АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
інстанції - Боженко Л.В.
Доповідач - Ткаченко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2013 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - Ткаченко І.Ю.

суддів - Городничої В.С.,
Повєткіна В.В.

при секретарі - Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа: ОСОБА_4 про визнання
договору дарування квартири
незаконним

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 вересня 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

15 травня 2013 року ОСОБА_2, звернулась до
суду з позовом до відповідача - ОСОБА_3
про визнання особи такою, що втратила
право користування квартирою АДРЕСА_1.

21.06.2013 року ОСОБА_3 звернулася з
зустрічним позовом, в якому просила
визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладеному між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 21.03.2013 року, посвідчений
державним нотаріусом Першої
Павлоградської державної нотаріальної
контори незаконним з дня укладення.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 вересня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
задоволено в повному обсязі, у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про
визнання договору дарування квартири
незаконним - відмовлено. (а.с.42-43).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити (а.с. 46-49).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає, а
рішення суду слід змінити в частині
правового обґрунтування задоволення
позову про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно витягу про державну реєстрацію
прав, право власності на АДРЕСА_1
зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі
договору дарування від 21.03.2013 року
(а.с.8).

Так, згідно із ч.1 ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність,
відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України,
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що вчинення спірного договору
дарування не порушує права колишньої
дружини ОСОБА_3, оскільки спірна
квартира не є об'єктом права спільної
сумісної власності між колишнім
подружжям (ОСОБА_4 та ОСОБА_3), що
підтверджується рішенням
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 22.01.2013
року, залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19.03.2013 року та ухвалою ВССУ
з розгляду цивільних і кримінальних
справ від 10.06.2013 року.

Крім того, ОСОБА_3 не надала суду
належних доказів на підтвердження свої
позовних вимог, що відповідає вимогам
ст. 57 ЦПК України, де встановлено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення та
інших обставин, які мають значення для
вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета.

Вказані висновки суду щодо відмови в
задоволені зустрічного позову
зроблені без порушення норм
матеріального та процесуального права,
оскільки позивачка за зустрічним
позовом не скористалася наданими їй
правами, не обґрунтувала свої позовні
вимоги та не надала суду доказів на їх
підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10,
ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана надати суду докази на
підтвердження своїх вимог або
заперечень.

Отже, колегія суддів вважає, що суд 1
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні зустрічного позову,
оскільки ОСОБА_3 не надала суду
належних і допустимих доказів на
підтвердження тих обставин, на які вона
посилалася як на підставу своїх вимог,
а із матеріалів справи вбачається, що
спірна квартира на підставі договору
дарування подарована ОСОБА_2, була
фактично передана обдарованій, договір
нотаріально посвідчений і жодна із
сторін договору вказаний договір в
передбаченому законом порядку не
оспорює.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
в частині відмови в задоволенні
зустрічного позову, а саме, що
укладання спірного договору буде
унеможливлювати виконання рішення
суду про стягнення з колишнього
власника квартири грошових коштів, є
безпідставними, оскільки позивачем на
підтвердження свої зустрічних
позовних вимог не надано суду
належних доказів та не вказано на них в
апеляційній скарзі, а тому колегія
суддів вважає, що вони не обґрунтовані
та не знайшли свого підтвердження під
час розгляду справи.

Враховуючи встановлені обставини,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції в частині відмови в
задоволенні зустрічного позову
відповідає вимогам закону, його
висновки не спростовуються доводами
апеляційної скарги, а тому скасуванню в
зазначеній частині воно не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд 1 інстанції виходив із того, що в
АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не мешкає більше 1 року,
а саме з квітня 2012 року і її особистих
речей в квартирі не має, що
підтверджується актом, складеним
робітниками КП «Павлограджитлосервис»
за участю сусідів та що було визнано
сторонами в судовому засіданні (а.с.10),
а тому вона втратила право
користування житловим приміщенням.

При цьому суд 1 інстанції посилався на
норми Житлового кодексу України, а саме
на ч.1 ст.71 ЖК України, відповідно до
якої, при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім`ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
згідно ст. 72 ЖК України проводиться в
судовому порядку.

Висновки суду щодо необхідності
задоволення позовних вимог та визнання
відповідачки ОСОБА_3 такою, що втратила
право користування спірною квартирою,
яка належить ОСОБА_2, оскільки
відповідачка не проживає в ній понад 1
рік, є обґрунтованими, а тому суд 1
інстанції правильно задовольнив
позовні вимоги в цій частині.

Однак, колегія суддів не погоджується с
правовим обґрунтуванням задоволення
позову про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, та вважає за необхідне
змінити рішення в цій частині.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 дійсно не проживає більше 1 року
в спірній квартирі, яка є власністю
позивачки ОСОБА_2, належить їй на
підставі договору дарування. Сторони
між собою в родинних стосунках не
знаходяться та не знаходилися,
відповідачка не є членом (або колишнім)
членом сім'ї власника житла.

Отже, на відносини, яки склалися між
сторонами, дія Житлового кодексу
України, а саме ст. ст. 71 та 72, які було
застосовано судом 1 інстанції не
поширюється, оскільки зазначені норми
регулюють відносини між наймачем житла
або членом його родини, якими сторони
по справі не являються, і до них слід
застосовувати норми цивільного
кодексу України, які регулюють захист
права власності.

Так, відповідно до ст. 391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Враховуючи, що судом 1 інстанції до
спірних правовідносин застосовано
норми права, які їх не регулюють, і
колегія суддів прийшла до висновку, що
до них слід застосовувати норми
цивільного кодексу України, які
регулюють захист права власності,
тобто було порушено норми
матеріального права, які є обов'язковою
підставою для скасування чи зміни
рішення, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
в частині правового обґрунтування
задоволення позову, слід змінити, а в
іншій оскаржує мій частині - залишити
без змін, оскільки доводи, приведені в
апеляційній скарзі зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду 1 інстанції, яким у
досить повному обсязі з'ясовані права
та обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, а відповідно до ст. 212
ЦПК України, виключне право оцінки
доказів належить суду, який має
оцінювати докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 вересня 2013 року - змінити
в частині правового обґрунтування
задоволення позову про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.

В іншій оскаржуємій частині рішення
залишити без змін, а апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 17 вересня 2013 року -
відхилити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді :