Справа № 2-85/13 Головуючий у І інстанції Чірков Г.Є.
Провадження № 22-ц/780/1755/13 Доповідач у 2 інстанції Волохов Л.А.
Категорія 20 29.04.2013
УХВАЛА

Іменем України

25 квітня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Касьяненко Л.І.

при секретарі Баліну П.П.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, в тому числі в інтересах малолітнього ОСОБА_4, треті особи: КП КОР " Вишгородське БТІ", Державний нотаріус 11- ї Київської нотаріальної контори, Служба в справах дітей Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про визнання договору дарування недійсним та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 15 жовтня 2011 року ОСОБА_3, маючи згоду своєї дружини - ОСОБА_5, за договором дарування передав у власність своєму сину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, цех по виробництву та переробці рибної продукції, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який розміщено на земельній ділянці площею 0,2779 га.

На думку ОСОБА_2, вчинюючи зазначений правочин, ОСОБА_3 намагався ухилитися від повернення боргу та запобігти зверненню стягнень на це майно під час примусового виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2011 року, яким ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 463 543 грн. 16 коп.

З цих підстав, посилаючись на вимоги ч.1 ст.202, ч. 5 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 234 ЦК України, просить визнати договір дарування недійсним, скасувати державну реєстрацію вказаного нерухомого майна, визнати право власності на вказане майно за ОСОБА_3 та зобов'язати останнього зареєструвати таке право.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2013 року у позові відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та просить за наслідками її розгляду апеляційним судом скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області, заслухавши доповідь судді-доповідача та осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали цивільної справи в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, та вивчивши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року №14 судам роз'яснено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення. Якщо докази у справі зібрані в порядку, передбаченому статтями 132, 133, 140 та частиною четвертою статті 191 ЦПК, суд може обґрунтувати ними рішення лише за умови, якщо вони були ним оголошені в судовому засіданні, пред'явлені для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, та досліджені в сукупності з іншими доказами. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Судом встановлено та визнається сторонами, що 15 жовтня 2011року ОСОБА_3 (Дарувальник) з однієї сторони та ОСОБА_5, діючи від імені малолітнього сина, як законний представник ОСОБА_4 (Обдаровуваний), ІНФОРМАЦІЯ_1, з другої сторони, уклали у письмовій формі, нотаріально посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 в особі його законного представника прийняв у дарунок належний Дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серїї НОМЕР_1, виданого Ровівською сільською радою Вишгородського району Київської області 06.09.2007 року на підставі Рішення виконавчого комітету Ровівською сільською радою Вишгородського району Київської області від 08.08.2007 року за № 35, зареєстрованого в Вишгородському бюро технічної інвентаризації 12.09.2007 року в книзі:1, номер запису: 1, реєстраційний № 18704508 цех по виробництву та переробці рибної продукції, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який розміщено на земельній ділянці площею 0,2779 га, кадастровий номер: НОМЕР_2.

Ці обставини також підтверджуються копією договору дарування (а.с.70).

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 28 липня 2011 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 1 березня 2012 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 463543, 17 грн. Відповідно до рішення визнано доведеним, що 15.04.2009 року та 19.01.2010 року ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_2 відповідно 49261 долар США та 8900 доларів США. (а.с.24, 29)

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні

(обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. (ч.1 ст.718 ЦК).

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. (ч.2 ст.719 ЦК).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Суди, розглядаючи справи щодо визнання недійсними правочину, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Судом встановлено та визнається сторонами, що позивач, не будучи стороною договору дарування та не будучи власником майна, яке дарувальник подарував обдарованому, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, а саме - права на отримання грошових коштів (боргу), виручених від продажу спірного нерухомого майна під час виконання судового рішення. При цьому позивач обрав спосіб захисту своїх порушених прав шляхом визнання правочину недійсним (п.2 ч.2 ст.16 ЦК), зазначаючи також, що правочин є фіктивним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог ОСОБА_2 та вважає, що суд правильно визначив правовідносини між сторонами у справі, правильним застосував відповідні норми матеріального права. Вирішуючи цю справу, суд правильно послався на те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину, коли само по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин, а у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Крім того, судом встановлено та визнається сторонами, що за наявності грошових зобов'язань ОСОБА_3 перед позивачем за рішенням суду, відповідне обтяження на спірне нерухоме майно в установленому законом порядку на день укладання спірного правочину не встановлювалося, арешт на нерухоме майно не накладався і не порушувалась питання щодо звернення стягнення на це майно у зв'язку під час виконання судового рішення.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статті 10, 60 ЦПК України визначають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України, частина перша якої передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивач не виконав вимоги закону щодо надання суду належних, допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, у тому числі: доказів на підтвердження порушення відповідачами прав позивача укладанням договору дарування.

Дані про те, що спірний правочин не виконано й обдарованим в особі його законного представника дарунок згідно вимог ст. 722 ЦК України не прийнято в справі відсутні. Докази протилежного позивач суду не надав.

Не надано позивачем докази, що ОСОБА_3 укладав правочин без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про те, що мотиви укладання договору дарування знаходяться поза межами правового регулювання нормами цивільного судочинства і за будь-яких обставин не впливають на його дійсність.

Перевіривши доводи апеляційної скарги позивача щодо незаконності та необґрунтованості судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки висновки місцевого суду щодо недоведеності позовних вимог ґрунтуються на доказах, які були надані сторонами та які досліджувались у судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права також колегія суддів вважає безпідставними, оскільки апелянтом не надано суду належних, допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які на думку апелянта є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених у рішенні.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, не знайшла доказів щодо порушення або неправильного застосування місцевим судом норм матеріального права та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального, а підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позову немає, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 січня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: