РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2027/12982/12

2/643/327/13

19.08.2013 р. м.Харків

Московський районний суд м. Харкова:

у складі головуючого судді: Горбунової Я.М.,

при секретарі: Маріновій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Головне управління МВС України в Харківській області в особі відділу громадянства та реєстрації фізичних осіб Московського РВ ГУМВС України в Харківській області, Комунальне підприємство "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконкому Харківської міської ради (відділ приватизації житлового фонду), про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та поновлення порушених прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло внаслідок приватизації квартири АДРЕСА_1, яке видане Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконкому Харківської міської ради, визнання права користування квартирою АДРЕСА_1, визнання права на приватизацію зазначеної квартири.

Позовні вимоги мотивував тим, що його батько проживав та був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1, він також проживав разом із ним та набув право користування даною квартирою і став її наймачем. Згодом позивач був всиновлений сім'єю рідної сестри його батька та його фамілія після всиновлення була змінено з "ОСОБА_1" на "ОСОБА_1", а прізвище було змінено з "ОСОБА_1" на "ОСОБА_1". Згодом дана квартира була приватизована відповідачем ОСОБА_3 по довіреності від імені ОСОБА_1, однак даної довіреності він не видавав, а тому дана довіреність є підробленою та недійсною, внаслідок чого свідоцтво про приватизацію квартири підлягає скасуванню, а право на приватизацію поновленню.

В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи. Про причини неявки не повідомив, заперечень проти позову не надав.

Треті особи в судове засідання не з'явилися, подали до суду відповідні заяви про розгляд справи за їх відсутністю.

Суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача і ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рідний батько позивача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав та був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1. З моменту вселення ОСОБА_6 в дану квартиру з ним також разом проживав його син ОСОБА_1. Згідно рішення Московського районного суду м.Харкова від 18.11.1993 р. мати позивача ОСОБА_8 була позбавлена батьківських прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Українською РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно з положеннями ст. 65 Житлового кодексу Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Аналогічна норма закріплена ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства".

Таким чином, позивач на підставі закону набув право користування квартирою АДРЕСА_1 та фактично став її наймачем.

Згідно з постановою голови адміністрації Білоколодязської селищної ради від 02 червня 1993 року щодо позивача була встановлена опіка. Опікуном призначена рідна сестра батька позивача ОСОБА_9.

26 січня 1994 року позивач був усиновлений ОСОБА_10 та ОСОБА_9. Даний факт підтверджується постановою голови адміністрації Веделевського району Білгородської області від 20 січня 1994 року № 12 "Про всиновлення неповнолітнього ОСОБА_1", свідоцтвом про всиновлення від 26 січня 1994 року НОМЕР_5. Фамілія позивача після всиновлення було змінена з "ОСОБА_1" на "ОСОБА_1", а прізвище з "ОСОБА_1" на "ОСОБА_1". З моменту всиновлення позивач постійно проживав за адресою Російська Федерація, селище Білий Колодязь, Веделевського району Білгородської області. У зв'язку із усиновленням позивачу було видано свідоцтво про народження з іншою фамілією, свідоцтво видане відділом реєстрації актів цивільного стану Московського районного управління юстиції від 09 березня 2005 року серія НОМЕР_6. Попереднє свідоцтво про народження має наступні реквізити: НОМЕР_7 видане 31 березня 1992 року Московським відділом РАГС, м. Харків.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України (надалі - ЖК України) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з положеннями п. 3) ч. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Відповідно до ч. 3 ст. 25 ЗУ "Про охорону дитинства" у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім'ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім'ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім'ї.

Таким чином, в силу вищезазначених норм закону, за позивачем збереглося на право користування квартирою АДРЕСА_1. Дане право виникло та збереглося в силу закону і є безспірним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 біологічний батько позивача ОСОБА_6 помер. Даний факт підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_8 від 02 липня 1999 року, виданого Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану. При цьому після його смерті позивач, в силу ст. 71 ЖК України, ст. 247, 248 Сімейного кодексу України, ст. 18, 25 ЗУ "Про охорону дитинства" став єдиним користувачем квартири за адресою Україна, АДРЕСА_1

У 2012 році позивач дізнався, що спірна квартира приватизована. Правовстановлюючі документи на квартиру отримані ОСОБА_2 Судом в процесі розгляду справи була задоволена заява позивача про забезпечення доказів та витребувана інвентаризаційна справа відносно квартири АДРЕСА_1. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи приватизація відбулася за нотаріально посвідченою довіреністю від 14 березня 2011 року виданої громадянином ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_9, виданий Московським РВ ХМУ ГУ УМВС України в Харківській області, 10 липня 2007 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на ім'я ОСОБА_2 (паспорт НОМЕР_10, виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, 10.11.1998 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_4); зареєстровано у реєстрі № 2-529; номер бланку НОМЕР_11. У зв'язку із тим, що позивач категорично заперечував факт, що ним видавалася та підписувалася така довіреність, суд направив до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори запит щодо видачі даної довіреності. Згідно із відповіддю нотаріальної контори така довіреність не видавалася, а під даними реєстровими номерами були вчинені інші нотаріальні дії.

