АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1602/868/2012 Номер провадження 22-ц/786/975/2013 Головуючий у 1-й інстанції Хоролець В.В. Доповідач Карпушин Г. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2013 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Одринської Т.В., Винниченка Ю.М., при секретарі: Коротун І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 11 січня 2013 року за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2012 року публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 11 січня 2013 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер невідомий, зареєстрованого у встановленому законом порядку на проживання в АДРЕСА_1, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, , р/р 0000, МФО 305299) матеріальну шкоду, заподіяну злочином у розмірі 12000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого у встановленому законом порядку на проживання в селі Байрак Великобагачанського району Полтавської області, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, , р/р 0000, МФО 305299) матеріальну шкоду, заподіяну злочином у розмірі 8000 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер невідомий, зареєстрованого у встановленому законом порядку на проживання в АДРЕСА_1 та з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого у встановленому законом порядку на проживання в селі Байрак Великобагачанського району Полтавської області, на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, , р/р 0000, МФО 305299) матеріальну шкоду, заподіяну злочином у розмірі 38000 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним, необґрунтованим у зв'язку з тим, що судом було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, а також внаслідок порушення судом норм процесуального та матеріального права. Прохав скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити в повному обсязі.

Судове засідання проводилося за участі представника позивача та третьої особи ОСОБА_3, за відсутності інших осіб, які будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явилися.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку що скарга підлягає частковому задоволенню.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 протягом 2006 року працюючи старшим спеціалістом по кредитуванню фізичних осіб та індивідуального бізнесу у Великобагачанському відділенні «Приватбанку», вчинив діяння, які містять ознаки злочинів, передбачених ч.1 ст. 366, ч.2 ст. 367 КК України, які виразилися: в неналежному виконанні службових обов'язків, через несумлінне ставлення до них, що спричинило завдання істотної шкоди; та складанні службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей. 06.06.2009 року постановою Великобагачанського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 366, ч.2 ст. 367 КК України та звільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку з амністією.

ОСОБА_2 будучи суб'єктом підприємницької діяльності, протягом 2006 року, з метою отримання кредитних коштів, вносила завідомо неправдиві відомості у бланки довідок про доходи на ім'я різних громадян, в подальшому використовуючи їх для оформлення та отримання кредитів на інших осіб. 19.06.2009 року вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 358, ч.3 ст. 358 КК України, призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком 3 роки.

Отримані кредитні кошти використовувалися відповідачами на власний розсуд, на момент розгляду справи дані кошти залишаються не поверненими, чим позивачу завдано шкоду на загальну суму 58 000 грн.

При винесенні рішення місцевий суд виходив з того, що підставами задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» є доведення факту завдання позивачу майнової шкоди відповідачами, яка згідно положень ст.ст. 1166, 1190 ЦК України підлягає стягненню з винних осіб.

Районний суд правильно задовольнив позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення з ОСОБА_2 завданої матеріальної шкоди. Колегія суддів приходить до висновку про залишення без змін рішення суду в цій частині.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення завданої шкоди з ОСОБА_1

Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за пряму дійсну шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків, що виразилося у вчиненні ними винних протиправних дій чи бездіяльності. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно п.3 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», позовні вимоги про відшкодування шкоди з підстав визначених п.3 ст. 134 КЗпП України, повинні посилатись на докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства, або такі дії містять ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але особа була звільнена від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

Оскільки матеріали справи містять достатні докази, того, що відповідач, перебуваючи у трудових відносинах з позивачем, при виконанні своїх службових обов'язків, допустив вчинення дій, які містять ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, та був звільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку з амністією, підставами для покладення на останнього матеріальної відповідальності за завдану шкоду є вказані вище норми КЗпП України, а не положення ст.ст. 1166, 1190 ЦК України, які були застосовані судом першої інстанції.

Частиною 3 ст. 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» та пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» стягнення шкоди заподіяної підприємству, установі, організації проводиться з урахуванням передбаченого ст. 233 КЗпП України річного строку для пред'явлення позову по кожній вимозі і поважності причин його пропуску. Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Пропуск даних строків без поважних причин є підставою для відмови у задоволені позову, за умови обґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до матеріалів справи заподіяну ОСОБА_1 шкоду було виявлено в 2007 році. 06.06.2009 року постановою Великобагачанського районного суду Полтавської області ОСОБА_1, яка набрала законної сили, визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 366, ч.2 ст. 367 КК України та звільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку з амністією. До суду позивач звернувся 23.07.2012 року, тобто більш як через 3 роки, після винесення вказаної вище постанови. Поважність причин пропуску строку звернення до суду позивачем не обґрунтовувалась.

Зважаючи на викладене, на думку колегії суддів, позов в частині вимог до відповідача ОСОБА_1, поданий з пропуском строку звернення до суду встановленого ст. 233 КЗпП України. Оскільки пропуск строку звернення до суду , позивачем допущений без поважних причин, в задоволені зазначених позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 11 січня 2013 року в частині стягнення заподіяної шкоди, завданої злочином з ОСОБА_1 та постановлення в цій частині нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 11 січня 2013 року в частині стягнення заподіяної шкоди, завданої злочином з ОСОБА_1 - скасувати.

Постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно оригіналу:

Суддя Апеляційного суду Г.Л. Карпушин