АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/123/13
Номер провадження 22-ц/786/1570/2013
Головуючий у 1-й інстанції Парахіна Є.В.
Доповідач Карнаух П. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2013 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого - судді : Карнауха П.М.

Суддів: Пилипчук Л.І., Прядкіної О.В.

При секретарі : Ткаченко Т.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 06 березня 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Ленінської районної у м. Полтаві ради, треті особи - Комунальне підприємство "Полтавське міське бюро технічної інвентаризації" Полтавської міської ради, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, ОСОБА_2, про визнання права вланості на самочинне будівництво, визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області Карнауха П.М., -

в с т а н о в и л а :

В січні 2013 року позивачка звернулась з позовом до відповідача, який в подальшому змінила та просила визнати за нею як спадкоємцем за законом право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_4, а саме: житловий будинок літ. "А-1", вбиральню літ. "г", літній душ літ. "Е", огорожа № 1, ворота огорожі № 2; а також визнати за нею як спадкоємицею за законом право власності на самочинно збудовані померлим ОСОБА_4 будівлі, а саме: тамбур літ. "а1", житловий будинок літ. "Б-1", літню кухню літ. "В", сараї літ. "Д, в" у відповідності з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 13.07.2012 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 06 березня 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення місцевого суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Стверджує, що матеріали справи містять всі належні докази щодо відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій. Також вважає, що вона має право ставити питання про визнання за нею як спадкоємцем права власності на самочинно збудовані померлим батьком житловий будинок та інші господарські будівлі і споруди, оскільки до неї як спадкоємця перейшли всі права та обов'язки спадкодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши межі апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Як убачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що на підставі Договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 22.10.1956 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори 25.10.1956 року за р. № 1-11116, ОСОБА_4 отримав земельну ділянку по АДРЕСА_1 (в подальшому назва вулиці була змінена на - АДРЕСА_1) загальною площею 600 кв.м, на якій побудував житловий будинок з надвірними будівлями.

Житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі вищевказаного договору, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 35329261 від 30.08.2012 року.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що зроблено актовий запис про смерть. Померлий є рідним батьком позивача ОСОБА_1.

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок в АДРЕСА_1, виготовлений ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор" станом на 13.07.2012 року, домоволодіння складається з: житлового будинку літ. "А-1", житлового будинку літ. "Б-1", літньої кухні "В", сараїв "в", "Д", вбиральні "Г", літнього душу "Е", огорожі № 1, воріт огорожі № 2.

При цьому, відповідно до відмітки на технічному паспорті, житловий будинок літ. "Б-1" в складі приміщень: тамбур (І) площею 2,5 кв.м, кухня (1-1) площею 5,2 кв.м, кімната (1-2) площею 9,1 кв.м, кімната (1-3) площею 13,7 кв.м, кладова (1-4) площею 5,7 кв.м, а всього загальною площею 36,2 кв.м, а також тамбур "а1" площею 3,3 кв.м, що добудований до житлового будинку літ. "А-1", літня кухня літ. "В", сараї літ. "Д", "в" збудовані самочинно.

Згідно листа Третьої Полтавської державної нотаріальної контори № 805/01-16 від 18.10.2005 року, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 24.03.2006 року відкрито спадкову справу за № 90/2006. У даній спадковій справі знаходяться наступні заяви: від імені дочки померлого ОСОБА_1 про прийняття спадщини за законом від 24.03.2006 року, від імені дочки померлого ОСОБА_7 про відмову від спадщини від 24.03.2006 року, від імені дочки померлого ОСОБА_1 від 06.10.2012 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповідальним розпорядженням, на підставі якої останній 06.10.2012 року видані свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповідальним розпорядженням на грошові вклади, що знаходяться у філіях Полтавського обласного управління АТ "Ощадбанк". Інших заяв в спадковій справі немає. Свідоцтва про право на інше майно не видавалось.

Цим же листом нотаріус повідомив ОСОБА_1 про те, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 неможливо, оскільки з поданих нею документів вбачається, що ОСОБА_4 самовільно збудував житловий будинок літ. "Б-1" та не звернувся до державного органу, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, та не зареєстрував у встановленому законодавством порядку право власності на самовільно збудований житловий будинок за собою, не змінив правовий статус на "домоволодіння".

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з'ясувавши всі обставини по справі та норми законодавства, що регулюють вирішення даного спору, вірно дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст. 182 ЦК України). Право власності припиняється у разі смерті власника (п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 182 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року, встановлено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов'язковою.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження набуття померлим ОСОБА_4 права власності у встановленому законом порядку на самочинно збудовані об'єкти нерухомості та цей факт і не заперечується позивачем.

Колегія суддів вважає, що померлий за життя не набув права власності на спірне самочинно збудоване нерухоме майно, а тому це майно не можна віднести до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги про те, що до спадкоємця переходять всі права спадкодавця, в тому числі й щодо набуття права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є хибними.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи № 6 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодекс України (про правовий режим самочинного будівництва)", право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів.

Як роз'яснено пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

З вимогами про визнання права власності на будівельні матеріали, з яких побудовані самочинні будівлі і споруди, позивач до суду не зверталась.

Твердження апелянта, що їй судом не було роз'яснено необхідність пред'явлення до суду вимоги про визнання права власності на будівельні матеріали не береться до уваги та є таким, що суперечить принципам судової влади, відповідно до яких суд повинен бути безстороннім та неупередженим. Право обрання способу захисту своїх інтересів належить виключно позивачу та суд не має права впливати на сторони, давати будь-які роз'яснення та консультації.

Окрім того, суд може визнати право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на земельній ділянці за власником (користувачем) такої ділянки, якщо це не порушує права інших осіб (ст. 376 ЦК України).

Порядок виникнення права на земельну ділянку та перелік документів, що посвідчують це право чітко закріплені нормами Змеленого кодексу України, зокрема, ст. ст. 125, 126 ЗК України.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, підтверджуючих право власності або право користування земельною ділянкою за ОСОБА_1, на якій розташовані самочинно збудовані об'єкти нерухомості.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій не може бути викладена в листі, оскільки це суперечить п. 3 глави 13 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів щодо неможливості нотаріального оформлення спадкових прав на нерухоме майно, право власності на яке належним чином закріплено за спадкодавцем, зокрема житловий будинок літ. "А-1", вбиральню літ. "г", літній душ літ. "Е", огорожа № 1, ворота огорожі № 2.

Місцевим судом вірно дано висновок тому, що сараї, гаражі, ганки, веранди, мансарди, літні кухні, тощо є приналежність до головної речі.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи №6 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодекс України (про правовий режим самочинного будівництва)", згідно з якими розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку) й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу.

Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК України при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда, тощо) (п. 7 Постанови ВССУ №6 від 30.03.2012р.)

Висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування місцевим судом норм матеріального права не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 11 ЦПК України зміст, аналіз підстав та предмету заявленого позову свідчить про розгляд справи судом першої інстанції з дотриманням принципу диспозитивності.

Тлумачення норм матеріального права, які регулюють вирішення спору, позивачем проведено поверхово, без повного та системного аналізу норм, а тому доводи викладені в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу. Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Висновки місцевого суду вірні та ґрунтуються на нормах закону.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для її задоволення немає.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 06 березня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Карнаух П.М.

Судді: Пилипчук Л.І.

Прядкіна О.В.

З оригіналом згідно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області П.М.Карнаух