Справа № 1312/2/12 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/1849/13 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи: 20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2013 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Березюку О.З.,

за участю позивача ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4;

ОСОБА_5 - представника ОСОБА_6 і ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 і ОСОБА_4, на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2002 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_4 і ОСОБА_8, треті особи: приватні нотаріуси Береська Лариса Григорівна і Пікулицька Надія Миронівна та Четверта Львівська державна нотаріальна контора, у якому просив суд визнатим недійсними з підстав, що передбачені ст. 57 ЦК України (1963 року), посвідчене 02.11.2001 року приватним нотаріусом Береською Л.Г. доручення від імені позивача на ім'я ОСОБА_7, а також укладений ОСОБА_7 від імені позивача на підставі згаданого доручення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 09.11.2001 року приватним нотаріусом Пікулицькою Н.М., згідно якого згадану квартиру купив на той час неповнолітній громадянин Російської Федерації ОСОБА_12, від імені якого на підставі 06.07.2001 року нотаріально посвідченого доручення діяла ОСОБА_4 Зазначені позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що 02.11.2001 року громадянин по імені „ОСОБА_14", з яким він познайомився у жовтні 2001 року, шляхом обману (пояснюючи, що у нотаріуса необхідно підписати доручення на оренду приміщення його квартири) змусив його підписати доручення, яким він уповноважив відповідача ОСОБА_7 на розпорядження всім своїм майном, на підставі якого ОСОБА_7 09.11.2001 року продав належну позивачу квартиру ОСОБА_6, від імені якого на підставі доручення діяла ОСОБА_4 (т.1, а.с. 3-6, 67-68).

У лютому 2003 року ОСОБА_12 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3, у якому просив суд стягнути з ОСОБА_3 1 094 грн. 61 коп. заборгованості по комунальних платежах по вище згаданій проданій квартирі (т.1, а.с. 78-79).

Справа судами розглядалася неодноразово.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2012 року вище згаданий первісний позов ОСОБА_3 задоволено та визнано недійсними доручення від 02.11.2001 року, видане ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_7, та договір купівлі-продажу АЕЕ № 729571 квартири АДРЕСА_1 (в подальшому - „доручення", „договір купівлі-продажу" і „спірна квартира"). В задоволенні зустрічного позову відмовлено (т.2, а.с. 226-227).

Дане рішення оскаржила ОСОБА_5 - представник відповідачів ОСОБА_6 і ОСОБА_4

Апелянт просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що судом в порушення вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України взято до уваги в якості доказів по даній справі пояснення свідків, які наявні у матеріалах кримінальної справи, яку зупинено у зв'язку з розшуком винних осіб.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_6 і ОСОБА_4 жодного відношення до видачі позивачем довіреності на ім'я ОСОБА_7 не мали.

Вважає, що оскільки довіреність позивачем була анульованою лише 21.11.2001 року, то договір купівлі-продажу спірної квартири не може бути визнано недійсним, оскільки на день його укладення (09.11.2001 року) довіреність ще була дійсною.

Вважає, що згідно ст. 145 ЦК України (1963 року) ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірної квартири, що перешкоджає витребуванню її у нього.

Вважає, що оскільки позивач не був стороною в договорі купівлі-продажу квартири, то у нього не виникло право вимоги про визнання цього договору недійсним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_5 і відповідачки ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони позивача ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також оглянувши матеріали кримінальної справи Личаківського РВ ЛМУ УМВСУ у Львівській області № 142-0898, порушеної по факту шахрайства відносно ОСОБА_3 та інших за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст. 190 КК України (в подальшому - „матеріали кримінальної справи"), колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Матеріалами справи стверджується, що позивач ОСОБА_3, 1952 року народження, задовго до підписання ним 02 листопада 2001 року доручення на ім'я відповідача ОСОБА_7 вже був інвалідом другої групи загального захворювання, непрацездатним, з діагнозом „ускладнена катаракта обох очей, ангіопатія сітківки" (т.1, а.с. 14, 20), а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно правдивості пояснень ОСОБА_3 про те, що він не міг самостійно прочитати текст вище згаданого доручення.

Як вбачається з матеріалів даної справи, а також матеріалів кримінальної справи, ОСОБА_3 взагалі не був знайомий з ОСОБА_7, якому дав фактично „генеральне" доручення на розпорядження всім своїм майном.

В оскаржуваному рішенні наведено детальний і ґрунтовний аналіз матеріалів кримінальної справи, порушеної по факту шахрайства відносно ОСОБА_3 та інших, згідно яких вбачається, що під час підписання доручення на ім'я ОСОБА_7, використовуючи вади зору ОСОБА_3, який не міг самостійно прочитати документ, який йому було запропоновано підписати, останнього було введено в оману стосовно змісту цього документа. Колегія суддів відмічає те, що доводи апеляційної скарги жодним чином висновків суду про отримання доручення від ОСОБА_3 в результаті кримінально караних шахрайських дій не спростовують.

Також слід відмітити, що сам ОСОБА_7 жодного разу в судові засідання по справі не з'явився, подав письмові пояснення по справі, а також заяву про розгляд справи у його відсутності (т.1, а.с. 100, 101). Згідно довідки житлово-експлуатаційної контори по місцю реєстрації ОСОБА_7 та акту, складеного працівниками ЖЕК, станом на квітень-липень 2003 року ОСОБА_7 вже більше року за місцем своєї реєстрації не проживає і місце його фактичного перебування є невідомим (т.1, а.с. 117, 118).

Обставини і деталі вчинення з ним шахрайських дій, в результаті яких ОСОБА_3 підписав доручення на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_3 підтвердив під час проведення слідчим очної ставки з ОСОБА_13 (названий у позовній заяві громадянином по імені „ОСОБА_14"), який безпосередньо займався організацією отримання цього доручення у ОСОБА_3 і який у подальшому вироком Залізничного районного суду м. Львова від 15.10.2003 року був визнаний винним у вчиненні ряду інших злочинів, передбачених ст.ст. 185 ч.3, 190 ч.4, 358 ч.3 КК України, та засуджений до семи років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна (т.1, а.с. 206; т.2, а.с. 44-46).

Колегія суддів вважає, що не можуть прийматись до уваги доводи апеляційної скарги стосовно того, що позивач ОСОБА_3 не був стороною в договорі купівлі-продажу квартири, що оспорюється, а відтак не має права вимагати визнання цього договору недійсним, оскільки продавцем спірної квартири у цьому договорі купівлі-продажу прямо зазначено саме ОСОБА_3 - з приміткою, що від його імені на підставі доручення діє ОСОБА_7

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що матеріалами цивільної та кримінальної справ безспірно встановлено, що доручення на ім'я ОСОБА_7 від ОСОБА_3 було отримано в результаті кримінально караних шахрайських дій і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про визнання недійсним такого доручення, а також договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного від імені її продавця ОСОБА_3 на підставі згаданого доручення, а тому колегія суддів вважає, що підстави для скасування оскаржуваного рішення відсутні, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, і апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, представника ОСОБА_6 і ОСОБА_4, відхилити та залишити рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2012 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: