Справа № 1321/3586/12 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2544/13 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю представників: ОСОБА_2 ОСОБА_3; ВП Шахта «Степова» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Державного підприємства «Львіввугілля» в особі ВП Шахта «Степова», ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків, внаслідок професійного захворювання, -

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2012 року позивач, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 14.07.1980 року прийнятий підземним машиністом гірничих виїмкових машин з повним робочим днем в шахті пятого розряду на шахту № 10 Великомостівська, яка в подальшому була реорганізована у ВП шахта Степова ДП Львіввугілля. 08.04.1983 року з ним стався нещасний випадок, про що було складено акт про нещасний випадок на виробництві № 27 від 08.04.1983 року. 01.11.1985 р. - 18.04.1988 р. працював на шахті № 10 Великомостівська.

У звязку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці у нього погіршився стан здоров'я, внаслідок чого він неодноразово був змушений звертатись за медичною допомогою, що підтверджується записами у медичній книжці. З 05.09.1994 року по 12.09.2004 року він перебував на лікуванні у ЛОКЛ. Згідно витягу з медичної карти № 14376 від 12.09.1994 року йому встановлено діагноз: антракосилікоз І інтерстиціальна форма ДН І.

02.12.1994 року комісією було складено акт розслідування професійного захворювання (отруєння) про те, що професійне захворювання виникло за таких обставин внаслідок роботи на вугільній шахті в підземних виробках протягом 14 років. Причинами професійного захворювання (отруєння) є: довготривала дія на організм шахтного пилу з вмістом SiO2.

09.02.1995 року згідно довідки серія 2-18 АД № 020617, виданої Сокальською МСЕК йому встановлено 45 % відсотків втрати працездатності.

16 січня 1997 року згідно довідки серія 2-18 МАЕ № 022038, виданої Сокальською МСЕК йому встановлено 45 % відсотків втрати працездатності.

01 жовтня 1997 року він звільнився з роботи за власним бажанням.

Після переведення на поверхню та звільнення з роботи йому так і не вдалося покращити стан здоров'я, внаслідок чого він неодноразово був змушений звертатись за медичною допомогою, що підтверджується записами у медичній карті, витягом з історії хвороби № 3916 від 18.12.1997 року.

04.02.1999 року згідно довідки серія 2-18 АЖ № 024443, 25.01.2001 року згідно довідки серія ЛВА-2 № 016052, 27.01.2003 року згідно довідки серія ЛВА-2 №017841, виданими Сокальською МСЕК, йому було встановлено 50% відсотків втрати працездатності.

Незважаючи на вжиті заходи йому так і не вдалося покращити стан здоров'я, внаслідок чого надалі неодноразово був змушений звертатись за медичною допомогою, що підтверджується записами у медичній картці, епікризом-випискою № 19040/1258 від 12.01.2001 року.

04.01.2005 року згідно довідок серія ЛВА-1 № 161930 та ЛВА-2 № 015191, виданих МСЕК, йому безтерміново встановлено третю групу інвалідності та 50 % відсотків втрати працездатності, протипоказано роботу в умовах дії пилу, переохолодження. Незважаючи на вжиті заходи йому так і не вдалося покращити стан здоровя, внаслідок чого він і надалі неодноразово був змушений звертатись за медичною допомогою, що підтверджується записами у медичній картці. Внаслідок отримання професійного захворювання йому було завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у тому, що він втратив працездатність; став інвалідом; в нього зявився кашель; змушений постійно звертатись за медичною допомогою; стан здоровя став незадовільним. У звязку із отриманим професійним захворюванням порушено всі нормальні його життя, відчуває великі незручності при веденні домашнього господарства, стало важко займатись домашніми справами, що потребують навіть невеликих фізичних зусиль; змушений докладати додаткових зусиль для організації життя, вести малорухомий спосіб життя; втратив можливість належно матеріально забезпечувати свою сімю; перестав бути повноцінною людиною. Вважає, що в нього наявний факт заподіяння моральної шкоди, оскільки він безстроково на 50 відсотків втратив працездатність внаслідок професійного захворювання, що значно посилює його фізичні та моральні страждання та значно змінило ритм і порядок його життя.

Отриману моральну шкоду, яку має відшкодувати відповідач, оцінює в 30 000 грн., яку просить стягнути з відповідача на його користь.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_2 до ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків, внаслідок професійного захворювання задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 10 000 (десять тисяч) грн. моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків, внаслідок професійного захворювання.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» в користь держави судовий збір в сумі 214 (двісті чотирнадцять) грн. 60 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили ДП «Львіввугілля» в особі ВП Шахта «Степова» та ОСОБА_2.

Представник ДП «Львіввугілля» вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права. Стверджує, що, оскільки, вперше втрату професійної працездатності в розмірі 45% позивачу було встановлено висновком Сокальської районної МСЕК від 09.02.1995 року, дані правовідносини регулювались Цивільним кодексом 1963 року, ЗУ «Про охорону праці» та «Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків». Жодним із цих актів не передбачено, що позовна давність не поширювалась на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Трирічний строк позовної давності сплив 09.02.1998 року, тому відповідно до ст. 80 ЦК УРСР 1963 року це є підставою для відмови в задоволенні позову, крім цього, судом не було зясовано чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань або втрат немайнового характеру.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити.

Апелянт ОСОБА_2 погоджується з висновком суду про обовязковість відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, проте не згідний з задоволеним судом розміром такої. Зазначає, що внаслідок отримання професійного захворювання та трудового каліцтва втратив працездатність на 50 % та став інвалідом ІІІ групи, що унеможливлює його працевлаштування за спеціальністю. Професійне захворювання зобовязує постійно оглядатись у лікарів, періодично знаходитись на стаціонарному лікуванні, постійні болі в грудях, загальна слабкість завдають моральні страждання та переживання. Відповідно до п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених КМУ від 23.06.1993 р. № 472, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін; рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Вважає, що розмір моральної шкоди в розмірі 30 мінімальних заробітних плат, яку просив стягнути є розумним та справедливим.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, представників: ОСОБА_2 ОСОБА_3; ВП Шахта «Степова» - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статті 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з наступних встановлених у суді обставин та відповідних їм правовідносин.

Як встановлено із дослідженої в судовому засіданні трудової книжки на ім'я ОСОБА_2, серія БТ-І № 1437832, з 14.07.1980 року по 01.10.1997 року він працював на шахті № 10 «Великомостівська» виробничого обєднання «Укрзахідвугілля», виконував роботу підземного машиніста гірничих виїмкових машин, каменщика, муляра.

Із дослідженої довідки МСЕК серія 2-18 АД № 020617 від 09.02.1995 року встановлено, що позивачу ОСОБА_2 вперше встановлено 45% втрати працездатності. В подальшому актами серія 2-18 АЖ № 024443 від 04.02.1999 року, серія ЛВА-2 № 016052 від 25.01.2005 року, серія ЛВА-2 № 017841 від 27.01.2003 року, виданими Сокальською МСЕК, позивачу було встановлено 50% відсотків втрати працездатності.

Згідно довідок серія ЛВА-1 № 161930 та ЛВА-2 № 015191 від 04.01.2005 року, виданих МСЕК, позивачу безтерміново встановлено третю групу інвалідності та 50 % відсотків втрати працездатності, протипоказано роботу в умовах дії пилу, переохолодження.

У зв'язку зі наявністю вказаного вище захворювання позивач ОСОБА_2 неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих ним виписок історій хвороби.

Із дослідженого акту розслідування хронічного професійного захворювання № 1103 від 02.12.1994 року встановлено, що професійне захворювання у ОСОБА_2 виникло внаслідок роботи на вугільній шахті підземних виробках протягом 14 років.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, у позивача ОСОБА_2 виникло 09.02.1995 року, коли висновком МСЕК йому вперше встановлено 45% втрати професійної працездатності.

На цей час спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, затвердженими постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Разом з тим, згідно із ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч. 3 ст. 7 ЦК Української РСР застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР не застосовуються.

Оскільки вимоги позивача випливають з порушення особистих немайнових прав тому, відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не розповсюджується на такі вимоги позивача.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

У п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

В ході розгляду справи встановлено, що виконуючи трудові обов'язки позивач ОСОБА_2 отримав ушкодження здоров'я, з приводу чого тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та продовжує лікуватися. Даний факт стверджується дослідженими медичними документами, а також актом розслідування професійного хронічного захворювання від 02.12.1994 року, з якого вбачається, що професійне захворювання ОСОБА_2 виникло внаслідок роботи на вугільних шахтах в підземних виробках протягом 14 років.

Згідно із п. 1 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного виливу небезпечних або шкідливих умов праці.

Таким чином, районний суд поклав обовязок відшкодувати моральну шкоду позивачу - ОСОБА_2 на відповідача - Державне підприємство «Львіввугілля», так як в судовому засіданні було зясовано, що шахта № 10 «Великомостівська» в/о «Укрзахідвугілля» була реорганізована у ВП шахта «Степова» ДП «Львіввугілля».

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд врахував те, що даний розмір згідно із п. 11 Правил (в ред. від 23.06.1993 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Враховуючи роз'яснення, викладені у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, до розрахунку суми відшкодування заподіяної моральної шкоди суд застосував розмір мінімальної заробітної плати 1134 грн., який діє на час розгляду справи.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер заподіяної позивачу шкоди, глибину його фізичних та душевних страждань, а також вважав необхідним врахувати ті обставини, що ОСОБА_2 не має можливості повноцінно працювати і для організації свого життя йому доводиться докладати додаткові зусилля, ступінь втрати його працездатності у звязку з професійним захворюванням 45 відсотків, тому при визначенні розміру відшкодування, керуючись встановленими законом принципами виваженості та розумності, суд визначив належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди - 10 000 (десять тисяч) гривень та відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати поклав на відповідача.

Сума моральної шкоди 10 000 грн., що визначена судом першої інстанції до відшкодування позивачу, на думку судової колегії є адекватною компенсацією страждань, що їх зазнав ОСОБА_2 у звязку з ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків, внаслідок професійного захворювання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті й справедливе рішення, дійшовши його на основі повно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, тому підстав для їх задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308 ч. 1, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Львіввугілля» в особі ВП Шахта «Степова», ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 20 грудня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Мацей М.М.

ОСОБА_5