Справа № 2/489/2423 /13 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 листопада 2013 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання довіреності недійсною, визнання права власності та витребування майна,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання довіреності недійсною, визнання права власності, витребування майна.

Позивач посилався на те, що він проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебувала в комунальній власності. Відповідачка ОСОБА_5 шляхом обману та зловживання довірою переконала його видати на її імя довіреність, пояснюючи це необхідністю збору документів для приватизації і подальшого укладення договору міни квартири АДРЕСА_1.

22 листопада 2010 року така довіреність була ним видана на імя ОСОБА_5 та нотаріально посвідчена.

В подальшому на підставі цієї довіреності відповідачка ОСОБА_5 13 січня 2011 року уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2012 року ОСОБА_7 була засуджена за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст. 358 КК України та ч. 3 ст. 190 КК України

Посилаючись на те, що наміру продавати зазначену квартиру в нього не було і на момент видачі довіреності він ще не мав права власності на спірне нерухоме майно, позивач просив суд визнати довіреність № 4924 від 22 листопада 2010 року, якою він уповноважив ОСОБА_5 розпоряджатися, в тому числі продати квартиру, недійсною, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати від ОСОБА_2 вказану квартиру і передати йому.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Просив про його задоволення.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник проти позову заперечували, вказуючи на те, що позов є безпідставним і не підлягає задоволенню.

Від відповідачки ОСОБА_5 надійшли письмові пояснення до суду в яких вона вказувала на те, що позов ОСОБА_4 не визнає.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_6 в судовому засіданні посилалася на те, що при посвідченні нею спірної довіреності вона діяла в межах і на підставі Закону України «Про нотаріат».

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 22 листопада 2010 року ОСОБА_4 видав на імя ОСОБА_8 (прізвище було змінено на ОСОБА_5) довіреність із правом підготувати відповідні документи для розпорядження та продати належну йому квартиру № 108, яка знаходиться за адресою: м.Миколаїв, вул.Космонавтів,132.

Довіреність було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 4924.

5 січня 2011 року на підставі розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 10 січня 2011 року.

13.01.2011 року між ОСОБА_8, яка діяла на підставі виданої ОСОБА_4 на її імя довіреності, та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за яким вона продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_3.

Даний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 17.

30 липня 2012 року вироком Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_5 визнана винною у вчинені злочинів, передбачених ч.1 ст. 358 КК України, ч. 1 ст. 190 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За змістом ч.1 ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Згідно із ст.1003 ЦК у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Пунктами 36, 39 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 3 березня 2004 року, діючої на момент виникнення спірних правовідносин, нотаріус зобовязаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї зі сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

При посвідченні правочинів нотаріус зясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (стаття 44 Закону України «Про нотаріат»), виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання.

Як вбачається з матеріалів справи на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 13.01.2011 року нотаріусу були подані документи, що підтверджують право власності ОСОБА_4 на майно, що відчужується; спірну довіреність позивачем не було скасовано та представництво за нею не було припинено в установленому законом порядку.

Крім того, нотаріусу при засвідченні довіреностей на нерухоме майно, щодо якого представникові треба буде вчиняти юридичні дії, не надано права вимагати від довірителя подання документів, які підтверджують його право власності на майно і не встановлено обовязку нотаріуса перевіряти чи вказане майно належить відповідній особі на праві власності, оскільки за довіреністю здійснюється лише письмове уповноваження, що видається однією особою іншій особі діяти від свого імені, а юридична сила довіреності оцінюється саме на час безпосереднього здійснення своїх повноважень представником, в даному випадку укладення ним правочину від імені довірителя, та не залежить від обсягу повноважень, якими довіритель наділив представника в момент її нотаріального засвідчення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання довіреності недійсною, визнання права власності та витребування майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська