Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

21 жовтня 2013 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Гребенюка В. В. ,

при секретарі Миколайцю Я. П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про визнання права приватної власності, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі за текстом ОСОБА_1) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом ОСОБА_2), про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

В своєму позові ОСОБА_1 зазначив, що 11 липня 1998 року уклав шлюб із ОСОБА_2 10 березня 2000 року ОСОБА_1 разом із своїм братом ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою державною нотаріальною конторою м. Києва за № 3-872 набув у спільну власність в рівних долях п'ятикімнатну квартиру загальною площею 96,50 кв.м. під АДРЕСА_3 З метою залишення квартири у сім'ї, недопущення її поділу та із бажання розрахуватися із братом ОСОБА_3 за його долю у спадковій спірні квартири, ОСОБА_1 із братом продали спірну квартиру ОСОБА_2, про що свідчить договір купівлі - продажу квартири від 13 березня 2003 року, посвідчений ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованим у реєстрі за № 455. Рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі № 2607/4396/2012 від 16 липня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Спільних дітей у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає. Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 немає порозуміння у відносинах та існує спір навколо спірної квартири, як об'єкта права спільної квартири, як сумісної власності подружжя. Так, ОСОБА_2, посилаючись на те, що вона є єдиним власником спільної квартири за договором купівлі - продажу, ще перебуваючи із ОСОБА_1 у шлюбних стосунках, вигнала його із спірної квартири, яка раніше належала його померлим батькам, змінила усі замки, не пускає його у квартиру, веде себе агресивно, завдала ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження, на перемовини не йде. Про такі обставини свідчить Акт судово - медичного дослідження ОСОБА_1 № 483 від 27 січня 2012 року та висновок дільничного інспектора міліції Подільського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_5 від 04 лютого 2012 року. За таких обставин, ОСОБА_1 вимушений шукати собі притулок у інших місцях, постійно піклуватися про житло сплачуючи високу орендну плату. На сьогоднішній час, ОСОБА_1 живе однією сім'єю з іншою людиною, на його піклуванні знаходяться троє неповнолітніх дітей цієї людини, матеріальне становище сім'ї тяжке. Ситуацію загострює ще той факт, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, в нього цукровий діабет 1 типу з дитинства. ОСОБА_1 є інсулінозалежним, постійно потребує 4 ін'єкції інсуліну в день, а також, має можливість працювати лише у спеціально створених умовах, йому необхідно регулярно харчуватися та після кожної ін'єкції інсуліну додержуватись спеціальної дієти. Незважаючи на те, що ОСОБА_2 це все добре відомо, вона просто ігнорує стан ОСОБА_1 та не зважає на його пропозиції розглянути мирним шляхом можливість поділу спірної квартири. ОСОБА_2 під час усього терміну шлюбних відносин із ОСОБА_1 майже ніде не працювала (за винятком нетривалого часу), весь тягар матеріального забезпечення їх сім'ї, утримання спірної квартири, проведення в неї ремонту, виплати заборгованості перед ОСББ, до якого відноситься ця спірна квартира, виплата боргу перед братом за його долю у спірній квартирі (як іншим продавцем у цьому правочині), сплата комунальних послуг та інше, повністю лягло на ОСОБА_1, не зважаючи на його тяжку хворобу та інвалідність. За час шлюбу вартість спірної квартири суттєво збільшилася. ОСОБА_1 доклав істотних матеріальних та моральних зусиль до утримання спірної квартири у придатному стані та комфортного там проживання з ОСОБА_2, в звязку з чим звернувся за захистом порушеного права до суду про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності по обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірної квартири та визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частини спірної квартири.

До початку розгляду справи по суті, ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, про визнання права приватної власності. Зустрічний позов обґрунтовувала тим, що подружні стосунки між сторонами припинено у 2007 році, також з того часу вони не ведуть спільного господарства і мали окремі бюджети. З травня 2011 року постійно проживала сама у спірній квартирі. Спірну квартиру було придбано ОСОБА_2 за власні кошти, отримані від продажу однокімнатної квартири, загальною площею 30,6 кв.м. розташованої за адресою: АДРЕСА_1. На той час - станом на березень 2003 року, ОСОБА_1 ніде не працював, не мав ніякого заробітку, проте вів аморальний спосіб життя і був захоплений романом з черговою коханкою, що потребувало від нього додаткових витрат. Через недбале ставлення до власного майна спірна квартира, яка була отримана ним і його братом ОСОБА_6 в порядку спадкування, накопився величезний борг по оплаті за житлово - комунальні та інші послуги в сумі 13 505,05 грн. і ЖБК «Електрон-2», як виконавець цих послуг, погрожував притягненням їх до суду та відключенням від постачання світла, холодної і гарячої води. Крім того, сама спірна квартира перебувала у жахливому стані і потребувала капітального ремонту. Фактично, ОСОБА_2 одна утримувала усіх членів сімї, працюючи у ПП «Алголь» та здаючи в оренду власну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. На той час, з огляду на наміри ОСОБА_1 розійтись з ОСОБА_2 та створити іншу сімю з іншою жінкою, він і його брат ОСОБА_3 запропонували їй придбати у них їхні частки у праві власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 на умовах виплатити їм особисто 39 300 грн. Зрозуміло, що заробітків ОСОБА_2 не вистачало аби розрахуватися з продавцями за спірну квартиру і тому, ОСОБА_2 була змушена продати 12 березня 2003 року власне житло - квартиру АДРЕСА_1 Покликаючись на положення ст. 27 КпШС України та ст. 64 СК України, зазначила, що спірна квартира не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, що виключає можливість її поділу, а враховуючи факт невизнання та оспорювання її права на спірну квартиру, звернулася за захистом порушеного права до суду про визнання права приватної власності на спірну квартиру.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представники підтримали позовні вимоги з тих же підстав, що викладені у позові та просили їх задовольнити, щодо задоволення зустрічного позову заперечували та просили відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували та просили в позові відмовити. Свої заперечення обґрунтовували тим, що спірна квартира була придбана за власні кошти, після продажу іншої квартири. Зустрічний позов просили задовольнити з підстав зазначених у ньому.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх представників, показання свідків ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_2, зясувавши обставини справи, на яких ґрунтується первісний позов та зустрічний позов, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позову, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом, 13 березня 2003 року було укладено договір купівлі продажу квартири, за яким ОСОБА_3, ОСОБА_1 продали належну їм на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою державною нотаріальною конторою м. Києва 10.03.2000 року за реєстраційним № 3-872 та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 28.03.2000 року за № 317/30480 в рівних долях на праві власності квартиру під АДРЕСА_3 ОСОБА_2, продаж вчинено за суму 39 300 грн., які продавці отримали повністю від покупця до підписання цього договору. Укладення договору купівлі продажу квартири було посвідчено, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстрованим у реєстрі за № 455 (а.с. 10).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16.07.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 11). Відповідно до даного судового рішення, що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано 11.07.1998 року, що не заперечується сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до довідки приватного нотаріуса Кударенко В.М. вих. № 11 від 26.03.2013 року нею 12 березня 2003 року за реєстраційним № 452, посвідчено договір купівлі-продажу квартири за АДРЕСА_1 «Продавцем» в якому є громадянка ОСОБА_2 (до шлюбу ОСОБА_2), а «Покупець» ОСОБА_9. Відчужувана за договором квартира належна ОСОБА_2 на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованого товарною біржею «Українською біржею «Десятина» в м. Києві від 03.02.1998 року за реєстраційним № 673-А/213 та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 10.02.1998 року за № 6068. На момент придбання вищезазначеної квартири, а саме 03.02.1998 року ОСОБА_2 в шлюбі не перебувала і набувала квартиру особисто без участі чоловіка про що є заява громадянки ОСОБА_2 Продаж квартири з договором було вчинено за суму 72 600 грн. (а.с. 68)

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України у цивільних правовідносинах проголошений принцип свободи договору в сулу якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з у рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Договір купівлі продажу квартири був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1-6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом встановлено, що договір купівлі продажу квартири був підписаний трьома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує і визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту і угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому, відповідність чи невідповідність угоди вимогам законодавства має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент укладення спірної угоди. У разі коли після укладення угоди набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють договірні відносини, ніж ті, що діяли в момент укладення угоди, сторони вправі керуватися умовами договору, а не цим нормативним актом, якщо останній не має зворотної сили.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 Постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

До суду, доказів визнання у встановленому законом порядку, недійсним правочину - договору купівлі продажу квартири, сторонами надано не було.

Як пояснив свідок ОСОБА_3, перед продажем квартири в 2003 році був один потенційний клієнт на купівлю квартири, а саме сусід знизу. Свідок займався оформленням документів на продаж, однак щось зірвалось і обмін 3-ох кімнатної квартири на 5-ти кімнатну квартиру. В подальшому, зателефонував брат і сказав, що ОСОБА_2 пропонує переоформити квартиру на неї, тоді брат запропонував продати всю квартиру ОСОБА_2. Довідку - характеристику в БТІ отримував свідок на всю квартиру і за нею було оформлено договір купівлі-продажу квартири. Нотаріус оформив договір, як слід та питань до дій нотаріуса не мали. З реєстрації не знімався, оскільки вона йому була необхідна, так як напередодні у свідка викрали паспорт та військовий квиток, паспорт відновив, а військовий квиток не міг, тому що військкомат ставив незрозумілі вимоги для відновлення. Свою частку грошей свідок отримав у нотаріуса, кошти отримав безпосередньо від нотаріуса або його помічника, однак точно не від ОСОБА_2 чи ОСОБА_1. Звідки взялися гроші у покупця свідку не відомо, відомо що після смерті матері свідку дісталась певна сума грошей, вважає, що така ж сума дісталась і брату, якої достатньо для купівлі частини квартири.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що бачила квартиру яка була в стані розрухи, тільки на кухні проводився косметичний ремонт, інша частина квартир потребувала капітального ремонту. Ремонт на кухні проводили ОСОБА_2 та її син за свої кошти, ОСОБА_1 не приймав участь в ремонті. На запитання свідка до ОСОБА_1 чому він не робить ремонт та не дає на це гроші, останній відповів, що квартира ОСОБА_2, нехай вона і робить ремонт. ОСОБА_2 з ОСОБА_1 прожили разом приблизно до 2011 року.

У відповідності до показів свідка ОСОБА_2, в кінці 2002 року голова кооператива ЖБК почав звертатись до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стосовно сплати заборгованості за житлово - комунальні послуги яка складала більше 10 000 грн. На той момент, за оцінкою БТІ вартість квартири складала 15 000 грн., голова кооперативу погрожував відібрати квартиру за несплату боргів, оскільки борг майже відповідав вартості квартири. Після цих погроз ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виставили квартиру на продаж, а оскільки квартира була в неналежному стані її ніхто придбувати не хотів. Тоді ОСОБА_3 та ОСОБА_1 запропонували свідку придбати спірну квартири, при цьому вони знали що у свідка є квартира, яку потрібно було продати, щоб придбати цю. Свою квартиру свідок продала напередодні перед купівлею спірної квартири, свою квартиру свідок продала за 73 000 грн., а квартиру у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбала за 39 300 грн. (з податками 40 000 грн.) В день купівлі спірної квартири та підписання договору, свідок повністю розрахувалась з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в коридорі нотаріальної контори. В процесі підписання договору нотаріус уточнювала чи вся квартира продається чи тільки частина, на що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відповіли що вся.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, відповідно до положень ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У відповідності до ст. 59 СК України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним.

Згідно ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

У відповідності до положень ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Як передбачено п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Цією Постановою роз'яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них.

Як було встановлено судом, квартира під номером АДРЕСА_3 була придбана ОСОБА_2 за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, зокрема за кошти виручені від продажу квартири за АДРЕСА_1, тобто майном, набутим нею, до шлюбу, що було особистою приватною власністю, квартира під номером АДРЕСА_3 не являються обєктом спільної сумісної власності подружжя, що виключає можливість її поділу та визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини спірної квартири.

Покази свідка ОСОБА_3 в частині наявності після смерті матері певної суми грошей, яка дісталась свідку, та що останній також вважав, що така ж сума дісталась і його брату (ОСОБА_1), якої достатньо для купівлі частини квартири, судом оцінюється критично, оскільки останні носять характер припущення, належними та допустимими доказами не обґрунтовані. До суду, позивачем та його представником, доказів про вступ у спадщину після смерті спадкодавця, на грошові кошти, надано не було. Крім того, при аналізі показів свідка ОСОБА_3 судом враховується також той факт, що останній є братом позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та є, таким чином, зацікавленою особою.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак, згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Одночасно, враховуючи встановлені судом обставини за яких квартира під номером АДРЕСА_3 не являються обєктом спільної сумісної власності подружжя, а договір купівлі продажу квартири був підписаний трьома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали, до суду, доказів визнання у встановленому законом порядку, недійсним правочину - договору купівлі продажу квартири, сторонами надано не було, право власності на спірну квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку, що виключає необхідність додаткового визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на спірну квартиру.

Сам факт невизнання позивачем за первісним позовом - ОСОБА_1 права приватної власності ОСОБА_2 на спірну квартиру, при наявності укладеного між сторонами правочину - договору купівлі продажу квартири та встановлених судом обставин, за яких спірна квартира не являються обєктом спільної сумісної власності подружжя, не зумовлює визнання за ОСОБА_2 права приватної власності на спірну квартиру.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 6, 15, 203, 215, 526, 627, 638 ЦК України, ст. ст. 57, 59, 60, 64 СК України, ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 10 - 11, 27 30, 57, 60 - 61, 79, 88, 143, 146, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя залишити без задоволення;

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про визнання права приватної власності відмовити;

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання апеляційної скарги через Подільський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. В. Гребенюк