інстанції: Пушкарчук В.П. Провадження №
22-ц/773/1981/13 Категорія: 51 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2013 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.

суддів - Русинчука М.М., Мудренко Л.І.,

при секретарі - Лимар Р.С.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
Старовижівський районний центр
зайнятості, про зміну дати і
формулювання причин звільнення,
стягнення заборгованості по
заробітній платі, оплату за час
вимушеного прогулу та відшкодування
завданої моральної шкоди, за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на
рішення Луцького міськрайонного суду
від 26 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 26 листопада 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_1, покликаючись на порушення
судом першої інстанції норм
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Колегія суддів, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
між ОСОБА_1 та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 06 червня 2012
року укладено трудовий договір № 75,
який зареєстровано у Старовижівському
районному центрі зайнятості (а.с.9).
Відповідно до п. 2 зазначеного
трудового договору позивач ОСОБА_1
зобов'язується виконувати обов'язки
водія автотранспортних засобів. В свою
чергу відповідач фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 відповідно до
п. 3 даного трудового договору
зобов'язується оплачувати працю
працівника у розмірі мінімальної
заробітної плати на місяць.

15.07.2012 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за
прогули без поважних причин на
підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, про що
відповідачем в трудовій книжці
зроблено відповідний запис (а.с.18).

З матеріалів справи, зокрема акту
перевірки додержання суб'єктами
господарювання законодавства про
працю та загальнообов'язкове державне
соціальне страхування № 03-18-15/0545 від
05.12.2012 року (а.с.60-72), протоколу № 03-18-15/0309
від 05.12.2012 року територіальної
державної інспекції з питань праці у
Волинській області державної
інспекції України з питань праці
(а.с.74-75) вбачається, що відповідно до
табелів обліку використання робочого
часу за червень та липень 2012 року
ОСОБА_1 відпрацьовано 15 днів/120 годин (з
12-го по 30-те червня 2012 року, за липень 2012
року - 7 днів/56 годин (з 2-го по 11-те липня,
в т. ч. з 9-го по 11-те зазначено
перебування на ремонті, з 12-го по
31-прогул).

Згідно ч.4 ст.40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП у разі
визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, орган,
який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.
Якщо неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 2371 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

А відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрали законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду Волинської
області від 11.06.2013 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
Старовижівського районного центру
зайнятості про розірвання трудового
договору та стягнення заробітної
плати, яке набрало законної сили,
встановлено, що ОСОБА_1 з 12.07.2012 року на
роботу не виходив, обов'язки водія не
виконував, заборгованість по
заробітній платі у відповідача перед
позивачем відсутня.

Виходячи з викладеного, давши вірну
оцінку обставинам справи, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про правомірність звільнення ОСОБА_1 з
роботи 15.07.2012 року на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України за прогули без поважних
причин та відсутність підстав для
зміни дати і формулювання причини
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди, а тому
обґрунтовано відмовив в задоволенні
позову.

Доводи апеляційної скарги про
неотримання позивачем нарахованої
заробітної плати за червень, липень 2012
року не заслуговують на увагу,
оскільки спростовуються наявними в
матеріалах справи доказами, а саме:
актом перевірки додержання суб'єктами
господарювання законодавства про
працю та загальнообов'язкове державне
соціальне страхування № 03-18-15/0545 від
05.12.2012 року та протоколом № 03-18-15/0309 від
05.12.2012 року територіальної державної
інспекції з питань праці у
Волинській області, з яких вбачається,
що заробітну плату ОСОБА_1 за червень 2012
року у сумі 976, 90 грн. та липень 2012 року у
сумі 285, 83 грн. виплачено 05.07.2012 року, про
що в графі «Розписка в отриманні» -
стоїть підпис. Разом з тим, ці обставини
встановлені рішенням апеляційного
суду Волинської області від 11.06.2013 року
і доказуванню в силу ч.3 ст. 61 ЦПК
України не підлягають.

Твердження апелянта про те, що
відповідач ОСОБА_3 безпідставно вніс до
трудової книжки ОСОБА_1 запис про
звільнення з роботи за прогули не
заслуговують на увагу, оскільки, запис
до трудової книжки про звільнення з
роботи робиться саме фізичною особою,
який в подальшому підтверджується
підписом посадової особи органу
державної служби зайнятості
відповідно до п. 2.21-1 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників від 29.07.1993 р. за № 58,
затвердженої наказом Міністерства
праці України, Міністерства юстиції
України, Міністерства соціального
захисту населення України. Сама
відсутність підпису посадової особи
органу державної служби зайнятості в
трудовій книжці позивача не свідчить
про безпідставність звільнення за
прогули без поважних причин. Крім того,
позивач не подавав заяви про його
звільнення з роботи за власним
бажанням до 15 липня 2012 року, а навпаки,
як встановлено судом, не виходячи на
роботу з 12 липня 2012 року заяву про
розірвання трудового договору на
підставі ст. 38 КЗпП України надіслав
відповідачу 27 листопада 2012 року (а.с.14),
тобто після звільнення його з роботи за
прогули без поважних причин.

Будь-яких належних та допустимих
доказів про відсутність на роботі з 12
липня 2012 року з поважних причин
позивачем суду не надано, не здобуто
таких доказів і під час судового
розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги про
необґрунтованість висновку суду в
частині відмови у задоволенні позовної
вимоги про оплату за час вимушеного
прогулу є безпідставними з огляду на
наступне.

Враховуючи те, що суд першої інстанції
прийшов до висновку про відсутність
підстав для зміни дати і формулювання
причини звільнення відповідно не
підлягає задоволенню вимога про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за неправильне
формулювання причини звільнення.

Разом з тим, відповідно до
Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників, трудові
книжки працівників, які працюють на
умовах трудового договору у фізичних
осіб - суб'єктів підприємницької
діяльності зберігаються у працівників.
З порядком реєстрації та зняття з
реєстрації трудового договору,
унесення відповідних записів до
трудової книжки працівника та її
зберігання сторони ознайомленні під
час укладення трудового договору, тому
на відповідачеві не лежить
відповідальність за затримку у видачі
трудової книжки.

Сам факт зберігання трудової
книжки у відповідача не свідчить про
порушення прав позивача, оскільки
останній не надав суду доказів
звернення до відповідача про отримання
трудової книжки і що в цьому йому було
відмовлено.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
містять підстав для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення, яке
постановлено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 26 листопада 2013 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: