УХВАЛА

25 червня 2013 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2

за участю:

представника скаржника ОСОБА_3

державного виконавця Іванченко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві скаргу Публічного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» на постанову державного виконавця Ленінського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про повернення виконавчого документа стягувачу

встановив:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі - ПАТ «Миколаївська ТЕЦ») звернулося до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_4 (далі державний виконавець) про повернення виконавчого документа стягувачу, в якій просило визнати постанову державного виконавця неправомірною та зобовязати скасувати вказане рішення.

Скаржник вказав, що на виконанні у державного виконавця знаходилось виконавче провадження з примусового виконання судового наказу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01.12.2011 по справі № 2-н-2845/2011 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ВАТ «Миколаївська ТЕЦ» 1532,42 грн. боргу.

Постановою державного виконавця від 29.12.2012 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47Закону України «Про виконавче провадження», з чим скаржник не погодився, оскільки державним виконавцем не вжито усіх заходів для встановлення майна боржника.

У судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав та просив задовольнити.

Державний виконавець проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на правомірність оскаржуваної постанови.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали скарги і оцінивши зібрані у ній докази, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України та статті 14 ЦПК України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Державний виконавець, відповідно до вимог частини першої статті 6 наведеного Закону, зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, а згідно із вимогами частини першої статтею 11 цього Закону вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За правилами статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Така ж можливість оскарження дій чи бездіяльності державного виконавця передбачена статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження».

Завершальними стадіями виконавчого провадження є повернення виконавчого документа стягувачу та закінчення виконавчого провадження.

Державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом. Водночас відповідно до пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У ході розгляду справи встановлено, що на примусовому виконанні в державного виконавця знаходився судового наказу Ленінського районного суду м.Миколаєва від 01.12.2011 по справі № 2-н-2845/2011 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ВАТ «Миколаївська ТЕЦ» 1532,42 грн. боргу.

Постановою державного виконавця від 11.04.2013 оригінал виконавчого документа повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47Закону України «Про виконавче провадження» у звязку із відсутністю майна у боржника.

Із пояснень державного виконавця та матеріалів виконавчого провадження встановлено, що з метою виявлення майна боржника були зроблені запити до електронних баз «Автомобіль», інспекції Державного технічного нагляду, податкового органу та МТІ.

Звернення до реєстраційної служби, органів Пенсійного фонду, Деркомзему та інших органів державний виконавець не здійснював. Також, не здійснено накладення арешту на майно боржника.

Щодо акту складеного державним виконавцем за місцем проживання боржника 01.03.2013, який складено за участю останнього, суд вважає недостатнім доказом на підтвердження відсутності майна в боржника.

Постановляючи судове рішення суд приймає до уваги вимоги частини другої статті 387 ЦПК України відповідно до якої, у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права.

Враховуючи не дотримання державним виконавцем вимог Закон України «Про виконавче провадження», що призвело до порушення прав стягувача, суд приходить до висновку про обґрунтованість скарги та її часткового задоволення шляхом визнання постанови про повернення виконавчого документу стягувачу неправомірною та її скасуванню.

Щодо покладення на державного виконавця обовязку скасувати оскаржувану постанову, суд вважає, що така вимогам не забезпечить поновлення порушених прав стягувача. Крім того, дана вимога не відповідає способу захисту порушеного права, оскільки у випадку визнання в судовому порядку рішення державного виконавця неправомірним Закон України «Про виконавче провадження» не наділяє державного виконавця повноваженнями щодо скасовування такого рішення.

Між тим, згідно частини другої статті 387 ЦПК України поновлення порушених прав сторони виконавчого провадження здійснюється судом будь-яким способом, що забезпечує йог дієвість і ефективність.

Керуючись статтями 383-389 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу Публічного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» - задовольнити частково.

Визнати неправомірною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, винесену старшим державним виконавцем Ленінського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції ОСОБА_4 від 11.04.2013, у межах виконавчого провадження з примусового виконання судового наказу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2011 по справі № 2-н-2845/11.

У іншій частині вимог відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя