Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 1616/5302/2012
Провадження № 2/553/235/2013
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25.12.2013м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Полтаві в складі:

головуючого - судді Кононенка С.Д.,

при секретарі - Бобильовій А.П.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
представника відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 - ОСОБА_6, у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Полтаві, розглянувши цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про
визнання права власності на 1/2 частину
садиби та зустрічним позовом ОСОБА_5, до
ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_5 в порядку
спадкування за законом право власності
на 1/2 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визнання за ОСОБА_3 в порядку
спадкування за законом право власності
на 1/2 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2013 року до суду звернулася
позивач ОСОБА_1 з позовом до
спадкоємців померлого ОСОБА_7, а саме
відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_3 про
визнання за нею права власності на 1/2
частину садиби, що складається з
житлового будинку «А-1», літньої кухні
«Б» ,сараю «б», гаражу «Г», погрібу «а-2»,
воріт№1 та огорожі № 2, за адресою:
АДРЕСА_1.

До початку розгляду справи по суті до
суду звернулися відповідачі ОСОБА_5 та
ОСОБА_3, із зустрічним позовом до
позивача ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_5
та ОСОБА_3, кожним окремо, в порядку
спадкування за законом право власності
за кожним на 1/2 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

В ході судового розгляду справи
позивач ОСОБА_1 підтримала свої позовні
вимоги на підставі поданих до суду
доказів та просила суд їх задовольнити.

При цьому ОСОБА_1 посилалася на те, що
вказану садибну ділянку та основний
будинок «А-1» було створено ними
спільно, як подружжям за їх спільні
кошти із покійним чоловіком ОСОБА_7, що
підтверджується наданими суду
доказами.

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 до неї не визнала на підставі
поданих до суду доказів.

Представники відповідачів ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 підтримала вимоги своїх
зустрічних позовів своїх довірителів
на підставі поданих до суду доказів та
просила суд їх задовольнити.

Вимоги первісного позову ОСОБА_1 до них,
кожний окремо не визнали.

При цьому представники відповідачів
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посилалися, що дану
садибну ділянку отримав саме ОСОБА_7, і
основний будинок «А-1» будувався
виключно за його кошти, не зважаючи на
те, що в цей час він перебував в
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1

Представник Виконавчого комітету
Ленінської районної у м. Полтаві ради
Вовк В.Ф. в ході судового розгляду
справи при вирішенні спору по суті
поклався на розсуд суду.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1,
її представника ОСОБА_2, представників
відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_4,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
покази допитаних в судовому засіданні
свідків, дослідивши подані сторонами
докази та оцінивши їх в сукупності, суд
вважає , що позовні вимоги позивача
ОСОБА_1 підлягають до задоволення
виходячи із наступного.

При цьому зустрічний позов ОСОБА_5, до
ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_5 в порядку
спадкування за законом право власності
на 1/2 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку та
зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання за ОСОБА_3 в порядку
спадкування за законом право власності
на 1/2 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку
підлягають до часткового задоволення
виходячи із наступного.

Так судом встановлено, що рішенням № 396
від 11 вересня 1973 року Виконавчого
комітету Ленінської районної у м.
Полтаві Ради ОСОБА_7 була виділена
земельна ділянка ,що розташована у
АДРЕСА_1 під будівництво житлового
будинку.

Актом № 71 від 27.11.2012 року та показами
свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11
підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7,
як молодята почали проживали за
вказаною адресою з 1982 року, та мали
намір після збудування житлового
будинку в тому обсязі, щоб у ньому
можливо було проживати, зареєструвати
свій шлюб.

Таким чином між ОСОБА_1 та ОСОБА_7
фактично була укладена угода про
створення спільної власності у вигляді
житлового будинку з надвірними
будівлями за адресою: АДРЕСА_1

При цьому на переконання суду виниклі
між ними правовідносини по створенню
спільного майна внаслідок сумісної
діяльності регулюються ст.430 ЦК України
(в редакції 1963 р.), що діяла на момент
укладання усної угоди, з якої
вбачається, що за договором про
сумісну діяльність сторони
зобов'язуються сумісно діяти для
досягнення спільної господарської
мети, в тому числі будування жилих
будинків, що відноситься до категорії
задоволення своїх особистих побутових
потреб.

Відповідно ст.432 ЦК України( в редакції
1963 р.) для досягнення спільної мети
,учасники договору про сумісну
діяльність роблять внески грошима, чи
іншим майном або трудовою участю і
грошові та інші майнові внески
учасників договору, а також майно,
створене або придбане в результаті їх
спільної діяльності, є їх спільною
власністю. Договір про спільну
діяльність взагалі не передбачає
письмову або нотаріальну форму угоди
(ст.ст.430-434 ЦК України (в редакції 1963
року).

Те, що договір про сумісну діяльність
може укладатися для будівництва
житлового будинку і це спільне
створення майна відноситься до
задоволення особистих побутових
потреб, що вбачається з п.4 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 7 від
04.10.1991 року «Про практику застосування
судами законодавства ,що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок».

Таким чином, відповідно до вимог ст.ст.
86 та 112 ЦК України (в редакції 1963 р.) ними
була створена спільна сумісна
власність з рівними частками, бо інше
не оговорювалося в укладеній угоді.

Так, згідно з ст.44 ЦК України( в редакції
1963 року), письмові угоди повинні
укладатися між громадянами на суму
понад 100 карбованців. Але зі змісту ст. 45
ЦК України (в редакції 1963 р.) вбачається,
що недодержання форми угоди ,якої
вимагає закон, тягне за собою її
недійсність тільки у разі, якщо такий
наслідок прямо зазначено в законі, але
в ст.ст.47-58 ЦК України (в редакції 1963
року) недодержання письмової форми
угоди не є підставою для її
недійсності.

Стаття 46 ЦК України ( в редакції 1963 р.)
передбачає єдиний наслідок
недодержання простої письмової форми
угоди у вигляді позбавлення сторін
права в разі спору посилатися для
підтвердження угоди на покази свідків,
але не забороняє використовувати
покази свідків на підтвердження
створення спільної сумісної власності.

При цьому на підтвердження укладання
угоди про спільну діяльність між
ОСОБА_1 та ОСОБА_7 при створенні житла
суду були надані наступні письмові
докази: - свідоцтво про укладення шлюбу
НОМЕР_1 від 05 листопада 1983 року; - домова
книга на будинок ,з якої вбачається, що
позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_7 були
прописані за адресою: АДРЕСА_1 з 14.09.1984
року, тобто з моменту, коли житловий
будинок «А-1», можливо було
використовувати під житло з відміткою
станом на час видання «дом строится»; -
акт № 71 від 27.11.2012 року з якого
вбачається, що позивачка ОСОБА_1 з
ОСОБА_7 проживали АДРЕСА_1 з 1982 року.

Таким чином судом встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_7 вважали, що їх частки
у спільному майні є рівними, тому що
після реєстрації шлюбу, яку вони
планували на 1983 рік, згідно з ст.22
Кодекс про шлюб та сім'ю України ( в
редакції 1969 року): «... майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном».

При цьому вони робили майнові внески у
вигляді грошових коштів і трудової
участі , в тому числі на будівництві
працювали родичі ОСОБА_1, що
підтвердили у судовому засіданні
свідки ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11
та ОСОБА_14

З їх показів вбачається, що грошові
кошти на будівництво надавалися
батьками ОСОБА_1, в тому числі не тільки
грошовими коштами а і будівельними
матеріалами, які привозилися родичами
ОСОБА_1

Після переїзду ОСОБА_7 із м. Полтави до
м. Люботин, де він проживав до момента
своєї смерті, тобто з 1996 року усі
ремонтні та упоряджувальні роботи
позивачка ОСОБА_1, яка залишилася
проживати за вказаною адресою,
проводила за власний рахунок, втому
числі облаштувала нову огорожу.

В судовому засіданні представники
відповідачів по первісному позову
стверджували , що житловий будинок був
вже побудований у 1976-1977 роках . На
підтвердження цього вони надали суду
докази у вигляді показань свідків.

Так, представник відповідачів ОСОБА_6,
допитаний у судовому засіданні в
якості свідка пояснив, що більша
частина будинку була побудована до 1978
року, а потім він знаходився на дійсній
військовій службі. Також стверджував,
що житловий будинок будувався на двох
господарів - братів ОСОБА_7.

Але його покази спростовуються
проектом на будівництво
одноповерхового будинку на ім'я
ОСОБА_7, технічними паспортами на
зведений будинок 1995 та 2012 років, з яких
вбачається ,що будинок був побудований
у 1983 році, домовою книгою на будинок, з
якої вбачається, що позивачка і ОСОБА_7
були прописані за адресою АДРЕСА_1
14.09.1984 року, тобто тоді, коли житловий
будинок можливо було використовувати
під житло з відміткою станом на час
видання «дом строится».

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні
показав, що приймав участь тільки у
будівництві флігеля, будинка на
садибній ділянці він не бачив.

Свідок ОСОБА_16 стверджувала, що
будинок був побудований у 1976-1977 роках,
що знаходиться у протиріччі з показами
свідка ОСОБА_6 про роки будівництва.
Окрім того, з показів свідків ОСОБА_9 та
ОСОБА_11 вбачається, що цей свідок
знаходиться у край неприязних
стосунках з ОСОБА_1. Тому суд критично
відноситься до показів даних нею у
судовому засіданні, та не приймає їх
належними доказами по справі.

Крім того вони також спростовуються
письмовими доказами : технічними
паспортами на зведений будинок 1995 та 2012
років та домовою книгою на будинок, з
якої вбачається, що позивачка і ОСОБА_7
були прописані за адресою АДРЕСА_1 з
14.09.1984 року, тобто тоді, коли житловий
будинок можливо було використовувати
під житло з відміткою станом на час
видання «дом строится».

Покази свідка ОСОБА_17 також
протирічать письмовим доказам по
справі. Вона також стверджує,що будинок
будувався як двоповерховий братами
ОСОБА_7 і будівництво було закінчено
раніше, чим відбулося весілля у 1983 році.
Але з її показів вбачається, що частина
цегли завозилася з Кобеляк, що
підтверджує покази ОСОБА_1 та ОСОБА_14
Тобто, фактично спростовує покази
ОСОБА_6 та ОСОБА_16

При цьому усі наведені свідки
пояснюють, що у 1983 році в будинку вже
працювало опалення, але це
спростовується технічним паспортом на
котел ,який був виготовлений у 1985 році,
що підтверджує пояснення ОСОБА_1 в тій
частині, що в зимовий час до 1985 року
вони в будинку не проживали і
спростовують в цій частині покази
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_16 та ОСОБА_17.

Разом з тим той факт, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_7 за спільні кошти створювали
спільну сумісну власність також
підтверджується показами свідків.

Так свідок ОСОБА_13, пояснив, що приймав
участь у будівництві з 1982 року та
власноручно проводив зварювальні
роботи по облаштуванню фундаменту. У 1986
році провадив газ у будинок, що
підтверджується проектом від 15 жовтня
1986 року, та в липні 1987 року проводив
водогін (це в період шлюбу ОСОБА_1 та
ОСОБА_7), що також вбачається з
відповідного проекту.

Свідок ОСОБА_9 також підтвердив, що
будівництво будинку відбувалося у
1982-1983 роках і те, що у ОСОБА_7 грошових
коштів на будівництво не було. І тому
грошові кошти на будівельні матеріали
для цього надавали батьки ОСОБА_1

Аналогічні покази надали суду свідки
ОСОБА_11 та ОСОБА_10 При цьому ОСОБА_11
пояснив, що і сам приймав участь у
будівництві у 1982-1983 роках і разом з ним
працювали родичі ОСОБА_1 та грошові
кошти на будівництво у більшому
розмірі надавали батьки ОСОБА_1. При
цьому вони у Кобеляках придбавали
цеглу для будівництва.

Також в ході судового розгляду справи
судом було встановлено, що до укладення
договору про сумісну діяльність ОСОБА_7
побудував у 1980 році (не в 1974-1976 роках, як
вказують свідки відповідачів, що також
спростовує їх покази ) літню кухню "Б".
Згідно з рішенням виконкому
Ленінської районної ради № 323 від 28.10.1986
року, в період знаходження ОСОБА_1 в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 дозвіл
на здачу будинку в експлуатацію
можливо було отримати тільки
переобладнанням житлового флігеля "Б-1"
під літню кухню, що ними було зроблено і
в зв'зку з виконаними роботами, під час
перебування у шлюбі, згідно акту від 02
березня 1994 року. Закінчений
будівництвом житловий будинок з
надвірними будівлями був зданий в
експлуатацію (акт № 126 ) і власність
була оформлена на ім'я ОСОБА_7 в зв'язку
з тим, що земельна ділянка під
будівництво була надана йому ще у 1973
році.

Таким чином, в період шлюбу майно, що
належало ОСОБА_7 до шлюбу на праві
приватної власності істотно
збільшилася у своїй вартості і згідно
з ст. 25 КпШС України є спільним майном
подружжя і підлягає розподілу разом з
житловим будинком та частина ОСОБА_1
складає 1/2.

Таким чином з наведеного вбачається, що
правовідносини по створюванню
спільної сумісної власності
регулюються наведеними вище правовими
нормами ЦК України (в редакції1963 р.),
Кодексом про шлюб та сім'ю України (в
редакції 1969 року), ст.58 Конституції
України і п.4 Прикінцевих та
перехідних положень до ЦК України.

Згідно з ст.357 ЦК України частки у праві
спільної часткової власності
вважаються рівними, якщо інше не
встановлено домовленістю
співвласників або законом, а ніякої
іншої домовленості про нерівність
часток між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 не
існувало.

Таким чином позивачка має право на
розподіл майна, що належав їй та ОСОБА_7
на праві спільної сумісної власності
та визнання за нею права власності на
1/2 його частину.

При цьому суд не знаходить підстав для
залишення позову ОСОБА_1 без розгляду,
яке стверджувалося представниками
відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3,
оскільки відповідно до ст.261 ЦК України
початок перебігу строку позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася, або могла довідатися
про порушення свого права. ОСОБА_1 і
ОСОБА_7 проживали у спірному будинку до
1996 року, після чого ОСОБА_7 переїхав на
інше місце проживання. ОСОБА_1
продовжила користуватися спільною
сумісною власністю до його смерті
ІНФОРМАЦІЯ_3. Житловий будинок з
надвірними будівлями ОСОБА_7 залишив
ОСОБА_1 не зробивши при цьому ніяких
розпоряджень. З цього часу нерухомістю
не цікавився, позов про розподіл майна
подружжя не подавав.

Тобто, виходячи з вимог ст.76 ЦК України
(в редакції 1963 р.) та ст.ст.256, 261 ЦК
України, перебіг позовної давності
починається з ІНФОРМАЦІЯ_3, коли ОСОБА_7
помер., відповідно довідки № 1576-02-12.

Після його смерті відкрилася спадщина,
на яку претендують відповідачі по
справі. Тобто від дня, коли ОСОБА_1
довідалася, що на садибу в повному
обсязі претендують спадкоємці,
починається перебіг трьохрічного
строку позовної давності і
застосування за заявою представників
позивачів ч.4 ст.267 ЦК України як підстав
, для відмови в позові є неможливим.

Разом з тим, виходячи із
вищевикладеного та досліджених в ході
судового розгляду справи поданих
сторонами доказів по справі, суд
приходить до висновку, що зустрічний
позов ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1
підлягає до часткового задоволення в
частині визнання за ними, кожним окремо
права на 1/4 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку
який знаходяться в АДРЕСА_1

При цьому суд, задовольняючи
часткового позовні вимоги ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 виходить із принципу
диспозитивності заявлених ними
позовних вимог, відносно спадкування
ними за законом право власності на 1/4
частину садибного (індивідуального)
житлового будинку який знаходяться в
АДРЕСА_1

На підставі викладеного та керуючись
ст.58 Конституції України, ст. 44-58, 86, 112
ЦК України (в редакції1963 р.), ст.22 Кодекс
про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969
року), ст. 26, 261 , 267, 357, 1261, 1262 ЦК України,
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про
визнання права власності на 1/2 частину
садиби задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину садиби, що складається з
будинку «А-1», площею 81,9 кв.м. за
внутрішнім обміром, погрібу площею 26,4
кв.м., літньої кухні «Б» площею 29,9 кв.м,
сараю «б» площею 4,2 кв.м., гаражу «Г»
площею 30,2 кв.м., вбиральні «В» площею 1,3
кв.м. та воріт огорожі №1 і огорожі №2,
які знаходяться в м. АДРЕСА_1 ринковою
вартістю 71 949 грн.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання за
ОСОБА_5 в порядку спадкування за
законом право власності на 1/2 частину
садибного (індивідуального) житлового
будинку - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_5 в порядку
спадкування за законом право власності
на 1/4 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку
який знаходяться в АДРЕСА_1

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання за
ОСОБА_3 в порядку спадкування за
законом право власності на 1/2 частину
садибного (індивідуального) житлового
будинку - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку
спадкування за законом право власності
на 1/4 частину садибного
(індивідуального) житлового будинку
який знаходяться в АДРЕСА_1

Стягнути із ОСОБА_5 користь ОСОБА_1,
понесені нею судові витрати по справі у
вигляді судового збору в розмірі 359,95
грн. та витрати на надання правової
допомоги в розмірі 2000 грн., а всього 2359
грн. 95 коп.

Стягнути із ОСОБА_3на користь ОСОБА_1,
понесені нею судові витрати по справі у
вигляді судового збору в розмірі 359,95
грн. та витрати на надання правової
допомоги в розмірі 2000 грн., а всього 2359
грн. 95 коп.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Полтавської області через
Ленінський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів після
проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м.
Полтави С. Д. Кононенко