Справа № 132/206/13- ц
РІШЕННЯ

Іменем України

26.12.2013 Калинівський районний суд
Вінницької області

в складі головуючого: судді Янків Т.П.

при секретарі Гордієнко А.М.,

за учвстю адвоката ОСОБА_1,

заслухавши у відкритому судовому
засіданні м. Калинівка цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ПАТ
"Автотранспортне підприємство 10514"
(третя особа без самостійних вимог -
Пудайло О.А.) про скасування наказу про
прийняття на роботу, звільнення з
роботи, визнання формулювання причини
звільнення неправильним,

В С Т А Н О В И
В:

Позивач вказує, що з грудня 2011 року
перебував на обліку в Козятинському
районному центрі зайнятості, де
отримував допомогу по безробіттю.
08.04.2012 року було припринено виплату
допомоги по безробіттю у зв"язку з
працевлаштуванням на роботу шофером
автобуса до відповідача. 12.04.2012 року ним
було написано заяву про прийняття на
роботу та разом з трудовою книжкою
передано безпосередньо відповідачу.
13.04.2012 року о 15 год.10 хв., після отримання
маршрутного листа, проходження
медичного огляду, проходження
справності та технічного стану
транспортного засобу вперше виїхав на
маршрут Козятин-Кашперівка. З 13.04.2012
року працював на автобусі без перерви 11
днів, отримав 2 вихідні дні, потім
працював 9 днів - 2 вихідних дні, 8днів - 2
вихідні дні та 6 днів. 29.05.2012 року
відповідач попросив написати ще одну
заяву про прийняття на роботу,
пояснивши тим, що закінчився
випробувальний термін, що він зробив.
Заробітну плату виплачували частинами,
посилаючись на скрутне матеріальне
становище підприємства. 19.06.2012 року він
написав заяву про звільнення і до
роботи більше не приступав. 18.07.2012 року
він отримав два листи, в яких були наказ
про звільнення з 03.07.2012 року за прогули
та трудову книжку. Просить записи у
трудовій книжці від 30.05.2012 року та від
03.07.2012 року визнати недійсними та
скасувати, визнати формулювання
причини звільнення за п.4 ст.40 КзпП
України неправильним, змінити дату
звільнення та формулювання причин
звільнення, стягнути на його користь
середній заробіток за затримку
розрахунку при звільненні з роботи та
видачі трудової книжки по 18.06.2012 року та
моральну шкоду в сумі 1000 грн.,

14.08.2012 року позивач подав уточнену
позовну заяву про зміну запису
прийняття на роботу, звільнення з
роботи, визнання формулювання
незаконним, в якій просить скасувати
запис в трудовій книжці від 30.05.2012 року
"звільнений з посади водія автобуса в
зв"язку з прогулом без поважних причин,
п.4 ст.40 КзпП України, за наказом №25-к
від 03.07.2012 року"; визнати формулювання
причини звільнення ОСОБА_2, а саме
"звільнений з посади водії автобуса в
зв"язку з прогулом без поважних причин,
п.4 ст.40 КзпП України, за наказом №25-к
від 03.07.2012 року" неправильним; змінити
запис в трудовій книжці про дати
прийняття на роботу з 09.04.2012 року;
змінити запис у трудовій книжці про
дату звільнення та формулювання
причини звільнення та стягнути з
відповідача середній заробіток за
затримку розрахунку при звільненні та
видачі трудової книжки по 18.07.2012 року та
моральну шкоду в сумі 1000 грн.

28.08.2012 року позивач звернувся із
уточненою позовною заявою, в якій
вказує, що 08.04.2012 року йому було
припинено виплату державної допомоги
по безробіттю у зв"язку з
працевлаштуванням на роботу по
направленню Козятинського
міськрайонного центру зайнятості до
відповідача водієм автобуса. 12.04.2012
року він написав заяву про прийняття
його на роботу та 13.04.2012 року вперше
вийшов у рейс. Працював водієм у
відповідача аж до 18.06.2012 року, коли його
не допустили до роботи. 19.06.2012 року у
зв"язку з грубими порушеннями
трудового законодавства з боку
адміністрації підприємства він
вимушений був написати заяву про
звільнення з роботи за згодою сторін,
яку подав у відділ кадрів. 18.07.2012 року
він отримав два листи, в яких були наказ
про звільнення з 03.07.2012 року за прогули
та трудову книжку. Просить змінити
запис про дату прийняття на роботу,
змінити формулювання причин звільненя
з роботи на "звільнення за угодою
сторін" і дату звільнення з роботи з
03.07.2012 року на день вирішення справи в
суді; стягнути з відповідача
невиплачену заробітну плату за
фактично відпрацьовані дні в сумі 6552
грн.; заробітну плату за час вимушеного
прогулу в сумі 4095 грн. та моральну шкоду
в сумі 1000 грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_4, який діє на
підставі довіреності (а.с.32,230 т.1)
уточнені позовні вимоги підтримали,
посилаючись на викладені в позовній
заяві обставини та просили позов
задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача -
Козятинського АТП 10514 Пудайло О.А. (а.с.109
т.1) в судовому засіданні позовні вимоги
не визнала, просить в позові відмовити
за безпідставністю заявлених вимог.
Суду пояснила, що позивач прийшов на
роботу із направленням Козятинського
міськрайонного центру зайнятості з
29.05.2012 року. Оскільки він направлявся
центром зайнятості, то корінець
направлення повертається в центр
зайнятості у випадку працевлаштування,
що й було зроблено. До центру
зайнятості подаються звіти і дотація
підприємству центром зайнятості
надається лише у разі офіційного
працевлаштування особи. Крім того,
ОСОБА_2 30.05.2012 року власноручно написав
заяву про прийняття його на посаду
водія автобуса. 19.06.2012 року ОСОБА_2
звернувся із заявою про звільнення із
посади водія автобуса за згодою сторін.
Однак, йому було запропоновано
відпрацювати два тижні, проте на роботу
ОСОБА_2 не вийшов, тому був звільнений
03.07.2012 року за прогули. Оскільки ОСОБА_2
не з»являвся на підприємстві і не
звертався про видачу трудової книжки,
тому 16.07.2012 року трудову книжку було
направлено по пошті. Вважає, що
позивачем не доведено свої вимоги, тому
просить суд відмовити в задоволені
позову.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
показала, що працює юристом
Козятинського міськрайонного центру
зайнятості, де на обліку по безробіттю
з 27.12.2011 року до 30.05.2012 року перебував
ОСОБА_2 27.12.2011 року йому було присвоєно
статус безробітного і призначено
державну допомогу по безробіттю. При
присвоєні ОСОБА_2 статусу безробітного
він підписав попередження про те, що
працювати не буде. ОСОБА_2 припинялися
виплати державної допомоги у зв»язку з
порушенням ним порядку відвідування
центру зайнятості. 16.05.2012 року центром
зайнятості було видано направлення на
працевлаштування ОСОБА_2 в АТП 10514, яке
25.05.2012 року підтвердило, що ОСОБА_2 буде
прийнято на роботу.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
показала, що 30.05.2012 року ОСОБА_2 було
прийнято на роботу по направленню
центру зайнятості. 19.06.2012 року він
написав заяву про звільнення, але
директор підприємства дала йому дві
неділі на відпрацювання, які він не
відпрацював, тому 03.07.2012 року його було
звільнено з роботи за прогули. В
середині травня ОСОБА_2 приходив з
направленням центру зайнятості, але
поки не було підтвердження про надання
дотації його на роботу не приймали.
ОСОБА_2 було ознайомлено з наказом про
звільнення і видано всі нараховані
кошти.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні
пояснив, що ОСОБА_2 влаштувався на
роботу і написав заяву з 30.05.2012 року. На
той час сам він працював механіком АТП
і вів облік технічного стану
транспортних засобів підприємства. На
підприємстві огляд транспортних
засобів проводиться двома механіками,
один з яких випускає в рейс, а другий
приймає з рейсу. Путівка видається одна
на місяць. До путівки додається лист
регулярності із зазначенням прізвища
водія, марки та номера транспортного
засобу та напрямок руху. Стажування
водія проводиться обов»язкого і
призначається інструктор. Після
повернення з останнього рейсу ОСОБА_2
було необхідно провести технічний
ремонт автобуса. Проте він відмовився
проводити ремонт і на слідуючий день не
вийшов на роботу.

Заслухавши пояснення позивача та
представників відповідача, вивчивши
матеріали справи, оцінивши докази в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги до задоволення не
підлягають з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Згідно ст.58 ч.1 ЦПК України, належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Згідно ст.59 ч.2 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Судом встановлені наступні фактичні
обставини справи та правовідносини,
врегульовані нормами трудового
законодавства стосовно строків
виплати заробітної плати та наслідків
їх недотримання, захисту порушених
трудових прав.

Так, в судовому засіданні з
достовірністю встановлено, що позивач
перебував на обліку в Козятинському
міськрайонному центрі зайнятості як
безробітний з 27.12.2011 р. по 30.05.2012 року і
йому виплачувалася державна допомога
по безробіттю, що підтверджується
копією персональної картки №00008
(а.с.115-116 т.1), ксерокопією направлення на
працевлаштування № 0004001 від 16.05.2012
року (а.с.117 т.1), показами свідка ОСОБА_5 в
судовому засіданні та не заперечується
й самим позивачем. Крім того, позивач
власноручно написав заяву про
прийняття його на роботу на посаду
водія автобуса з 30.05.2012 року, що також
підтверджується в судовому засіданні
самим позивачем. Позивач працював
водієм автобуса на ПАТ «Козятинське
АТП 10514» з 30.05.2012 року, що
підтверджується записом №17 (а.с.4 т.1) в
його трудовій книжці, наказом Н № 23-к
від 29.05.12 року (а.с.39 т.1)про прийняття на
роботу.

19.06.2012 року позивач звернувся із заявою
про звільнення його з роботи з 19.06.2012
року за згодою сторін (а.с.114 т.1) і більше
на роботу не вийшов, за розрахунком та
видачею трудовою книжки не звертався,
що також не заперечується позивачем.

Проте, відповідно до заяви позивача
(а.с.114 т.1) його не було звільнено з 19.06.2012
року, а надано йому два тижні для
відпрацювання і звільнення його за
власним бажанням.

Оскільки позивач на роботу не
з»являвся, 03.07.2012 року його було
звільнено з роботи за прогул без
поважних причин (а.с.38 т.1). Як вбачається
з наказу позивач був з ним ознайомлений
та від дачі пояснень щодо відсутності
на роботі з 19.06.2012 року по 03.07.2012 року
відмовився. Дані накази підписані
позивачем і в судовому засіданні він
підтвердив свій підпис.

Аналізуючи застосоване відповідачем
до позивача дисциплінарне стягнення,
слід зазначити наступне.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках:4) прогулу (в
тому числі відсутності на роботі
більше трьох годин протягом робочого
дня) без поважних причин.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.1992
року «Про практику розгляду судами
трудових спорів» при розгляді позовів
про поновлення на роботі осіб,
звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди
повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст.147 КЗпП України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки одне з таких заходів стягнення:
1).догана; 2).звільнення.

До застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен врахувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі і повідомляється працівникові
під розписку, що визначено ст.149 КЗпП
України.

З наявного в матеріалах справи табелю
виходу на роботу за червень 2012 року
вбачається, що позивачу з 19 червня 2012
року роботодавець фіксує не вихід на
роботу (прогул) (а.с. 24-25 т.1), що також
підтверджується в судовому засіданні і
самим позивачем.

Як вбачається із пояснень позивача та
із його заяви про звільнення, позивач
просив звільнити його за згодою сторін.
Однак, відповідно до 3.2 Договору
№00021 про працевлаштування
безробітного з наданням дотацій від
29.05.2012 року (а.с.35-36 т.1) роботодавець не
мав права розірвати трудовий договір з
працівником … за згодою сторін.

