Провадження № 2/265/348/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2013 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складіголовуючого судді Вайновського А. М., за участю секретаря Григор А.Г., позивача ОСОБА_1, представника позивача в особі ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача в особі адвоката ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод в праві користування, -

В С Т А Н О В И В:

17 грудня 2012 року позивач ОСОБА_1, діючи від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_5, звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що разом із донькою є власниками квартири АДРЕСА_1. У помешканні також зареєстрований відповідач ОСОБА_3 З серпня 2011 року відповідача забрав усі свої речі та залишив квартиру. Участі в оплаті комунальних послуг та утримання майна відповідач не приймає. Вважаючи, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, на підставі ст. 405 ЦК України просить визнати його таким.

11 червня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, який за своєю суттю є зустрічним, про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та вселення. В обґрунтування вимог зазначив, що квартира АДРЕСА_2 була придбана ним та відповідачем у період зареєстрована між ними шлюбу на праві спільної часткової власності. Він є зареєстрованим у даній квартирі. 17.05.2011 року він подарував належну йому частку квартирі донці ОСОБА_5 Вважає, що як член родини має право на проживання у квартирі, проте колишня дружина чинить перешкоди у цьому. У квартирі він не проживає з поважних причин, в тому числі за станом здоровя. Після ДТП він отримав серйозні ушкодження, тривалий час знаходився на лікуванні, не міг самостійно пересуватися, та 01.03.2012 року був визнаний інвалідом ІІІ групи безстроково. Відповідач, скористувавшись його безпорадним станом, заявила про розірвання відносин, про те, що надавати допомогу в організації його життя і лікування вона наміру не має, і що він повинен забрати свої речі з квартири. Щоби потрапити до квартири він був змушений викликати міліцію, а забравши таким чином свої речі тимчасово посилився у своїх батьків, оскільки потребував догляду. Іншого житла він не має, Просив усунути перешкоди у користуванні квартирою та вселити його.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги позову підтримали у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позові. Вимоги зустрічного позову не визнали та пояснили, що у 2008 році відповідач дійсно потрапив у ДТП, отримавши важкі тілесні ушкодження. Вона надавала йому допомогу у період лікування. У липні 2011 року він отримав перелом нижньої кінцівки, пересувався на ходунках. На той час відносини між ними вже фактично були припинені. 27.08.2011 року відповідач разом зі своїм батьком приїхали до неї, відповідач був гнівний, поводився неадекватно, що стало причиною виклику ним міліції. В подальшому він добровільно забрав усі свої речі, віддав ключі від квартири та переїхав жити до своїх батьків. На сьогодення вона проживає у квартирі спільно із донькою та новим чоловіком, з яким 19.10.2012 року уклали шлюб. Вважаючи, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням і його вселення буде протизаконним, просили відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні вимоги зустрічного позову підтримали у повному обсязі. Предявлені ОСОБА_1 вимоги не визнали та пояснили, що у липні 2011 року він зламав нижню кінцівку, у звязку із чим перебував на стаціонарному лікуванні, а ОСОБА_1 в цей час поїхала на відпочинок. За тиждень до його виписки з лікарні вона приїхала до нього і сказала, що прагне розірвання шлюбу і йому необхідно забрати речі з квартири. 26.08.2011 року вона зателефонувала і сказала, що перевезе його речі. 27.08.2011 року він приїхав, та до квартири потрапив тільки за 3 години і за допомогою працівників міліції. У квартирі його речей вже не було. Йому довелося переїхати до своїх батьків у село, оскільки він потребував догляду. На даний час він тимчасово поживає у своєї сестри, іншого житла не має. Звернутися за захистом своїх прав раніше він не мав змоги за станом здоровя. Просили відмовити у задоволенні предявленого позову.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому в сенсі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами у справі, не підлягають доказуванню.

Так, встановлено, що з 08 серпня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 жовтня 2011 року, яке набрало чинності 15 жовтня 2011 року, шлюб між ними розірвано (т. ІІ а.с. 10).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. І а.с. 8).

18 жовтня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу серії ВКА 394162, посвідченого нотаріально за реєстровим № 4503, сторони набули у спільну часткову власність нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2, а саме по 1/2 її частки кожний (т. І а.с. 9, т. ІІ а.с. 4-6).

17 травня 2011 року між дарувальником ОСОБА_3, з одного боку, та ОСОБА_6, яка діяла від імені та в інтересах неповнолітньої доньки - обдаровуваної ОСОБА_5, з іншого, було укладено договір дарування серії ВРК № 691983, посвідчений нотаріально за реєстровим № 1403, на підставі якого обдаровувана набула у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 (т. І а.с. 10, 11, т. ІІ а.с. 7-9).

Згідно зі свідоцтвом серії І-НО № 012851, виданим Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського МУЮ у Донецькій області від 11.05.2012 року, ОСОБА_6 набула прізвище «Максакова», про що вчинено актовий запис № 13 (т. І а.с. 7).

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 176 Сімейного кодексу України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось з ним, встановлюється законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні із власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною другою статті 64 ЖК України визначено, що до членів сімї наймача, а так само і власника, належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб якщо вони постійно проживають разом із наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Більш розширене визначення поняття «сімя» закріплено змістом ст. 3 Сімейного кодексу України.

Так, відповідно до наведеної норми сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік у звязку із навчанням, роботою, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сімї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 401, ч. 1 ст. 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Таким чином відповідач ОСОБА_3 розпорядившись належною йому часткою спірного жилого приміщення на користь доньки ОСОБА_5, однак залишаючись проживати спільно із нею та дружиною, набув сервітутного права користування цим приміщенням.

Втім, як вбачається з акту, наданого обслуговуючою організацією ЖКП «Азовжитлокомплекс» від 20.03.2013 року, ОСОБА_3 за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 не проживає з серпня 2011 року (т. І а.с. 46).

Засвідчені даним актом відомості в цілому узгоджуються із доводами позивача ОСОБА_1, наведеними за містом позову та наданими нею в ході судового розгляду справи, щодо періоду залишення ОСОБА_3 житла, а також були визнані самим відповідачем.

Зважаючи на положення ст. 72 ЖК України особа може бути визнана в судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок її відсутності понад встановлені строки.

Згідно із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною третьою статті 71 ЖК України встановлено вичерпний перелік випадків збереження за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сімї житлового приміщення понад встановлені строки.

Як розяснено у п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Згідно із випискою з історії хвороби № 339, виданої Міською лікарнею № 4 міста Маріуполя, ОСОБА_3 у період з 27 червня по 29 липня 2011 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом «закритий чрезвертельний перелом лівого стегна». 29 липня 2011 року його було виписано з лікарні на амбулаторне лікування (т. І а.с. 49).

З довідки за № 257, виданої виконкомом Кузнецівської сільради Розівського району Запорізької області від 21.06.2013 року, вбачається, що ОСОБА_3 дійсно у період з 29.07.2011 року по 03.10.2011 року без реєстрації проживав спільно із своїми батьками у с. Кузнецівка по вулиці Леніна, 38, які здійснювали догляд за ним (т. І а.с. 49).

Дані обставини, а також потреба відповідача у зазначені періоди часу у сторонньому догляді через складнощі у самостійному пересуванні, визнані та не спростовані позивачем ОСОБА_1

Разом із тим, доводи відповідача ОСОБА_3 щодо його неправомірного виселення з квартири і наявності перешкод у користуванні нею суд до уваги не сприймає, оскільки вони ґрунтуються виключно його поясненнями, і спростовуються наданими позивачем розписками від 27.08.2011 року та від 03.10.2011 року про добровільне отримання ним низки майна (т. І а.с. 72, 73).

При цьому суд не може не взяти до уваги той факт, що понад 23 місяці відповідач ОСОБА_3 не порушував особисто чи за допомогою представників у встановленому законом порядку перед компетентними органами питань щодо захисту його, як вважає, порушеного, не визнаного чи оспорюваного права, інтересу тощо, а доказів на підтвердження наявності обмежень у здійсненні таких дій в ході розгляду справи не надано взагалі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі відмови від нього особи, в інтересах якої він встановлений (сервітуарія).

Отже, в сенсі наведених норм та викладених обставин суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 добровільно залишив місце проживання - № 55 будинку № 12 по вулиці Волгодонській в місті Маріуполі, тобто відмовився від сервітутного права.

Не проживаючи у спірному помешканні понад передбачені законом строки в сенсі ч. 2 ст. 405 ЦК України ОСОБА_3 втратив право користування ним, а отже підстави для його вселення відсутні.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_1, а тому визнає відповідача ОСОБА_7 таким. що втратив право користування спірним жилим приміщення.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 суд відмовляє на підставі вищевикладеного вмотивування.

У відповідно до положень ст.ст. 79,88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтверджені витрати з оплати судового збору у сумі 114,70 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 114 (сто чотирнадцять ) гривень 70 копійок.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення та усунення перешкод в праві користування відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області .

Суддя ________________