Номер провадження № 22-ц/785/4984/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2013 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Варикаші О.Д.

суддів - Ступакова О.А.

- ОСОБА_2

при секретарі - Добряк Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 представника ОСОБА_4 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, Київська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання таким, що втратив право користування приміщенням,-

встановила:

Позивачка звернулася з вказаним позовом до суду (а. с. 2-3), в якому просила визнати громадянина ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою № 1 по вул. Трудовій, 10 у м. Одесі.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що згідно рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2012 року було визнано ОСОБА_7 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою № 1 по вулиці Трудовій, 10, в м. Одесі. Рішення набрало законної сили та зазначених осіб було знято з реєстраційного обліку з вказаної квартири. В ході розгляду справи ОСОБА_5 зареєструвала свого неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартирі АДРЕСА_1. Жодного дня ОСОБА_6 в квартирі не проживав, був зареєстрований лише тому, що в квартирі була зареєстрована його мати.

В судовому засіданні в суді першої інстанції, як зазначено в рішенні суду, представник позивачки просив позов задовольнити. Відповідачка ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Представник третьої особи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Представник третьої особи Київської районної адміністрації Одеської міської області у судове засідання не зявився, належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, представив суду заяву, в якій заперечував проти задоволення позову, та просив прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, представник позивачки подала апеляційну скаргу на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року, в якій просить скасувати заочне рішення суду від 18.04.2013 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_4 в повному обємі та визнати громадянина ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою № 1 по вул. Трудовій у м. Одесі, посилаючись на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом було застосовано норму закону, яка не може бути застосована для зазначених правовідносин, на те, що має місце невідповідність висновків суду обставинам справи.

Іншими учасниками процесу рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала апеляційну скаргу. Інші учасники процесу в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог, наданих доказів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судов встановлено, що на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2012 року було визнано ОСОБА_7 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою № 1 по вулиці Трудовій, 10, в м. Одесі.

За даною адресою на реєстраційному обліку перебуває неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Мати неповнолітнього ОСОБА_5Д ОСОБА_5 в ОСОБА_1 та Одеській області не зареєстрована (а. с. 9).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом з власником житла, обтяженого сервітутом, і загального з ним користування даним житлом. У ЦК України право членів сімї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах визначеної особи члена сімї власника житла. Субєктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, з другого боку член його сімї. Відповідно до положень ЖК до членів сімї власника жилого приміщення належать дружина (чоловік) власника житла, його (її) діти і батьки (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156 ЖК). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 156 ЖК на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Обєктом даного сервітуту є право обмеженого користування частиною жилого приміщення, визначеного власником житла.

Згідно з ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інші приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Позивачем не доведено, що неповнолітня дитина не проживає в квартирі. Також ОСОБА_4 не представлено до суду ніяких даних про те, де можна визначити місце проживання дитини, чи є у його матері житло, де може проживати неповнолітній ОСОБА_6

Необхідність в особливому захисті дитини була передбачена в Женевській декларації прав дитини 1924 року і Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, та визнана в Загальній декларації прав людини, в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (зокрема, в статтях 23 і 24), в Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права (зокрема, в статті 10), а також у статутах і відповідних документах спеціалізованих установ і міжнародних організацій, що займаються питаннями благополуччя дітей, беручи до уваги, що, як зазначено в Декларації прав дитини, дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Таким чином, суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, виходячи з найвищих інтересів дітей, запобігаючи дитячій безпритульності, враховуючи принцип справедливості та розумності, дійшов висновку, що позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_4

Оскільки, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження тих обставин, якими позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, де та з ким проживає неповнолітній ОСОБА_6, де проживають його батьки (чи вони на даний час не проживають в спірній квартирі), що власник спірної квартири позивачка ОСОБА_4, яка є рідною тіткою матері неповнолітнього (а. с. 5), не є опікуном неповнолітнього ОСОБА_6 та, що неповнолітній ОСОБА_6 втратив право користування спірною квартирою в звязку з викладеним.

Так як відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу здоровя, в якому вона проживає.

Разом з тим, відповідно до матеріалів справи (а. с. 4) неповнолітній ОСОБА_6 зареєстрований у спірній квартирі, що підтверджує визначення його місця проживання, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.05.2012 року по справі № 1512/2-595/11 встановлено, що ані відповідачка, ані її дитина не мешкають в спірному будинку з 2009 року, спільного господарства із позивачкою не ведуть не сплачують комунальні послуги, судова колегія не може прийняти до уваги, оскільки вказані обставини зазначеним рішенням суду (а. с. 5) встановлені лише відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Крім того, відповідно до зазначеного рішення, відповідачки пояснювали, що вони не мешкають в спірній квартирі, оскільки позивачка їх вигнала, але вони не хочуть зніматися із реєстраційного обліку, так як вони втратили власне житло в лютому 2012 року внаслідок пожежі і зараз хочуть проживати в спірній квартирі, що на думку судової колегії свідчить про те, що в лютому 2012 року неповнолітній ОСОБА_6 був зареєстрований в спірній квартирі (а. с. 4), у звязку з відсутністю у нього іншого місця проживання та, яка є його місцем проживання, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Також судова колегія не приймає до уваги інші доводи апеляційної скарги, оскільки, вони, враховуючи обставини якими позивачка обгрунтовувалися позовні вимоги відповідно до позовної заяви (а. с. 2-3) та вищенаведене, не спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, враховуючи викладене та, оскільки вони не спростовують висновки суду.

За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 необхідно відхилити, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, треті особи Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, Київська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання таким, що втратив право користування приміщенням залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

ОСОБА_8

ОСОБА_2