Посилання позивача на порушення
відповідачем «Інструкції про порядок
ведення трудової книжки працівників»,
оскільки трудову книжку йому вислала
поштою, суд оцінює критично, оскільки
сам позивач не звертався до
відповідача про видачу йому трудової
книжки, що не заперечував і сам позивач
в судовому засіданні. Посилання
позивача на даний факт, як на підставу
для стягнення з відповідача коштів, є
безпідставним.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності.

Позивач в своїх заявах та поясненнях
фактично вказував різні дати прийняття
його на роботу, а саме з 09 та 12.04.2012 року.
В підтвердження своїх позовних вимог, а
саме початку роботи у відповідача
позивач посилається на витяг із
журналу диспетчера (а.с.141-160) по АТП ПАТ
«Козятинське АТП 10514», наданий ПАТ
ВОПАС 10599. Проте у вказаному журналі
датою роботи ОСОБА_2 значиться 14.04.2012
року. Крім того, судом було оглянуто
оригінал вказаного журналу в судовому
засіданні. Даний журнал суд оцінює
критично, оскільки вказаний журнал не
пронумерований, не прошнурований,
ніякими підписами не скріплений та
містить багато виправлень. Тому даний
журнал суд не може визнати належним
доказом по справі.

Натомість суд при вирішенні позову
бере до уваги і приймає як доказ заяви
ОСОБА_2 про прийняття його на роботу та
звільнення з роботи (а.с.38-39 т.1), а також
направлення на працевлаштування
ОСОБА_2 із центру зайнятості (а.с.117-118
т.1), відповідно до яких ОСОБА_2 прийнято
на роботу з 30.05.2012 року.

Крім того, вказані відповідачем
обставини підтверджуються оглянутими
в судовому засіданні шляховими листами
(а.с. 237-240 т.1), журналом реєстрації
вступного інструктажу з питань охорони
праці (а.с.241-245 т.1), журналом реєстрації
інструктажів з питань охорони праці на
робочому місці (а.с.1-5т.2), журналом
реєстрації інструктажів з безпеки руху
(а.с.6-10 т.2), відповідно до яких позивач
дійсно почав працювати з 30.05.2012 року.

Відповідно до бухгалтерської довідки
ПрАТ «Козятинське АТП 10514» №108 від
24.12.2013 року (а.с.37 т.2) з позивачем було
проведено усі виплати. Вказані
обставини не заперечуються як самим
позивачем, так і його представником
позивача в судовому засіданні.

Посилання позивача на звільнення його
в зв»язку з грубим порушенням
трудового законодавства не знайшла
свого підтвердження в судовому
засіданні, оскільки в самій заяві
відповідач не вказав причини свого
звільнення, а лише за згодою сторін.

Таким чином, у зв'язку з тим, що в
судовому засіданні не знайшли свого
підтвердження обставини стосовно
незаконних дій відповідача по
відношенню до позивача, у тому числі в
частині формулювання причин
звільнення, стягнення невиплаченої
заробітної плати за фактично
відпрацьовані дні та за час вимушеного
прогулу, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги про відшкодування
моральної шкоди також не підлягають
задоволенню.

Разом з тим, слід зазначити, що однією з
засад судочинства, регламентованих п. 4
ч. 3ст. 129 Конституції України, є
змагальність сторін та свобода в
наданні ними до суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Згідно положень ст.ст.10,60 Цивільного
процесуального кодексу України (надалі
-ЦПК України) сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що
обставини, на які посилається позивач
як на підставу для задоволення позову,
не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні, суд прийшов до
висновку, що у задоволенні позову слід
відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 24,38,47,116,117 КЗпП України, ст.ст. 10,
57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ
"Автотранспортне підприємство 10514"
(третя особа без самостійних вимог -
Пудайло О.А.) про зміну запису про дату
прийняття на роботу, зміну
формулювання причин звільнення з
роботи, стягнення невиплаченої
заробітної плати за фактично
відпрацьовані дні, заробітної плати за
час вимушеного прогулу та моральної
шкоди відмовити за безпідставністю
заявлених вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
проголошення.

Суддя:підпис

Суддя:

Секретар:

З оригіналом згідно