АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження 22-ц/774/7806/13
Справа № 2/0203/27/13 Головуючий в 1 інстанції - Казак С.Ю.
Категорія - 51 Доповідач - Кочкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2013 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Слоквенка Г.П.,

при секретарі - Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» про визнання дійсним припинення трудових відносин, зміни дати та формулювання причин звільнення, визнання недійсним наказів та зобов'язання їх скасувати, зобов'язання внести зміни до трудової книжки, стягнення сум за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 04.01.1999 року була прийнята на роботу до відповідача на посаду провідного економіста за строковим трудовим договором до 30.06.1999 року. В подальшому строковий трудовий договір було продовжено до 31.12.1999 року, а 01.01.2000 року згідно ст.23 КЗпПУ вона була переведена на тій же посаді за безстроковим трудовим договором; з 2004 року була переведена на посаду провідного спеціаліста-аналітика з дослідження товарного ринку у відділ маркетингу.

01.09.2005 року генеральним директором ВАТ «Дніпровагонмаш» було видано наказ №989, яким було передбачено скорочення чисельності службовців та допоміжних робітників на 5%, згідно із затвердженими списками робітників, які підлягають скороченню. 23.09.2005 року виданий наказ №1055 про скорочення з 01.10.2005 року посади провідного спеціаліста-аналітика з дослідження товарного ринку у відділі маркетингу з зазначенням, що цей наказ виданий в зв'язку із змінами в організації виробництва та праці. Позивачка вважає, що ніяких змін в організації виробництва та праці на підприємстві не відбувалось, з наказом №1055 від 23.09.2009 року та розпорядженням №2155-71 від 23.09.2005 року про її звільнення вона була ознайомлена 23.09.2005 року, однак, до 03.03.2006 року трудовий договір на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ розірваний не був.

03.03.2006 року наказом №84/к позивачку було звільнено за скороченням чисельності по п.1 ст.40 КЗпПУ з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку з 03.03.2006 року. Звільнення було погоджене з профспілкою. Вважає, що звільнення було проведене з порушенням трудового законодавства, оскільки відбулось в період її тимчасової непрацездатності, без пропонування іншої роботи, без проведення розрахунку на день звільнення. Після вручення 06.03.2006 року копії наказу про звільнення, вона подала заяву про видачу трудової книжки, яка їй видана не була. 15.06.2006 року нею було направлено телеграму про надіслання трудової книжки за місцем проживання, в зв'язку з тим, що трудові відносини з нею було припинено 03.03.2006 року на підставі наказу №84/к. Разом з цим, 06.03.2006 року було видано наказ №90/к про скасування наказу №84/к від 03.03.2006 року про її звільнення, наказ №88/к-о про надання їй відпустки, наказ №210/к від 04.05.2006 року про звільнення її за прогули на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ. Трудові відносини з нею було припинено 03.03.2006 року згідно наказу №84/к, відсутність згоди продовжувати трудові відносини вона висловила 06.03.2006 року і в телеграмі 15.03.2006 року, однак адміністрація відповідача примушує її до праці, вимагає від неї роботи, не обумовленої трудовим договором, що порушує її конституційне право на вільний вибір роду занять, професії та роботи. Наказ №131-а від 06.03.2006 року не може бути підставою для поновлення трудових відносин, оскільки він стосується скорочення посади, а не чисельності, відміняє дію наказу №1055 від 23.09.2005 року з 06.03.2006 року та вносить зміни до штатного розкладу з 06.03.2006 року. Таким чином наказ №1055 від 23.09.2005 року був чинний по 05.03.2009 року включно та був підставою для звільнення її з 03.03.2006 року. Ніяких заяв на надання відпустки вона не писала, оскільки таке право мають працівники.

З урахуванням зазначеного позивачка просила суд визнати дійсним припинення трудових відносин з 03.03.2006 року; змінити в наказі №84/к дату звільнення з 03.03.2006 року на 08.11.2012 року; змінити в наказі №84/к формулювання звільнення на ч.3 ст.38 КЗпПУ; визнати наказ №88/к-о від 06.03.2006 року про відпустку, наказ №90/к від 06.03.2006 року про скасування наказу про звільнення та наказ №210/к від 04.05.2006 року про звільнення за прогули недійсними та зобов'язати відповідача їх скасувати; зобов'язати відповідача внести зміни до трудової книжки; стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат в розмірі 2841 грн. 54 коп.; по лікарняному листку №044594 з 30.01.2006 року по 14.02.2006 року в сумі 211 грн. 32 коп., по лікарняному листку №044871 з 15.02.2006 року по 03.03.2006 року в сумі 594 грн. 94 коп.; компенсацію за невикористану відпустку у 2005, 2006 роках в сумі 1325 грн. 91 коп.; а загалом з урахуванням індексу інфляції 10214 грн. 97 коп.; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та затримку розрахунку при звільненні з урахуванням індексу інфляції з 06.03.2006 року по 16.05.2012 року в сумі 108503 грн. 72 коп.; стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 50000 грн.; застосувати негайне виконання рішення в частині стягнення однієї середньої заробітної плати в сумі 947 грн. 18 коп., вихідної допомоги в сумі 2841 грн. 54 коп., доплати по лікарняним в сумі 806 грн. 28 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано незаконними накази № 90/к від 06 березня 2006 року про відміну наказу № 84/к від 03 березня 2006 року про звільнення ОСОБА_2 на підставі п.1 ст. 40 КЗпПУ; наказ № 88/к-о від 06 березня 2006 року про надання ОСОБА_1 чергової відпустки; наказ № 210/к від 04 травня 2006 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Змінено в наказі № 84/к від 03 березня 2006 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 40 КЗП України дату звільнення з 03 березня 2006 року на 06 березня 2006 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» на користь держави судовий збір в сумі 114 грн. 70 грн. (том 3, а.с. 34-36).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та в частині встановлення судом дати звільнення 06 березня 2006 року та просить ухвалити нове про задоволення цих позовних вимог, в решті рішення суду залишити без змін (том 3, а.с.42).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 січня 1999 року позивачка була прийнята на роботу до відповідача на посаду провідного економіста за строковим трудовим договором до 30 червня 1999 року. В подальшому строковий трудовий договір продовжено до 31 грудня 1999 року, а з 01 січня 2000 року вона була переведена на посаду за безстроковим трудовим договором. З 2004 року була переведена на посаду провідного спеціаліста-аналітика з дослідження товарного ринку у відділ маркетингу (т.1, а.с. 170-173). 01 вересня 2005 року генеральним директором ВАТ «Дніпровагон-маш» було видано наказ №989, яким було передбачено скорочення чисельності службовців та допоміжних робітників на 5%, згідно із затвердженими списками робітників, які підлягають скороченню (а.с.251 том 2). 23 вересня 2005 року генеральним директором ВАТ «Дніпровагонмаш» був виданий наказ №1055 про скорочення з 01 жовтня 2005 року персоналу, у тому числі, посади провідного спеціаліста-аналітика з дослідження товарного ринку у відділі маркетингу з зазначенням, що цей наказ виданий в зв'язку із змінами в організації виробництва та праці (а.с. 12-17 т. 1). З наказом №1055 від 23 вересня 2005 року та розпорядженням №2155-71 від 23 вересня 2005 року про майбутнє звільнення позивачка була ознайомлена 23 вересня 2005 року (а.с. 18 том 1).

03 березня 2006 року відповідачем видано наказ №84/к за погодженням із профспілковим комітетом, відповідно до якого ОСОБА_1 була звільнена з займаної посади на підставі наказу №1055 від 23 вересня 2005 року за скороченням чисельності - п. 1 ст.40 КЗпПУ - з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку з 03 березня 2006 року (а.с. 19,79 т.1).

06 березня 2006 року відповідачем було видано наказ №131а про відміну дії наказу №1055 від 23 вересня 2005 року щодо скорочення посади провідного спеціаліста-аналітика з дослідження товарного ринку відділу маркетингу, яку займала позивачка, з 06 березня 2006 року (а.с.22 т.1).

06 березня 2006 року видано наказ №90/к про скасування наказу №84/к від 03 березня 2006 року про звільнення позивачки (а.с.21 т.1), наказ №88/к-о про надання ОСОБА_1 відпустки за період з 04 січня 2005 року по 03 січня 2006 року на 24 календарних дні та додаткову відпустку на 7 календарних днів з 06 березня 2006 року по 06 квітня 2006 року включно (а.с.28 т. 1).

04 травня 2006 року відповідачем було видано наказ №210/к про звільнення ОСОБА_1 з 06 квітня 2006 року на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ за відсутність на роботі без поважних причин з 07 квітня 2006 року (а.с.80 т.1).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що відповідач фактично звільнив позивачку на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку із скороченням посади, звернувшись до профспілкового комітету з поданням про звільнення та отримавши таку згоду, видавши 03 березня 2006 року наказ №84/к про звільнення, довівши його до відома позивачки та вручивши їй копію останнього, зробивши відповідний запис у трудову книжку. Позивачка фактично погодилась з припиненням трудових відносин та не бажала продовжувати останні, заперечуючи лише проти дати звільнення - 03.03.2006 року, оскільки в цей час перебувала на лікарняному. Фактичною датою звільнення позивачки є 06 березня 2006 року - перший робочий день після 03 березня 2006 року. Ці висновки суду сторонами не оспорюються, тому апеляційним судом не ревізуються.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині зміни формулювання причин звільнення в наказі №84/к від 03.03.2006 року, суд 1 інстанції правильно виходив із того, що розірвання трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпПУ. проводиться за ініціативою працівника на підставі поданої останнім заяви, а ОСОБА_1 такої заяви не подавала і в своїх позовних заявах неодноразово зазначала, що вважає себе звільненою на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача доплати по листку непрацездатності №044594 з 30.01.2006 року по 14.02.2006 року в сумі 211 грн. 32 коп., суд правильно виходив із того, що вказані виплати проведені відповідачем у відповідності до діючого законодавства, що підтверджується довідкою Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (том 1, а.с.100-105). По листку непрацездатності №044871 за період з 15.02.2006 року по 03.03.2006 року, який позивачка направила на підприємство поштою 06.04.2006 року (том 1, а.с.26,27), оплата у сумі 594гр. 96коп. була проведена у квітні 2006 року (том 2, а.с.157) у розмірі 100%, тому суд правильно відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, затримки у видачі трудової книжки та за час вимушеного прогулу, суд 1 інстанції виходив із того, що відсутня вина відповідача в затримці видачі трудової книжки та не проведенні розрахунку, оскільки між сторонами існував спір з приводу припинення чи продовження трудових відносин, а в подальшому, після видачі наказу №210/к від 04.05.2006 року про звільнення ОСОБА_1 за прогул, їй направлялось запрошення для отримання трудової книжки на підприємстві, однак, вона не з'явилась і не дала своєї згоди на направлення трудової книжки поштою.

Однак, вказані висновки не відповідають фактичним обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права, що, згідно із п.3, 4 ч.1 ст. 309 є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення. Із телеграми від 15 березня 2006 року (том 1, а.с.7) вбачається, що ОСОБА_1 вимагала направити трудову книжку поштою за її місцем проживання. Пояснення представників відповідача про те, що вони вважали трудові відносини ОСОБА_1 з підприємством такими, що не припинилися, - не являються підставою для звільнення підприємства від обов'язку вручити трудову книжку звільненому працівнику, оскільки судом встановлено незаконність вказаних наказів, і в цій частині рішення суду не оспорюється.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, а згідно із ч.4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Із матеріалів справи вбачається, що трудова книжка фактично була вручена представнику позивачки ОСОБА_3 12 листопада 2009 року (том 2, а.с.174).

Крім того, відповідно до ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ст.. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом 1 інстанції безспірно встановлено, що останнім днем роботи ОСОБА_1 було 6 березня 2006 року, і в цей день вона була на роботі, однак, заробітна плата за цей день ні на час розгляду справи у суді 1 інстанції, ні на час розгляду справи в апеляційному суді, позивачці не виплачена, остаточний розрахунок не проведений, і цього факту представники відповідача не заперечували.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за затримку розрахунку підлягають повному задоволенню відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України.

Із довідки про заробітну плату ОСОБА_1 встановлено, що у січні-лютому 2006 року, жовтні, листопаді, грудні 2005 року вона хворіла і отримувала допомогу у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю (том 1, а.с.50-51). Тому відповідно до п.2, 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» для визначення середньої заробітної плати береться зарплата за серпень 2005 року - 755гр. 54коп. та за вересень 2005 року - 947гр. 18коп., кількість робочих днів - відповідно 22 та 22. Тому середньомісячна зарплата складає 851гр. 36коп. (755гр. 54коп. + 947гр. 18коп. = 1702гр. 72коп: 2), а середньоденна - 38гр. 70коп. (1702гр. 72коп.: 44). За період з 7 по 31 березня 2006 року за 18 робочих днів сума середнього заробітку, який підлягає стягненню із відповідача складає 696гр. 60коп., за квітень - грудень 2006 року - 7662гр. 24коп. (851гр. 36коп. х 9), за 2007 рік - 10 216гр. 32коп. (851гр. 36коп. х 12), за 2008-2012 роки по 10 216гр. 32коп. за кожен рік, за січень - квітень 2013 року - 3405гр. 44 коп. (851гр. 36коп. х 4), за 12 робочих днів травня 2013 року - 464гр. 40коп. (38гр. 70коп.х 12). Всього за вказаний період - 73 562гр. 60коп.

У той же час підстав для стягнення індексу інфляції не вбачається, оскільки середній заробіток, який стягується за час вимушеного прогулу та за затримку розрахунку, індексації не підлягає.

Рішення суду у частині відмови у стягненні моральної шкоди є правильним, оскільки вказана вимога позивачкою була заявлена 02.03.2007 року в заяві про уточнення позовних вимог, тобто через майже рік після звернення до суду з позовом. Доказів щодо поважності причин пропуску встановленого ст.233 КЗпПУ тримісячного строку для звернення до суду позивачка не надала, клопотань про поновлення останнього не заявляла. А стороною відповідача було заявлено про застосування строків позовної давності.

Також правильним є рішення суду у частині відмови у стягненні компенсації за невикористану відпустку, оскільки із матеріалів справи вбачається, що після видання наказу №88/к-о від 06.03.2006 року про відпустку ОСОБА_1 були нараховані і виплачені відпускні у повному розмірі (том 1, а.с.51, том 2, а.с.191).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача внести у трудову книжку ОСОБА_1 необхідні записи, суд 1 інстанції виходив із того, що вказані записи можуть бути внесені відповідачем добровільно після набрання рішенням чинності, а у разі спору - позивачка може звернутись до суду у загальному порядку. Однак, із вказаними висновками погодитись неможливо, оскільки судом 1 інстанції безспірно встановлено незаконність наказу № № 210/к від 4 травня 2006 року та фактичне звільнення ОСОБА_1 з 6 березня 2006 року на підставі наказу № 84/к за скороченням чисельності (п.1 ст. 40 КЗпПУ). У цій частині рішення суду не оспорювались і набрало чинності, однак, станом на 30 вересня 2013 року вказані записи у трудову книжку ОСОБА_1 відповідачем не внесені, а у разі повторного звернення до суду позивачки із такими вимогами у відкритті провадження може бути відмовлено (п.2 ч.2 ст. 122 ЦПК України). Суд 1 інстанції вказаного не врахував та необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, тому рішення суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вказаних вимог.

У частині відмови у стягненні вихідної допомоги у розмірі 3-місячного заробітку рішення суду є правильним, оскільки при звільненні за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України виплачується вихідна допомога у розмірі 1-місячного заробітку, яку позивачка отримала, чого і не заперечувала у своїй позовній заяві (том 1, а.с.2, зворот).

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави у сумі 849гр. 97коп. (735гр. 27коп. + 114,70гр.).

Керуючись ст.. 307, ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2013 року у частині відмови у внесенні змін до трудової книжки, стягненні середнього заробітку скасувати і ухвалити нове рішення, яким вказані позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 7 березня 2006 року по 21 травня 2013 року у сумі 73 526гр. 60коп.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» судовий збір на користь держави у сумі 849гр. 97коп.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Дніпровагонмаш» внести у трудову книжку ОСОБА_1 записи про скасування наказу № 210/к від 4 травня 2006 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ та про звільнення ОСОБА_1 з 6 березня 2006 року на підставі наказу № 84/к за скороченням чисельності (п.1 ст. 40 КЗпПУ).

В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :