Справа 206/7284/13-ц
Провадження 2/206/1631/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" грудня 2013 р. Самарський районний суд
міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчук
Р.О.,

при секретарі Ковтун
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровськ цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 і інтересах
малолітньої особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк», товариство з
обмеженою відповідальністю «Ключове
рішення», Самарський відділ державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції про
вселення у квартиру та стягнення
моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

25 жовтня 2013 року позивачі звернулися до
суду з вказаним позовом, який
обґрунтували тим, що ОСОБА_1 на праві
власності належить квартира № 142, 143,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. У
цій квартирі зареєстрованими
значаться позивач - ОСОБА_1, її мати
ОСОБА_4, сестра - ОСОБА_6, брат - ОСОБА_5 та
син - ОСОБА_3. Відповідно до протоколу
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого майна,
предмета іпотеки від 05.03.2012 року,
переможцем торгів визнано ТОВ «Ключове
рішення». У 2013 році працівниками
відповідачів їх було виселено з
квартири без попередження разом з
малолітньою дитиною та без надання
можливості пошуку житла та можливості
перевезення особистих речей. З огляду
на те, що таке виселення з реалізованої
квартир відбулося без рішення суду та
з грубим порушенням закону, позивачі
просять суд вселити їх у квартиру № 142,
143, яка розташована за адресою АДРЕСА_1
та передати ключі від квартири, а також
стягнути солідарно з відповідачів
моральну шкоду у розмірі 5000 гривень на
кожного (а.с.4-7).

В судовому засіданні позивачі та їх
представник позовні вимоги підтримали.

Представники відповідачів
заперечували проти позову.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Суд встановив, що позивачу ОСОБА_1
належить квартира № 142, 143, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, про що
свідчить Витяг з реєстру прав
власності від 17.07.2008 року.

За данними довідки КП «Житлове
господарство Самарського району»
Дніпропетровської міської ради № 2262
від 19.07.13 року, у цій квартирі
проживають та зареєстровані п'ять
осіб: позивач ОСОБА_1, її мати ОСОБА_4,
сестра - ОСОБА_6, брат - ОСОБА_5 та
малолітній син - ОСОБА_3, 2004 року
народження (а.с.8).

Вказана квартира перебувала у іпотеці
ПАТ КБ «Приватбанк» за договором
іпотеки від 9.09.2008 року.

1 червня 2011 року державним виконавцем
Самарського віллу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
міського управління юстиції було
відкрито виконавче провадження з
виконання рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
21.09.2010 року про солідарне стягнення з
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суми заборгованості у
розмірі 1257559,98 гривень на користь ПАТ КБ
«Приватбанк», про що свідчать копії
матеріалів виконавчого провадження.

В рамках цього виконавчого провадження
було здійснено реалізацію іпотечного
майна та відповідно до протоколу
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого майна
предмета іпотеки від 5.03.2012 року
переможцем торгів з реалізації
арештованого майна предмета іпотеки
визнано відповідача ТОВ «Ключове
рішення».

19 липня 2012 року - відповідачу ТОВ
«Ключове рішення», як переможцю торгів,
було видане приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 свідоцтво,
яким посвідчено, що ТОВ «Ключове
рішення» належить на праві власності
майно, що складається з: квартири
загальною площею 99,2 кв.м, житловою
площею - 56,8 кв.м за адресою: місто
Дніпропетровськ, вул. 20-річчя Перемоги,
буд. 49 кв. 142,143 (а.с.34).

Частина 3 ст. 3 Закону України від 01
липня 2004 року «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень», який діяв на момент видачі
нотаріусом відповідачу свідоцтва,
передбачала те, що права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

На час розгляду справи, відповідач ТОВ
«Ключове рішення» не здійснило
державну реєстрацію свого права
власності на придбане з прилюдних
торгів майно, а отже відповідно до
вказаних норм закону, у ТОВ «Ключове
рішення» не виникло права власності на
придбану з торгів квартиру.

В судовому засіданні було встановлено,
що 20 червня 2013 року, працівники ПАТ КБ
«Приватбанк» ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за
участю позивача ОСОБА_1 (як боржника) та
понятої - відповідача ОСОБА_4, однак без
участі державного виконавця, склали
акт про виселення та добровільну
передачу квартири № 142, 143,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, який
представник відповідача ТОВ «Ключове
рішення» вважає підставою для
виселення відповідачів (а.с.32).

Однак з такими доводами представника
ТОВ «Ключове рішення» не можна
погодитися з огляду на те, що таке
виселення не було добровільним,
оскільки сам акт містить виключно дані
про добровільну передачу на зберігання
квартири та майна ПАТ «Приватбанку» (а
не ТОВ «Ключове рішення»), яка
розташоване в ній з метою майбутнього
його реалізації, а не добровільне
виселення осіб, які в цій квартирі
проживають.

Це узгоджується з тим, що цей акт
складено до отримання відповідачем ТОВ
«Ключове рішення» самого свідоцтва про
придбання квартири на торгах, яке було
видане приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 лише 19.07.2012
року.

Про не бажання виселятися та звільняти
квартиру, а також з приводу
неправомірного складання акту,
свідчить звернення цього ж дня
позивачки ОСОБА_1 до Самарського РВ ДМУ
УМВС України, від якого вона отримала
відповідь про часткове підтвердження
викладених нею обставин подій, про що
свідчить лист від 25.06.2013 року (а.с.22).

В судовому засіданні сторонами не
заперечувався факт того, що після
виставлення позивачів разом з
малолітньою дитиною та особистими
речами на вулицю, у квартирі були
змінені замки, що обмежує доступ
позивачів у користуванні квартирою та
проживанні в ній, сервітутне право на
яке вони мають.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про вселення.

Відповідно до ст. 47 Конституції
України, ст. 9 Житлового кодексу
Української РСР, ніхто не може бути
обмежений у праві користування жилим
приміщенням.

За змістом ст. 30 Конституції України, не
допускається проникнення до житла чи
до іншого володіння особи, інакше як за
вмотивованим рішенням суду.

Спеціальним законом, а саме Житлового
кодексом УРСР передбачені виключні
підстави та порядок виселення осіб.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про
іпотеку" звернення стягнення на
передану в іпотеку квартиру є
підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Стаття 109 Житлового кодексу УРСР
передбачає, що виселення із займаного
жилого приміщення допускається з
підстав, установлених законом.
Виселення проводиться добровільно або
в судовому порядку.

Звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Таким чином, існує два порядки
виселення : добровільне (за умови
письмової вимоги іпотекодержателя або
нового власника) та судовий порядок.

У виниклих між сторонами спірних
правовідносинах не дотримано ні
добровільного порядку ні судового
порядку виселення позивачів, оскільки
відповідачі не довили про те, що
позивачам надсилалася письмова вимога
про добровільне виселення та вони її
отримували і в місячний строк не
виселилися.

Також і не існує рішення суду про
виселення позивачів з квартири та
таких вимог в судовому порядку
відповідач ТОВ «Ключове рішення» не
заявляв, пояснюючи це невигідністю
утримання квартири за рахунок нового
власника.

Крім того, за змістом ч. 2 ст. 109 ЖК
України, громадянам, яких виселяють з
жилих приміщень, одночасно надається
інше постійне жиле приміщення, за
винятком виселення громадян при
зверненні стягнення на жилі
приміщення, що були придбані ними за
рахунок кредиту (позики) банку чи іншої
особи, повернення якого забезпечене
іпотекою відповідного жилого
приміщення. Постійне жиле приміщення,
що надається особі, яку виселяють,
повинно бути зазначено в рішенні суду.

Квартира з якої були виселені позивачі,
не придбавалася за рахунок кредитних
коштів, а були лише майновим
забезпеченням повернення споживчого
кредиту, а тому в даному випадку, діють
положення ч. 2 ст. 109 ЖК України, яка
передбачає надання громадянам, яких
виселяють з жилих приміщень, іншого
постійного жилого приміщення.

