Справа № 530/2534/13-ц
Номер провадження 2/530/908/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2013 року Зіньківський районний
суд Полтавської області в складі:
головуючого - судді Должко С.Р., при
секретарі Водолага Л.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до Тарасівської сільської ради,
третя особа Реєстраційна служба
Зіньківського РУЮ про визнання права
власності на житловий будинок з
допоміжними господарськими будівлями,
-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в
Зіньківський районний суд Полтавської
області з позовом до Тарасівської
сільської ради, третя особа
Реєстраційна служба Зіньківського РУЮ
про визнання права власності на
житловий будинок з допоміжними
господарськими будівлями.

В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що
ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 88 років померла її
мати - ОСОБА_2, про що Тарасівською
сільською радою Зіньківського району
Полтавської області видано свідоцтво
про смерть серії НОМЕР_1.

Згідно довідки Тарасівської сільської
ради, останнім місцем проживання
татаринець ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_5, було
зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1.
Станом на ІНФОРМАЦІЯ_5, день смерті
ОСОБА_2, за вказаною адресою
зареєстроване місце проживання таких
осіб: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4. - дочка.
Відповідно до ч.3 ст. 1268 Цивільного
кодексу України, - спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він
не заявив про відмову від неї, отже
позивачка, ОСОБА_1, прийняла спадщину
після померлої матері, ОСОБА_2 та є
єдиною спадкоємицею всього майна
належного їй на день смерті. Інших
спадкоємців за законом чи за заповітом
не має.

Факт родинних відносин позивачки з
померлою матір"ю підтверджується
свідоцтвом про народження серії
НОМЕР_2, виданого повторно 25 липня 2013
року Відділом ДРАЦС Зіньківського РУЮ,
Полтавської області.

Оскільки в господарстві, яке
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
позивачка проживає і на даний час, то
вирішила оформити спадщину.

Звернувшись до Зіньківської державної
нотаріальної контори, з"ясувалось, що
видати свідоцтво про право на спадщину
на нерухоме майно - житловий будинок, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
нотаріус не може, оскільки
правовстановлюючі документи на
будинок відсутні, бо батьки будували
його самостійно і про документальне
підтвердження права власності на той
час не переймалися, а також він мав
статус колгоспоного двору.

Членами колгоспоного довору станом на
01.07.1990 року, згідно довідки
Тарасівської сільської ради були:
позивачка - ОСОБА_1 та її мати - ОСОБА_2 -
як голова колгоспного двору, а тому
фактично майно колгоспоного двору
належало по 1/2 частині кожному.

Звернувшись в ПП Полтавське бюро
технічної інвентаризації
"Інвентаризатор" позивачці виготовили
технічний паспорт на будинок станом на
18 вересня 2013 року.

Факт того, що житловий будинок АДРЕСА_1
мав статус колгоспоного двору
підтверджується довідкою Тарасівської
сільської ради, технічним паспортом на
будинок станом на 18 вересня 2013 року,
виготовленим ПП Полтавське бюро
технічної інвентаризації
"Інвентаризатор" та довідкою
Тарасівської сільської ради про те, що
земля біля будинку не приватизована та
перебуває у віданні землях запасу
Тарасівської сільської ради,
Зіньківського району Полтавської
області.

Відповідно до ст.4 Постанови Верховної
ради України "Про введення в дію закону
"Про власність" загальні правила
спадкування щодо частки члена
колгоспоного двору в майні двору
застосовуються з 1 липня 1990 року. Окрім
цього відповідно до пункту 6 Постанови
Пленуму Верховного Суду україни "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності"
№20 від 22 грудня 1995 року право власності
на майно, яке належало колгоспному
двору і збереглося після припинення
його існування, мають ті члени двору,
котрі до 15 квітня 1991 року не втратили
частку в його майні. Головою
колгоспного двору вказаного житлового
будинку була мати позивачки, ОСОБА_2,
але зареєструвати право власності на
зазначений житловий будинок у
встановленому законом порядку на
встигла, у зв"язку зі своєю смертю. У
вказаному господарстві вона постійно
проживала до часу своєї смерті.

В судовому засіданні представник
позивача, ОСОБА_4, позовні вимоги
підтримала. Представник відповідача,
Тарасівської сільської ради, позовні
вимоги визнав в повному обсязі.

Заслухавши представника позивача, яка
підтримала позовні вимоги,
представника відповідача, якаий визнав
позовні вимоги, розглянувши наявні
матеріали справи, дослідивши докази по
справі, суд знаходить, що заявлені
вимоги обґрунтовані і такі, що
підлягають задоволенню.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
Цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України,
- цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України,
цього Кодексу та Закону України "Про
міжнародне приватне право". Якщо
міжнародним договором, згода на
обов'язковість якого надана Верховною
Радою України, передбачено інші
правила, ніж встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі", - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст.328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України
право власності припиняється у разі
смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України
спадщина здійснюється за заповітом або
за законом. До складу спадщини входять
усі права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України
спадкоємець має право прийняти
спадщину, яка незалежно від часу
прийняття належить спадкоємцю з часу
відкриття спадщини..

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень" право власності та інші
речові права на нерухоме майно, набуті
згідно з діючими нормативно-правовими
актами до набрання чинності цим
Законом, визнаються
державою.Відповідно до ст. 392 ЦК
України, власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою... .

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК (
435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття орган місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини зобов'язаний подати до суду
заяву про визнання спадщини
відумерлою.

Відповідно до положень Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні" (
280/97-ВР ), основні терміни, використані в
цьому Законі, мають таке значення:
зокрема, територіальна громада -
жителі, об'єднані постійним
проживанням у межах села, селища, міста,
що є самостійними
адміністративно-територіальними
одиницями, або добровільне об'єднання
жителів кількох сіл, що мають єдиний
адміністративний центр; районні та
обласні ради - органи місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5
Закону система місцевого
самоврядування включає: територіальну
громаду; сільську, селищну, міську раду;
сільського, селищного, міського голову;
виконавчі органи сільської, селищної,
міської ради; районні та обласні ради,
що представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст;
органи самоорганізації населення.
Відповідно до ст.10 цього ж Закону
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. Пленуму Верховного Суду
України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня
2008 р. Про судову практику у справах про
спадкування роз'яснив, що при
відсутності інших спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

У відповідності до листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-753/0/4-13 "Про судову практику з
розгляду цивільних справ про
спадкування" вказано, що належність
правовстановлюючих документів
встановлюється судом відповідно до
законодавства, яке було чинним на час
набуття права власності на житловий
будинок, споруду.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України
від 01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема такими, як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 01 липня 2004
року «Про державну реєстрацію речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від
01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», спадкоємці, які
прийняли спадщину, мають право на
оформлення спадкових прав.

При вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове майно
судам слід керуватися законодавством,
яке регулювало виникнення права
власності у самих спадкодавців на
момент закінчення будівництва
будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР
1963 року, Законом України «Про
власність», Законом України від 07
грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві
Ради народних депутатів та місцеве і
регіональне самоврядування», Законом
України від 25 грудня 1974 року «Про
державний нотаріат», постановою Ради
Міністрів Української РСР від 11
березня 1985 року № 105 «Про порядок
обліку житлового фонду в Українській
РСР», Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 13 квітня
1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 12 травня
1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР від 31 січня 1966 року,
Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженою наказом Міністра
юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975
року № 45/5, Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих,
затвердженою наказом Міністра юстиції
УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими
нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР підтвердженням приналежності
будинку, який знаходиться в сільському
населеному пункті, можуть бути
відповідні довідки виконавчого
комітету сільської Ради депутатів
трудящих, які видавалися в тому числі і
на підставі записів у погосподарських
книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
виконавчими комітетами міських,
селищних, сільських Рад депутатів
трудящих було затверджено зразки
довідок про право власності
колгоспного (селянського) двору на
жилий будинок та про право власності
робітника чи службовця на жилий
будинок.

За змістом зазначених нормативних
актів виникнення права власності на
житлові будинки, споруди не залежало
від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад
відносилось також питання узаконення
цих будівель та внесення записів про
право власності на будинки за
громадянами у погосподарські книги
місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою
формою статистичного обліку, що
здійснюється в Україні (УРСР) із 1979
року. В погосподарських книгах при
визначенні року побудування
зазначається рік введення в
експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів
УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988
роках сільськими, селищними, районними
радами народних депутатів
ухвалювалось рішення щодо оформлення
права власності та реєстрації будинків
у бюро технічної інвентаризації за
даними погосподарських книг сільських,
селищних рад із додатками списків
громадян, яким ці будинки належали.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5
померла мати позивачки ОСОБА_2,
свідоцтво про смерть серіїНОМЕР_1,
видане Тарасівською сільською радою,
Зіньківського району, Полтавської
області.

