Справа №587/252/13-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Дашутін
Номер провадження 22-ц/788/778/13 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Гагіна М. В., Маслова В. О.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 лютого 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Сумського районного сектору Управління Департаменту міграційної служби України в Сумській області про усунення перешкод у користуванні власністю, зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а:

Позивач у січні 2013 року звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 в якому він зареєстрований та проживає.

У зазначеному будинку також зареєстровані відповідач ОСОБА_2, їх діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, його брат ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації не мешкає більше шести місяців - з середини літа 2012 року, плату за комунальні послуги не сплачує, її особисте майно в будинку відсутнє. Він змушений сплачувати вартість комунальних послуг, розраховану на кількість зареєстрованих осіб, що негативно впливає на його майновий стан.

Посилаючись на порушення його права як власника безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 та зобов'язати Сумський РВ ГУМВС України в Сумській області зняти її з реєстрації у вказаному будинку.

Ухвалою суду від 7 лютого 2013 року залучено до участі в справі належним відповідачем Сумський районний сектор УДМС України в Сумській області (а.с. 12, 14).

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 25 лютого 2013 року визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1

Зобов'язано Сумський районний сектор управління Департаменту міграційної служби зняти ОСОБА_2 з реєстрації у вказаному будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову. Зазначає, зокрема, що при вирішенні спору про її відсутність за місцем її реєстрації, суд не взяв до уваги вимоги ст. 405 ЦК України.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач понад шість місяців не проживає у належному позивачеві будинку, не бажає знятися з реєстрації, чим чинить перешкоди власнику, який не може повною мірою розпоряджатися своїм майном та змушений сплачувати вартість комунальних послуг на особу, яка там не проживає.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що позивачеві ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 квітня 2010 року, отриманому після смерті матері ОСОБА_8, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 (а.с.4-6).

Позивач зареєстрований у вказаному будинку з 17 квітня 1994 року. 27 липня 1996 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою. Шлюб між сторонами розірваний рішенням Сумського районного суду від 18 грудня 2012 року (а.с.7-8).

За вказаною адресою зареєстровані, крім позивача, його колишня дружина ОСОБА_2, їх дочка ОСОБА_4, їх син ОСОБА_5 та брат позивача ОСОБА_6 (а.с.3).

Відповідач ОСОБА_2 у будинку не проживає з червня 2012 року.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Позивач не заперечив тієї обставини, що відповідач вселилась після реєстрації їх шлюбу у будинок, який перейшов йому у власність в період шлюбу, та зареєстрована в ньому як член сім'ї власника будинку та за згодою останнього.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК.

Отже, відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України виникнення права члена сім'ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням.

Ураховуючи те, що відповідач вселилась до спірного будинку в установленому законом порядку та набула прав і обов'язків як член сім'ї власника житла, передбачених ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, висновок суду про захист права власності позивача в обраний ним спосіб шляхом задоволення позову на підставі положень ст. 391 ЦК України, яка передбачає заявлення негаторного позову, не можна визнати обґрунтованим.

Оскільки підстави визнання особи такою, що втратила право користування житлом, для члена сім'ї власника житла передбачені ст. 405 ЦК України і мають умовою відсутність члена сім'ї власника у вказаному житлі без поважних причин понад рік, застосування судом для захисту права власності позивача і положень ст. ст. 71, 72 ЖК України, згідно яких при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, також є безпідставним.

В справі відсутні і докази тому, що позивач несе витрати на комунальні послуги з врахуванням реєстрації відповідачки в належному йому будинку.

Позивач не спростував доводів відповідача про те, що її відсутність в будинку була тимчасовою і вимушеною.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; невідповідність висновків суду обставинам справи; норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд невірно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскаржуване рішення суду першої інстанції не можна визнати законним та обгрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

З позивача на користь відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню 57,35 гр. судового збору, сплаченого за оскарження рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 25 лютого 2013 року в даній справі скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування будинком по АДРЕСА_1 та зняття її з реєстрації за вказаною адресою.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 57, 35 гр. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -