Справа № 1319/4770/12 Головуючий у 1 інстанції: Шушуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/783/699/13 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.

з участю секретаря Рванцової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,ОСОБА_4,

розгялнувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 липня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТзОВ) «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати зарплати, страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, індексації грошових доходів, моральної шкоди, накладення штрафу за порушення трудового законодавства,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про стягнення належних їй сум, пов'язаних із порушенням її трудових прав. Зокрема: втрати заробітку у зв'язку з недопуском до роботи на виконання рішення суду про поновлення на роботі, в сумі 8 478,14 грн.; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення в сумі 15 682,06 грн.; страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування і єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на рахунок Управління Пенсійного фонду; незаконно зменшеного заробітку за жовтень 2008 року; індексації та компенсації належних до виплати сум, моральної шкоди. Посилається на те, що з порушенням вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України відповідач не нарахував і не виплатив їй при звільненні всі належні до виплати суми станом на 29 січня 2011 року в розмірі 30 556,62 грн., з яких: 2023,10грн. - зарплата з 21 до 27 січня 2011 року і компенсація за невикористану відпустку за 1,5 роки, яка фактично виплачена 31 січня 2011 року; 18 830,24 грн. - заборгованість по зарплаті з 1 червня 2009 року до 21 липня 2010 року, стягнута за рішенням суду, яка фактично виплачена 29 квітня 2011 року; 890,85 грн. - заборгованість за січень - травень 2009 року, яка фактично виплачена 3 лютого 2012 року; 8 378,14 грн. - невиплачена середня заробітна плата за вимушений прогул через недопуск до роботи з 22липня 2010 року до 21 січня 2011 року; 434,29 грн. - сума недоплаченої заробітної плати за жовтень 2008 року. Вважає, що за весь час затримки належних до виплати розрахункових сум згідно зі ст. 117 КЗпП України відповідач має сплатити їй середній заробіток з 28 січня 2011 року до дня фактичної виплати заборгованих сум, що становить 15 682,06 грн.; відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ст. 95 КЗпП України вся сума заборгованої зарплати підлягає індексації. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсації підлягає втрата частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 19 липня 2012 року позов задоволено частково, стягнуто з відповідача в користь позивача моральну шкоду в розмірі 2000 грн. В решті позову відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_2, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з'ясованих обставинах справи. Вказує, що працювала у відповідача на посаді інженера-конструктора другої категорії відділу головного технолога з 6 серпня 2007 року до 27 січня 2011 року. 27 травня 2009 року була звільнена з роботи за скороченням. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова 21 липня 2010 року її поновлено на роботі. 22 липня 2010 року вийшла на роботу, але не була допущена на територію підприємства. 28 січня 2011 року звільнилася з роботи за власним бажанням. При звільненні їй не виплачено належні суми. Просить задовольнити її вимоги в повному об'ємі, в частині стягнення моральної шкоди рішення змінити та стягнути з відповідача на відшкодування такої 27 350 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскільки суд першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення втраченого заробітку у зв'язку з недопуском позивача до роботи після поновлення на підставі судового рішення, зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості вказаної вимоги; висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду в цій частині погодитися не можна.

На підставі ст.ст.11,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення у зазначеній вище частині цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем і працювала на посаді інженера-конструктора другої категорії відділу головного технолога з 6 серпня 2007 року до 27 січня 2011 року. 27 травня 2009 року ОСОБА_2 була звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Сихівського і районного суду від 21 липня 2010 року її поновлено на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу із зобов'язанням ТзОВ «Львівські автобусні заводи» належним чином оформити трудову книжку, привівши її записи у відповідність до норм трудового законодавства.

Наказом генерального директора ТзОВ «Львівські автобусні заводи» від 21 липня 2010 року № 66 /вк ОСОБА_2 поновлено на роботі на підставі мирової угоди. Згодом формулювання підстав поновлення позивача на роботі змінено та вказано, що таке проведено на підставі рішення суду.

22 липня 2010 року позивача не допущено до роботи, про що складено відповідний акт. Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі виконано в примусовому порядку 21 січня 2011 року, про що державним виконавцем складено акт. З 22 липня 2010 року до 21 січня 2011 року позивача не було допущено до роботи, хоч вона з'являлася на підприємство. Відтак, у вказаний період у позивача виник вимушений прогул, оплату за який повинен провести відповідач, з вини якого такий прогул допущено. Тому в цій частині оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вказаної вимоги.

27 січня 2011 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати працівникові копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Суд першої інстанції встановив, що про порушення свого права на оплату праці щодо зменшення заробітної плати за жовтень 2008 року позивач дізналася під час розгляду в 2009 році Сихівським районним судом м. Львова справи за її позовом до ТзОВ «Львівські автобусні заводи». Виплати про стягнення заборгованості по заробітній платі та заробітку на підставі рішення суду проведені в січні та травні 2011 року. Доказів щодо існування заборгованості по заробітній платі за січень-травень 2009 року в сумі 890,95 грн. та виплати вказаної заборгованості на користь позивача 3 лютого 2012 року не надано. Позивач звернулась до суду з вказаним позовом 28 квітня 2012 року,- з пропуском визначеного ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для такого звернення. Будь-яких доказів поважності причин пропуску строку для звернення до суду з вказаним позовом в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, індексації грошових доходів позивачем суду не надано та судом під час розгляду справи не встановлено. На підставі наведено суд прийшов до висновку про відмову в позові у зазначеній частині.

Згідно з положеннями ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений законом.

Статтею 232 КЗпП України визначено перелік трудових спорів, що підлягають безпосередньому розглядові в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах. Приписами Законів України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» визначені права Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття та Пенсійного фонду України на стягнення з платників несплачених сум внесків та визначено порядок такого стягнення. Суд, врахувавши наведене, прийшов до висновку, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права не передбачений чинним законодавством, а відтак, вимоги щодо стягнення з відповідача страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до правильного висновку, що порушення відповідачем гарантованих чинним законодавством трудових прав позивача призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків, викликало вимушені зміни у житті позивача. Подолання наслідків цих порушень вимагало додаткових зусиль по організації її життя. З урахуванням характеру правопорушення відповідача, глибини моральних та душевних страждань позивача, засад розумності та справедливості, судом вірно визначено розмір спричиненої позивачеві моральної шкоди.

Судом мотивовано відмову у задоволенні вимог про застосування стягнень та притягнення до відповідальності у зв'язку з порушенням трудових прав позивача, з чим слід погодитися.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду в іншій частині відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки в цій частині ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині.

Керуючись ст.303, п.1,2 ч.1, ст.307, ст. ст. 308, 309, 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 липня 2012 року в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення втраченого заробітку у зв'язку з недопуском до роботи на виконання судового рішення, - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у зазначеній частині позов задовольнити. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» в користь ОСОБА_2 8 478,14 грн. (вісім тисяч чотириста сімдесят вісім грн. 14 коп.). В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: