а також підписувати всі необхідні документи, а також виконувати всі інші необхідні юридично значимі дії повязані з цією довіреністю та в межах наданих повноважень, яка була посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрована в реєстрі за № 5997 від 04.08.2006 року (т.1 а.с.6).

12 січня 2007 р. позивач скасував довіреність видану на імя ОСОБА_2 від 04 серпня 2006 року у звязку з втратою довіри до ОСОБА_2, про що приватний нотаріус ОСОБА_3 сповістила ОСОБА_2 своїм листом від 12.01.2007 року № 16, що підтверджується матеріалами справи (т.1 а.с.7).

За період дії довіреності з 04 серпня 2006 року до 31 грудня 2006 року відповідачка зняла з банківського рахунку у ХФ АКІБ Укрсиббанку ХРУ гроші у розмірі 99750 грн., по чековій книжці з № від ЛА 9711676 до №ЛА 9711700, з п/р №0000 у ХФ АКІБ Укрсиббанку ХРУ були зняті готівки на 117 400грн., разом на загальну суму 217 159 грн.

У судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2005 року до 11 вересня 2007 року. Саме під час знаходження у шлюбних стосунках ОСОБА_1 було видано довіреність на імя відповідачки.

Відповідно вимог ст. 61 Сімейного кодексу України до обєктів спільної сумісної власності подружжя належать, крім іншого, заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, отримані одним із подружжя.

Матеріали справи містять докази, що подружжя здійснювали сумісну підприємницьку діяльність, кошти, які були отримані у банківських установах на підставі довіреності, витрачались подружжям на потреби бізнесу, а саме на закупівлю матеріалів, на сплату комунальних послуг, виплату заробітної плати працівникам. Інші кошти сторони витрачали на потреби сімї, а саме на придбання продуктів, харчування, предметів одягу.

Більш того, на підставі ст.1006 ЦК України повірений зобов'язаний повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення, негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Матеріали справи підтверджують, що між сторонами не було укладено договору доручення у письмовій формі, відповідно до якого виникають правовідносини, передбачені ст. 1006 ЦК України. Зі змісту довіреності від 04 серпня 2006 року не вбачається умов, при яких ОСОБА_2 повинна була надавати ОСОБА_1 звіт про виконання доручення.

Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип диспозитивності цивільного процесу, ч. 1 зазначеної статті вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З положення цієї статті також випливає, що суд, за загальним правилом, не повинен виявляти ініціативи у збиранні доказів, про докази, їх кількість та якість повинні піклуватися сторони, оскільки саме на них законом покладений обовязок доказування суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд, знову таки, тільки сприяє сторонам у витребуванню таких доказів.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України з матеріалів справи вбачається, що доводи позивача окрім позовної заяви та поясненнях останнього не на чому не ґрунтуються.

Таким чином, з врахуванням наведених обставин суд відмовляє в задоволення вимог позивача ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 79, 88, 209, 212 215, 218 ЦПК України, ст. 1006 ЦК України, ст. 61 СК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення складено і віддруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя (підпис)

Згідно оригіналу. Суддя: