Справа № 226/1143/13-ц
Справа № 2/226/488/2013
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2013 року Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Рибкіна О.А.,

при секретарі Конопльовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Димитров справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 9 лютого 1999 року він придбав у ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належала відповідачу на підставі договору купівлі-продажу. Вказана квартира була придбана ним під час шлюбу з ОСОБА_3 Передання грошей та ключів від квартири здійснялося до підписання договору. Даний договір купівлі-продажу квартири оформлено на ОСОБА_1 та зареєстровано у Регіональній товарній біржі Юго-Восток. Оскільки до оформлення вказаного договору вони з відповідачем дійшли згоди з усіх питань купівлі-продажу, то 09.02.1999 року вони звернулися на регіональну товарну біржу Юго-Восток з метою належного оформлення договору. Оформляючи угоду на регіональній товарній біржі Юго-Восток, вони вважали, що угода в подальшому не потребує нотаріального посвідчення, оскільки відповідно до чинного на той час законодавства угоди, зареєстровані на товарній біржі, не потребували нотаріального посвідчення. Тому до нотаріуса вони не зверталися. В теперішній час він не має можливості розпорядитися на свій розсуд вказаною квартирою, оскільки угода нотаріально не посвідчена, тому просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири дійсним, визнати за ним та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на вказану квартиру, визнати за ним та ОСОБА_3 право власності з виділенням кожному по ? частини вказаної квартири.

Позивач до судового засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмову заява про розгляд справи у його відсутність.

Відповідачі до судового засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач ОСОБА_3 надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає.

Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів про права та обовязки сторін і немає необхідності вислуховувати особисті пояснення осіб, які не зявились до суду.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 9 лютого 1999 року на регіональній товарній біржі Юго-Восток в м. Димитров між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно якого відповідач ОСОБА_2 продав, а позивач ОСОБА_1 купив квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Договір було зареєстровано на регіональній товарній біржі Юго-Восток, реєстраційний № 250 від 09.02.1999 року. Квартира належала відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Димитровської державної нотаріальної контори Донецької області ОСОБА_4, зареєстрованого у реєстрі за № 3085 від 25.12.1992 р., зареєстрованого у БТІ м. Красноармійськ у реєстровій книзі №2 за реєстровим номером 57 від 04.01.1993р. (а.с.11-12).

Квартира зареєстрована на імя позивача в бюро технічної інвентаризації в м. Димитров (а.с. 13, 18).

З угоди вбачається, що до її підписання сторони дійшли згоди з усіх суттєвих питань купівлі-продажу квартири, про що свідчать їхні підписи в угоді (а.с. 11-12).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в період з 29.10.1983 року до 27.01.2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.9, 10).

Правовідносини щодо купівлі-продажу квартири між сторонами виникли на момент дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, тому мають регулюватися саме його нормами.

Згідно ч.2 ст.47 ЦК Української РСР 1963р. якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

До того ж, за змістом чинної ч.2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно ч.1 ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_1, зареєстрований 09.02.1999р. на регіональній товарній біржі Юго-Восток в м. Димитров, відповідає вимогам ст.ст.153, 224 ЦК Української РСР 1963р. і може бути визнаний дійсним. З тих же підстав суд вважає можливим визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які перебували на час купівлі квартири у шлюбі, право спільної сумісної власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Також, згідно з заявленими позовними вимогами за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 має бути визнано право власності на 1/2 частку вказаної квартири за кожним.

На підставі ст.ст.47, 153, 224 ЦК Української РСР 1963 року, ст.22 КпШС України, ст.ст.60, 70 СК України, керуючись ст.ст.10, 11, 15, 57, 60, 209, 212-215, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 09.02.1999 р. на Регіональній товарній біржі Юго-Восток в місті Димитров, реєстраційний № 250.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 56,5 м?, в тому числі житловою площею 41,7 м?, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 56,5 м?, в тому числі житловою площею 41,7 м?, розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя