АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/6640/13 Головуючий: 1 інстанції
Категорія: визнання права власності Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2013 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Тичкової О.Ю.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 серпня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності та визнання шлюбного контракту таким, що втратив строк дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2012 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, у якому вказувала на те, що 30 травня 2001 року незадовго до офіційної реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_3, яка відбулася 07 червня того ж року, вони за взаємною домовленістю уклали нотаріально посвідчений шлюбний контракт.

При цьому пунктом 1 зазначеного шлюбного контракту було зафіксовано двосторонню угоду сторін, згідно якої до спільного майна подружжя буде належати й майно, отримане в дар кожним із них у період перебування їх у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином вони за спільною згодою домовилися про ризик в разі одержання одним із них майна в дар та можливий розподіл цього майна між ними у випадку подачі відповідного позову про поділ спільного майна подружжя будь-ким із них.

27 червня 2001 року відповідач ОСОБА_3, на той час вже її чоловік, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування отримав у дар домоволодіння № 16, розташоване по вул. Красіна в селищі Високий Харківського району Харківської області, яке згідно з п. 1 укладеного між ними шлюбного контракту є спільним сумісним майном подружжя, проте після розірвання їхнього шлюбу вони не можуть досягти згоди щодо поділу цього обєкту нерухомого майна.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка ОСОБА_2 просила суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, нажитого у шлюбі, провести поділ спільного домоволодіння, розташованого по вул. Красіна, 16 у селищі Високий Харківського району Харківської області, визнавши за нею та відповідачем по справі ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину цього домоволодіння за кожним із них.

Відповідач ОСОБА_3 заявлених до нього колишньою дружиною ОСОБА_2 позовних вимог не визнав та просив суд відмовити в задоволенні цих позовних вимог за їх безпідставністю.

При цьому відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, у якому посилаючись на те, що спірне домоволодіння № 16 по вул. Красіна в селищі Високий Харківського району Харківської області, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, отримане ним у дар від свого батька за договором дарування, а тому є його особистою власністю, просив суд визнати не дійсним п. 1 укладеного між сторонами шлюбного контракту від 30.05.2001 року, визнати зазначений шлюбний контракт таким, що втратив строк дії 27 липня 2006 року з дня розірвання їхнього з позивачкою шлюбу та визнати за ним право власності на вказане домоволодіння у цілому.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 22 серпня 2013 року в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог відмовлено в повному обсязі.

Цим же рішенням районного суду відмовлено у задоволенні й зустрічного позову ОСОБА_3

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції в частині, що стосується відмови в задоволенні заявлених нею позовних вимог, позивачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення в зазначеній частині та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на не повне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального права й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті в оскаржуваній нею частині.

Зокрема, апелянт вказує на те, що укладеним між нею та її колишнім чоловіком - відповідачем по справі ОСОБА_3, при чому за ініціативою останнього, шлюбним контрактом від 30.05.2001 року прямо було передбачено, що до спільного майна подружжя буде належати все майно, набуте ними в період шлюбу, в тому числі, й майно, отримане в дар кожним із них, у звязку з чим домоволодіння № 16 по вул. Красіна у селищі Високий Харківського району Харківської області, яке було подароване її чоловікові 27 червня 2001 року батьком останнього вже після офіційної реєстрації їхнього шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, але суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, належної оцінки зазначеним обставинам не надав, у звязку з чим безпідставно відмовив у задоволенні заявлених нею позовних вимог про поділ спірного домоволодіння між сторонами спору та визнання за нею, позивачкою права власності на 1/2 частину цього домоволодіння, як спільного сумісного майна подружжя, набутого у шлюбі.

Крім того, апелянт ОСОБА_2 вказує й на те, що спірне домоволодіння на момент прийняття його в дар її чоловіком знаходилося в занедбаному, ветхому стані, в звязку з чим нею за власний рахунок проводилися відповідні роботи для приведення цього житлового будинку у придатний для проживання стан, де вона разом з дитиною проживає й до теперішнього часу, оскільки не має іншого житла.

Відповідач ОСОБА_3, він же і позивач за зустрічним позовом, у своїх письмових запереченнях на подану позивачкою ОСОБА_2 апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим.

При цьому він посилався на те, що житловий будинок № 16 по вул. Красіна у селищі Високий Харківського району Харківської області згідно акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації був прийнятий в експлуатацію 09 квітня 2001 року як новозбудоване нерухоме майно, придатне до експлуатації за його безпосереднім призначенням, тобто для проживання в ньому та задоволення житлових потреб, у звязку з чим посилання апелянта ОСОБА_2 на ветхість цього житлового будинку та знаходження його у непридатному для проживання стані, що потребувало будь-яких значних матеріальних вкладень останньої, є недоречним та безпідставним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог, суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий і надав їм належну правову оцінку в ухваленому по справі рішенні.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, яка також кореспондується зі ст. 55 Конституції України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Як встановлено по справі, позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2001 року, який було розірвано в судовому порядку за ініціативою позивачки ОСОБА_2 27 липня 2006 року (а.с. 8, 9, 10).

По справі також встановлено, що незадовго до офіційної реєстрації їхнього шлюбу, а саме 30 травня 2001 року, сторони на підставі ст. 27-1 діючого на той час Кодексу про шлюб та сімю України, дійсно уклали нотаріально посвідчений шлюбний контракт, пунктом 1 якого передбачили, що до їхнього спільного майна буде належати і майно, отримане в дар кожним із них у період перебування у зареєстрованому шлюбі (а.с 6).

Крім того, по справі встановлено, що 27 червня 2001 року відповідач ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування отримав безоплатно у дар від свого батька житловий будинок з надвірними будівлями, розташований на земельній ділянці Височанської селищної ради Харківського району Харківської області по вул. Красіна, 16, який за приписами ст. 243 ЦК УРСР 1963 р. є особистою власністю обдарованого.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог щодо поділу зазначеного житлового будинку, як спільного майна подружжя, нажитого у період шлюбу, та визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цього житлового будинку на підставі укладеного між сторонами спору шлюбного контракту, за їх безпідставністю, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що умови шлюбного контракту за загально визначеними правилами не можуть погіршувати становище будь-кого з подружжя порівняно з законодавством України та суперечити йому.

При цьому суд першої інстанції також правильно зазначив з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 16 червня 1993 року № 457, якою безпосередньо визначався порядок укладення шлюбного контракту, про те, що умови шлюбного контракту щодо переходу права власності на нерухоме та інше майно, якщо законодавством передбачений спеціальний порядок набуття цього права, вважаються виконаним лише після належного оформлення.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення в оскаржуваній його частині, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2 про те, що спірне домоволодіння на момент прийняття його в дар її чоловіком знаходилося в занедбаному, ветхому стані, в звязку з чим нею за власний рахунок проводилися відповідні роботи для приведення цього житлового будинку у придатний для проживання стан, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як вбачається з наданого відповідачем ОСОБА_3 акту державної технічної комісії від 09 квітня 2001 року про готовність закінченого будівництвом обєкта до експлуатації, житловий будинок з надвірними будівлями по вул. Красіна. 16 у селищі Високий Харківського району Харківської області був обєктом нового будівництва та придатним до експлуатації за його безпосереднім призначенням, тобто задоволення житловим потреб його мешканців.

При цьому посилання апелянта на те, що вона своїми власними зусиллями та за власні кошти приводила цей житловий будинок до придатного для проживання стану та проводила його відповідний ремонт, у даному випадку є принаймні недоречними, оскільки на ці обставини в обґрунтування своїх заявлених позовних вимог позивачка ОСОБА_2 у суді першої інстанції взагалі не посилалась і ці обставини предметом розгляду судом першої інстанції не були.

Інщі доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_2, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням в оскаржуваній його частині та субєктивної його переоцінки, є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору в зазначеній частині, не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи в частині ініційованого позивачкою спору.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 22 серпня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: