Справа № 182/6966/13-ц
Провадження № 2/0182/3173/2013
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05.12.2013 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

за участю секретаря Скоробогатової А.О.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву Публічного акціонерного товариства „Нікопольський завод феросплавів до ОСОБА_2 про стягнення суми, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення суми.

На підтримку своїх вимог посилається на наступне.

14.01.2008 року, відповідно до наказу № 20, ОСОБА_2 (далі за текстом - відповідач) була прийнята на роботу на ПАТ „Нікопольський завод феросплавів (далі за текстом - ПАТ НЗФ або позивач) буфетником у структурний підрозділ товариства - комбінат громадського харчування та торгівлі (далі - КГХТ). Відповідно до наказу (розпорядження) № 548, ОСОБА_2 була переведена на посаду інспектора з кадрів того ж підрозділу. За перший робочий рік, а саме з 14.01.2008 року по 13.01.2009 року, відповідачем була використана щорічна відпустка тривалістю 24 календарних днів (з 15.12.2008 року по 10.01.2009 року). За другий рік роботи у товаристві з 14.01.2009 року до 13.01.2010 року, що дає право на щорічну відпустку, відповідачем була використана дана щорічна відпустка, тривалістю 24 календарних днів, а саме з 02.03.2009 року по 26.03.2009 року. Дана інформація підтверджується довідкою відділу управління персоналом ПАТ НЗФ № 277- 4011 від 29.04.2011 року. При цьому, 17.11.2009 відповідач подала заяву про надання їй з 23.11.2009 року по 26.09.2012 року, оскільки в неї 26.09.2009 року народилась донька, відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до розпорядження № 62 від 18.11.2009 року, відповідачці була надана така відпустка. Але відповідач перервала свою відпустку по догляду за дитиною та, згідно розпорядження № 38 від 29.06.2011 року, стала до роботи з 01.07.2011 року. Таким чином, з урахуванням положень п.3 ч.1 ст.9 Закону України „Про відпустки, ч.2 ст.181 КЗпП України, після переривання соціальної відпустки період стажу роботи ОСОБА_2, що дає їй право на щорічну відпустку, змістився на 1 рік 7 місяців 7 днів (на час перебування в соціальній відпустці) та почав обчислюватись з 21.08.2011 року. Далі, за наступний період роботи, який дає право на щорічну відпустку, тобто з 21.08.2011 року по 20.08.2012 року, відповідач використала 26 календарних днів щорічної відпустки, а саме з 05.12.2011 року по 30.12.2011 року (розпорядження про надання відпустки від 04.11.2011 року). За робочий рік з 21.08.2012 року по 20.08.2013 року, що дає право на щорічну відпустку, відповідач використала 26 календарних днів щорічної відпустки з 01.03.2012 року по 27.03.2012 року. 26.03.2012 відповідач подала заяву до відділу управління персоналом (ВУП) ПАТ НЗФ про надання їй з 01.04.2012 року по 26.09.2012 року (в межах встановленого періоду) відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до розпорядження начальника ВУП № 14 від 30.03.2012 року, відповідачці була надана така соціальна відпустка. Знаходячись у соціальній відпустці до 26.09.2012 року, ОСОБА_2 25.09.2012 подала заяву на ім'я директора з персоналу та соціальних питань ОСОБА_3, в якій просила звільнити її з заводу за власним бажанням з 27.09.2012 року. Відповідно до наказу № 355 від 25.09.2012 року про припинення трудового договору, ОСОБА_2 27.09.2012 року було звільнено з заводу за ст.38 КЗпП України. Під час звільнення, при проведенні розрахунку з працівником, було встановлено, що за відповідачем виникла заборгованість перед підприємством в розмірі 4 896,00 грн. за невідпрацьовані дні відпустки (розрахунковий лист додається) у кількості 35 календарних днів. З розрахунком боргу відповідач ознайомилась у день звільнення, що підтверджується її підписом на копії наказу № 355 про припинення трудового договору. Крім того, ОСОБА_2 27.09.2012 написала заяву на ім'я головного бухгалтера ПАТ НЗФ ОСОБА_4 про те, що вона суму заборгованості буде вносити у касу заводу протягом 5 місяців рівними частинами до 15 числа щомісячно. Проте, до дня подання позову до суду, відповідач не здійснила жодного платежу для погашення заборгованості в розмірі 4 896,00 грн. За таких обставин звернулись до суду і просять стягнути з відповідачки суму заборгованості та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, попросивши суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнувши з відповідача заборгованість, вказану в позові.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала, але посилалась на ту обставину, що заборгованість перед заводом виникла не з її вини, а з вини тих людей, які нараховували їй відпустки та гроші. Коли вона йшла у відпустку, їй ніхто не сказав про те, що за нею рахується борг і гроші їй нараховуються наперед. Вона планувала працювати на заводі, однак, так склались обставини, що вона через хворобу дитини вимушена була звільнитись з заводу. Коли вона звільнялась, лише тоді дізналась про борг, який за нею обраховується. Це вина багатьох людей, які недобросовісно виконували свої обовязки і не піднімали її особову картку під час нарахування відпусток та грошової допомоги. Коли стало питання про борг, її навіть звільняти не хотіли, поки вона не сплатить цей борг. Але їй платити нічим. Тому вона вимушена була написати під диктовку заяву про те, що зобовязується виплатити борг за пять місяців. Але написала вона цю заяву тільки для того, щоб їй віддали трудову книжку. Повторює, що не заперечує виплачувати борг перед заводом, але на теперішній час їй виплачувати ні з чого, бо вона не працює через неможливість влаштувати дитину до дитячого садочку. Крім того, її дитина дуже часто хворіє і відвідання дитячого садочку є причиною її частих хвороб. Вона не відмовляється сплатити борг, якщо в неї буде можливість влаштуватись хоч на якусь роботу і отримувати гроші.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до п.2 ст.127 КЗпПП України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з виходом на пенсію.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", не утримані при звільненні суми за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки не можуть бути стягнені з нього судом у тому разі, коли трудовий договір припинено з підстав, зазначених у пунктах 3, 5, 6 ст. 36, пунктах 1, 2, 5 ст. 40 КЗпП, а також при направленні на навчання та у зв'язку з виходом на пенсію. Роботодавець може звернутись із зазначеними вимогами до суду стосовно до правил ч.2 ст.233 КЗпП протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум.

Відповідно до п.2.7 Положення про порядок розрахунку і виплати грошової винагороди при наданні щорічної відпустки (дане положення є додатком № 4 до Колективного договору, що діяв на час звільнення відповідача з підприємства), у всіх випадках звільнення, окрім випадків, зазначених у п.2.6 цього Положення, з виплат остаточного розрахунку працівника, який використав щорічну відпустку у поточному році, але на чає звільнення не має права на щорічну відпустку повної тривалості, утримується сума грошової винагороди за невідпрацьований час.

Як встановлено в судовому засіданні, 14.01.2008 року, відповідно до наказу № 20, відповідачка ОСОБА_2 була прийнята на роботу на ПАТ НЗФ буфетником у структурний підрозділ товариства КГХТ (а.с.7). Відповідно до наказу (розпорядження) № 548, відповідачка була переведена на посаду інспектора з кадрів того ж підрозділу (а.с.9). За перший робочій рік відповідачем була використана щорічна відпустка тривалістю 24 календарних днів (з 15.12.2008 року по 10.01.2009 року). За другий рік роботи у товаристві відповідачем була використана щорічна відпустка, тривалістю 24 календарних днів, а саме з 02.03.2009 року по 26.03.2009 року. Дана інформація підтверджується довідкою відділу управління персоналом ПАТ НЗФ № 277- 4011 від 29.04.2011 року (а.с.19). 17.11.2009 відповідач подала заяву про надання їй відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.12). Відповідно до розпорядження № 62 від 18.11.2009 року, відповідачці була надана така відпустка. Але відповідач перервала свою відпустку по догляду за дитиною та, згідно розпорядження № 38 від 29.06.2011 року, стала до роботи з 01.07.2011 року (а.с.11). Таким чином, після переривання соціальної відпустки, період стажу роботи ОСОБА_2 змістився на 1 рік 7 місяців 7 днів (на час перебування в соціальній відпустці) та почав обчислюватись з 21.08.2011 року. Далі, за наступний період роботи відповідач використала 26 календарних днів щорічної відпустки, а саме з 05.12.2011 року по 30.12.2011 року. За робочий рік з 21.08.2012 року по 20.08.2013 року відповідач використала 26 календарних днів щорічної відпустки з 01.03.2012 року по 27.03.2012 року. 26.03.2012 року відповідач подала заяву до відділу управління персоналом (ВУП) ПАТ НЗФ про надання їй з 01.04.2012 року по 26.09.2012 року (в межах встановленого періоду) відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідно до розпорядження начальника ВУП № 14 від 30.03.2012 року, відповідачці була надана така соціальна відпустка. Знаходячись у соціальній відпустці до 26.09.2012 року, відповідачка 25.09.2012 подала заяву на ім'я директора з персоналу та соціальних питань ОСОБА_3 з проханням звільнити її з заводу за власним бажанням з 27.09.2012 року (а.с.14). Відповідно до наказу № 355 від 25.09.2012 року про припинення трудового договору, ОСОБА_2 27.09.2012 року було звільнено з заводу за ст.38 КЗпП України (а.с.15). Під час звільнення відповідачки, при проведенні розрахунку, було встановлено, що за ОСОБА_2 виникла заборгованість перед підприємством в розмірі 4 896,00 грн. за невідпрацьовані дні відпустки у кількості 35 календарних днів (а.с.15-17, 20-25). З розрахунком боргу відповідач ознайомилась у день звільнення, що підтверджується її підписом на копії наказу № 355 про припинення трудового договору. Крім того, ОСОБА_2 27.09.2012 написала заяву на ім'я головного бухгалтера ПАТ НЗФ ОСОБА_4 про те, що вона суму заборгованості буде вносити у касу заводу протягом 5 місяців рівними частинами до 15 числа щомісячно (а.с.18). Проте, до дня подання позову до суду, відповідач не здійснила жодного платежу для погашення заборгованості в розмірі 4 896,00 грн.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки і суму судових витрат в 229 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, ст. 3-10, 30, 57-60, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства „Нікопольський завод феросплавів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства „Нікопольський завод феросплавів 4 896,00 грн. 00 коп. боргу та 229 грн. 40 коп. судових витрат. А всього 5 125 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів після отримання через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_5