Враховуючи, що в довіреності був вказаний ідентифікаційний код судом також був направлений запит до Державної податкової інспекції Московського району м. Харкова щодо факту присвоєння громадянину ОСОБА_1 ідентифікаційного номеру. Згідно із відповіддю податкової інспекції ідентифікаццйний номер громадянину ОСОБА_1 не присвоювався та не видавався.

Враховуючи, що в довіреності також були вказані паспортні дані, то судом був направлений запит до Московського РВ ГУ ДМС України в Харківській області щодо факту видачі громадянину ОСОБА_1 паспорту громадянина України НОМЕР_9 від 10 липня 2007 року. Згідно із відповіддю міграційної служби громадянин ОСОБА_1 в органах міграційної служби не обліковувався, а паспорт з такими реквізитами був виданий іншій особі.

Із матеріалів приватизаційної справи вбачається, що позивач ОСОБА_13 із заявою на приватизацію своєї квартири не звертався, так само як і не вчиняв дій щодо отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності у встановленому законом порядку. Згідно матеріалів приватизаційної справи зазначені дії були вчинені ОСОБА_1 та ОСОБА_2, між тим, як встановлено в судовому засіданні, на час вичинення цих дій зазначені особи не представляли на законних підставах інтереси поизвача ОСОБА_1.

Крім того, з матеріалів приватизаційної справи вбачається, що по факту заволодіння квартирою АДРЕСА_1 СУ ГУМВДУ в Харківській області порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 358 КК України, в ході розслідування якої було встановлено, що при реєстрації права власності на цей об'єкт були використані підроблені документи та внесені в офіційні документи недостовірні данні.

Згідно ст. 8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну власність за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Відповідно до ч. 14, 15, 16 "Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян" затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 p. N 56 (яке діяло на час проведення приватизації), передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані агентства, бюро та інші організації, які виконують покладені на них обов'язки на договірних умовах з органом приватизації. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Даним положенням також передбачається, що квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму, для здійснення приватизації, громадянин звертається в орган приватизації, де отримує для заповнення бланк відповідної заяви (п. 18) та на підприємство, яке обслуговує жилий будинок за довідкою про склад сім'ї та займані приміщення (п. 20). У довідці про склад сім'ї вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним (п. 21). Оформлена заява на приватизацію квартири з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення подаються громадянином до органу приватизації (п. 23).

Згідно до положень ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, встановлених законом, зокрема статтею 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ст. 393 ЦК України правовий акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що позивач не здійснив ніяких дій, направлених на приватизацію спірної квартири.

Відповідно положень ч.1 ст. 216 та 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З урахуванням цих норм закону та обставин приватизації спірної квартири свідоцтво про право власності на це житло та розпорядження органу приватизації підлягає визнанню недійсними.

Положеннями ст. 2 Закону України "Про громадянство України" встановлений принц єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Відповідно до ст. 17 ЗУ"Про громадянство України" громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Згідно з положеннями ст. 18 громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням. Будь-яких клопотань про вихід із громадянства України позивач не подавав. У відповідності до положень цієї ж статті дитина, усиновлена іноземцями або особами без громадянства, може вийти з громадянства України за клопотанням одного з усиновителів. Позивач не подавав клопотань щодо виходу з громадянства України.

Відповідно до положень ст. 19 ЗУ "Про громадянство в Україні" підставами для втрати громадянства України є: добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновителів унаслідок усиновлення її іноземцями. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Таким чином, право позивача на приватизацію вищезазначеної квартири було порушено, оскільки її було проведено всупереч волі позивача.

Відповідно до п. 2) та п. 4) ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільного права та інтересу, зокрема, може бути визнання права та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що порушене право позивача на приватизацію може бути відновлено шляхом визнання за ним права користування квартирою АДРЕСА_1, та визнання права позивача на приватизацію даної квартири.

Враховуючи, що позивач не втратив громадянства України та у будь-яких правовідносинах із Україною він є громадянином України, а тому має право на реалізацію права на приватизацію спірної квартири після його поновлення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 10,11,60,169,208,209,212-215,224-226 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно внаслідок приватизації квартири АДРЕСА_1, НОМЕР_12 від 18 серпня 2011 року видане Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконкому Харківської міської ради (відділ приватизації житлового фонду).

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 у відповідності до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Суддя

19.08.2013