Факт родинних відносин позивачки із
спадкодавицею підтверджується
свідоцтвом про народження серії
НОМЕР_2, від повідно до якого ОСОБА_1
народилась ІНФОРМАЦІЯ_4, і її батьками
записані: батько - ОСОБА_5, мати - ОСОБА_2.

Згідно довідки Тарасівської сільської
ради № 1193 від 02.09.2013 року, ОСОБА_2 на
день своєї смерті була зареєстрована в
АДРЕСА_1 разом зі своєю дочкою ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до ч.3 ст.1268 Цивільного
кодексу України - спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він
не заявив про відмову від неї, отже
позивач, ОСОБА_1, є такою, що прийняла
спадщину після померлої ОСОБА_2,
оскільки проживала зі спадкодавицею на
день її смерті.

Земельна ділянка площею 0,38 га, яка
надана для будівництва і
обслуговування житловго будинку
АДРЕСА_1 не приватизована та перебуває
у землях запасу Тарасівської сільської
ради, Зіньківського району,
Полтавської області, відповідно до
довідки Тарасівської сільської ради №
1195 від 02.09.2013 року.

Відповідно до постанови Зіньківської
державної нотаріальної контори,
позивачці було відмовлено у вчиненні
нотаріальної дії в зв"язку з
відсутністю правовстановлюючих
документів на господарство АДРЕСА_1.

Станом на 18 вересня 2013 року,
господарство АДРЕСА_1, відповідно до
технічного паспорта, виготовленого ПП
Полтавське бюро технічної
інвентаризації "Інвентаризатор",
складається з : житлового будинку - А-1,
сараю - Б, сараю - В.

Відповідно до довідки Тарасівської
сільської ради № 1530 від 11.10.2013 року,
членами колгоспного двору за адресою :
АДРЕСА_1, станом на 01.07.1990 року були:
ОСОБА_2 - голова двору, ОСОБА_1- дочка.

Згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради
України «Про ведення в дію Закону «Про
власність» (885-12) загальні правила
спадкування щодо частки члена робочого
двору в майні двору застосовуються з 1
липня 1990 року. Окрім цього відповідно
до пункту 6 Постанов Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах за позовами про захист прав
приватної власності» №20 від 22 грудня
1995 року право власності на майно, яке
належат робочому двору і збереглося
після припинення його існування, мають
ті члени двору, котрі до 1 квітня 1991 року
не втратили частку в його майні.

Згідно зі ст.5 ЦК України, до
правовідносин, що виникли раніше,
застосовується діюче на той час
законодавство, зокрема Цивільний
кодекс України PCP (в редакції 1991 року),
Закон України PCP «Про власність» (в
редакції 1991 року).

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.123, ч.І ст.
120 ЦК України (в редакції 1963 року) майно
робочого двору належить його членам на
праві сумісної власності, розмір
частки члена робочого двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору включаючи
неповнолітніх - непрацездатних.

Відповідно до чинного цивільного
законодавства, - право власності на
нерухоме майно виникає з моменту його
державної реєстрації. Відповідно до
вимог положення щодо реєстрації прав
власності на нерухоме майно,
правовстановлюючим документом на
підставі якого проводиться реєстрація,
є рішення суду про розподіл майна
колишнього робочого двору.

У архівному витягу №01-47/26 від 18.11.2013
року вказано, що згідно з рішенням
виконавчого комітету Зіньківської
районної Ради народних депутатів
Полтавської області від 28.03.1988 року №67
« Про оформлення права особистої
власності на житлові будинки в селах
району» вирішили оформити право
особистої власності на житлові
будинки, які належать громадянам
району. Виконавчим місцевим Радам
народних депутатів оформити видачу
власникам житлових будинків свідоцтв
на право особистої власності, які
необхідно зареєструвати в
Полтавському міжміському бюро
технічної інвентаризації.

У відповідно до ст.. 213 ЦПК України суд
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства ухвалюючи рішення на
основі повного і всебічного з'ясування
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні та
керуючись ст. ст. 376, 392 ЦК України, ст.
ст. 3, 10,15,30, 57-61, 212-223 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Тарасівської
сільської ради, третя особа
Реєстраційна служба Зіньківського РУЮ
про визнання права власності на
житловий будинок з допоміжними
господарськими будівлями -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4,
мешканкою АДРЕСА_1 право власності на
житловий будинок А-1 з допоміжними
господарськими будівлями: сарай Б,
сарай-В, що розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, як за спадкоємцем за законом
після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 матері,
ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської області
через Зіньківський районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом 10
днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області
С.Р.
Должко