Приходячи до висновку про часткове
задоволення позовних вимог, суд також
виходив з того, що за правовими
документами, позивач ОСОБА_1
залишається власником квартири, інші
позивачі є членами її сім'ї та були
вселені до квартири за її згодою, а тому
в силу ст. 64 Житлового кодексу
Української РСР мають нарівні з нею
право користування та проживання у цій
квартирі.

Разом з тим, відповідач ТОВ «Ключове
рішення» не має у встановленому
порядку зареєстрованого за собою права
власності на спірну квартиру,
відповідачами не дотримано
передабаченого законом порядку
виселення позивачів, останні
залишаються бути зареєстрованим у
квартирі, а з причин завданого з боку
ТОВ «Ключове рішення» обмеження у
вільному доступі до квартирі, останні
позбавлені свого сервітутного права на
проживання в ній, яке вони набули у
встановленому законом порядку.

Критично суд відноситься до тверджень
представника відповідача ТОВ «Ключове
рішення» про наявність добровільної
згоди позивачів на виселення, про що
свідчить акт від 20 червня 2013 року,
оскільки цей акт містить виключно дані
про добровільну передачу на зберігання
квартири та майна, яка розташоване в
ній, а сам він складений лише за участю
працівників ПАТ КБ «Приватбанк»
ОСОБА_8, ОСОБА_9 та позивача ОСОБА_1 (як
боржника), без участі державного
виконавця та інших мешканців квартири,
які згоду на це не надавали, про що
підтвердили особисто в судовому
засіданні.

Крім того, якби і висловила свою згоду
на добровільне виселення виключно сама
позивач ОСОБА_1, то це б не значило про
згоду іншіх співмешканців квартири
(позивачів), серед яких є зокрема
малолітній ОСОБА_3, 2004 року народження,
батьки якого, в силу ст. 32 ЦК, ст. 177 СК та
ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001
року № 2402-III "Про охорону дитинства" не
мають право без дозволу органу опіки і
піклування відмовлятися від належних
дитині майнових прав, зокрема наданого
їй в законому порядку права на
проживання у цій квартирі.

Натомість суд вважає такими, що не
підлягають задоволенню позовні вимоги
в частині стягнення моральної шкоди з
відповідачів з огляду на наступне.

Позивачі вважають, що право на
відшкодування моральної шкоди у них
виникло на підставі ст. 1167 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до п. 2 постанови
Пленуму Верховного Суду України N 4 від
31 березня 1995 року "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" спори про
відшкодування заподіяної фізичній чи
юридичній особі моральної шкоди
розглядаються зокрема: коли право на її
відшкодування безпосередньо
передбачено нормами Конституції
України або випливає з її положень; у
випадках, передбачених законодавством,
яке встановлює відповідальність за
заподіяння моральної шкоди; при
порушенні зобов'язань, які підпадають
під дію Закону України "Про захист прав
споживачів" чи інших законів, що
регулюють такі зобов'язання і
передбачають відшкодування моральної
шкоди.

Однак положення ст. 1167 ЦК України,
регулюють позадоговірні (деліктні)
відносини, а тому на виниклі між
сторонами правовідносини вони не
поширюються, оскільки норми ЖК України,
на підставі яких позивач просить
задовольнити позовні вимоги, не
передбачають право на відшкодування
моральної шкоди.

Така позиція викладена у рішенні
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26.12.2012 року по справі №
6-46747св12.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Аналізуючи фактично встановленні в
судовому засіданні обставини справи,
оцінюючи усі докази, які були
досліджені судом під час розгляду
справи в їх сукупності та розглядаючи
позов в межах заявлених позовних вимог
і на підставі наданих сторонами
доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, суд приходить до висновку про
часткове задоволення позовних вимог у
заявлений позивачем спосіб.

Керуючись ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60, 79, 81, 88,
169, 208, 209, 212 - 215, 218, Цивільного
процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
та ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути Товариства з обмеженою
відповідальністю «Ключове рішення»
() на користь ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
сплачений ними судовий збір по 114,70
гривень на кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з дня його проголошення
через Самарський районний суд м.
Дніпропетровська. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий суддя
Р.О. Кушнірчук