Справа № 2-2081/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2011 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Ханберової Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства УКРСИББАНК про визнання договору про надання споживчого кредиту удаваним, застосування до договору про надання споживчого кредиту правил, що застосовуються до кредитних договорів, валютою яких є національна валюта України, зобовязання виконати певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 08.11.2007 р. між ним та АКІБ УКРСИББАНК був укладений кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого йому були надані в кредит грошові кошти у розмірі 16 630,00 доларів США у порядку і на умовах, зазначених у кредитному договорі. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що на отримані кошти він придбав транспортний засіб та уклав з банком договір застави транспортного засобу №97749 від 08.11.2007 року з метою забезпечення своїх зобовязань за цим договором. Вказаний кредитний договір передбачає, що кредит надається позичальнику в іноземній валюті доларах США та розрахунки між ним та банком мають здійснюватися в тій самій валюті. Але насправді кредитний договір був удаваним та вчинений з метою приховання іншого кредитного правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме надання йому кредиту в національній валюті України. Позивач посилається на те, що відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю №13-93 національна валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, а відповідно до ст.533 ЦК України зобовязання має бути виконано у гривнях, що було заздалегідь відомо як йому так і відповідачу. Саме тому договір №0710-11009 від 11.10.2007 року, предметом якого є транспортний засіб автомобіль, був укладений та виконаний ним в гривні. Позивач посилається на те, що використання долару США, як засобу платежу за кредитним договором суперечить приписам п. г ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю та Положення Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, адже для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потрібна наявність індивідуальної ліцензії. Також, відповідно до п.2 ст.13 зазначеного Декрету уповноважені банки, як отримали від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, одним з яких є відповідач, здійснюють контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи. Здійснення ним, резидентом України, акту купівлі-продажу з резидентом України ДП Ніко-Дніпропетровськ ТОВ НІКО-Україна без індивідуальної ліцензії НБУ, якої не мав ні покупець, ні продавець було б порушенням підпункту г п.4 ст.5 вищезгаданого Декрету КМУ. Таким чином, відповідач, як агент валютного контролю, просто не мав права за законом надавати йому кредит в іноземній валюті для використання її для вищевказаної операції, тобто для розрахунків між резидентами та території України без індивідуальної ліцензії НБУ. Той факт, що відповідач усвідомлював саме те, що кредит на придбання автомобіля насправді був виданий в національній валюті підтверджується наданням кредиту саме для придбання автомобіля у резидента України ДП НІКО-Дніпропетровськ ТОВ НІКО-Україна і для придбанн автомобіля йому була необхідна саме гривня, а не будь-яка інша валюта. Відповідачу при підписанні кредитного договору було заздалегідь відомо про те, що одразу після його підписання будуть здійснені всі операції зарахування на поточний рахунок суми в доларах США, перерахування грошових коштів у національній валюті продавцю, та в результаті цих операцій іноземна валюта залишилася у відповідача, а йому фактично були надані лише грошові кошти у національній валюті для їх подальшого безготівкового перерахування продавцю. Позивач вважає, що відповідачу відомо, що всі вищенаведені операції носили формальний характер, так як і сам кредитний договір мали на меті приховати справжню угоду сторін про надання кредиту у гривні і цей факт підтверджується тим, що всі операції були здійснені в один день з укладанням кредитного договору, а фактино виготовлення та підписання всіх необхідних документів відбувалося одночасно. Відповідач не може заперечувати, що, перераховуючи грошові кошти на поточний рахунок ДН НІКО-Дніпропетровськ ТОВ НІКО-Україна він разом з ним фактично порушив кредитний договір адже за його умовами кредитні кошти в доларах США надавалися на поточний для використання за цільовим призначенням. Зазначене свідчить про те, що відповідач добре усвідомлював, що посилання в тексті кредитного договору на іноземну валюту є лише формальністю, а фактично його зобовязання мають бути виконані в гривні по комерційному курсу, що існував на день видачі кредитних коштів. Вказані обставини свідчать, на думку позивача, що ним з відповідачем насправді був укладений договір кредитування в національній валюті України, що не суперечить нормам чинного законодавства України, але він був замаскований під договір кредитування в іноземній валюті, який суперечить нормам чинного законодавства, а зокрема нормам зазначеного Декрету. Крім того, він не отримував фактично від відповідача грошові кошти у доларах США. Відповідачем було перераховано на поточний рахунок ДП "НІКО Дніпропетровськ" ТОВ "Ніко Україна" грошові кошти в сумі 83 974,00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 4426 від 08.11.2007 року. Тобто зобов"язання за кредитним договором щодо цільового характеру використання кредиту були фактично виконані у національній валюті за безпосередньою участю відповідача. Між ним та відповідачем був фактично укладений договір про надання кредиту у національній валюті України в розмірі, що відповідав 83 981,50 грн. та дорівнював еквіваленту 16 630,00 доларів США за курсом НБУ на день його укладання. Укладання вказаного удаваного кредитного договору порушує його права як споживача тим, що через зміну курсу долара США до національної валюти України він на теперішній час вимушений сплачувати значно більшу суму в погашення кредиту ніж фактично отримав від відповідача, та значно більшу суму в погашення кредиту, ніж фактично отримав від нього, значно більші проценти за користування кредитними коштами в гривнях ніж це фактично передбачено договором.

Позивач просить визнати удаваним правочином договір про надання споживчого кредиту № 0 від 08.11.2007 року, укладений між ним та АКІБ УКРСИББАНК; застосувати до цього договору правила, що застосовуються до кредитних договорів, валютою яких є національна валюта України, а саме вважати, що кредит було надано в сумі 83 981,50 гривень, на умовах, що діяли в АКІБ УКРСИББАНК для кредитів на придбання автотранспорту в національній валюті станом на 08.11.2007 року; зобов'язати відповідача здійснити перерахування та конвертацію фактичної заборгованості за вказаним договором про надання споживчого кредиту за комерційним курсом гривні до долара США, що діяв на момент укладання кредитного договору на умовах, що діяли в АКІБ УКРСИББАНК для кредитів на придбання автотранспорту в національній валюті станом на 08.11.2007 року.

В судовому засіданні позивач та його представник, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст..235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як встановлено в судовому засіданні, Публічне акціонерне товариство УКРСИББАНК є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку УКРСИББАНК.

08.11.2007 р. між позивачем та АКІБ УКРСИББАНК був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_1 були надані в кредит грошові кошти у розмірі 16 630,00 доларів США у порядку і на умовах, зазначених у кредитному договорі.

Відповідно до п.1.1. Кредитного договору відповідач зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 16 630,00 доларів США, та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтет них платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 83981,50 гривень за курсом Національного Банку України.

У відповідності до п.1.2. строк кредитування здійснюється 08 листопада 2007 року, позивальник у будь-якому випадку зобовязаний повернути банку кредит у повному обсязі в термін, не пізніше 08.11.2014 року. Відповідно до п.1.3.1. за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 12,5% річних.

Згідно п.1.2.2 Кредитного договору позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтет них платежів у розмірі 300,00 доларів США,00 центів в день сплати ануїтет них платежів. Відповідно п. 1.4. Кредитного договору кредит надано позичальнику для його особистих потреб, а саме для придбання автомобілю.

Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено, що кредит видається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника № 72000 для подальшого використання за цільовим призначенням. Як вбачається з матеріалів справи, банк свої зобовязання щодо видачі кредиту виконав, що підтверджується випискою за особовим рахунком за 08.11.2007 року та поясненнями в судовому засіданні позивача про те, що він за вказаним кредитним договором отримав в банку готівкою грошові кошти в доларах , а саме 16 630,00 доларів США, обміняв їх на гривні, якими оплатив вартість придбаного у ДП "НІКО Дніпропетровськ" ТОВ "Ніко Україна" автомобіля.

Відповідно до п.2.1. Кредитного договору виконання зобов'язань позичальника за цим договором забезпечується наступним чином, а саме: з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника банком приймається:застава рухомого майна, а саме автомобіля MІТSUВІSНІ LАNСЕR, державний номер НОМЕР_1, що є власністю позивача.

08.11.2007 року між позивачем та АКІБ УКРСИББАНК був укладений договір застави транспортного засобу №97749, відповідно до якого для забезпечення виконання позивачем вказаного кредитного договору заставодавець передає в заставу рухоме майно автомобіль MІТSUВІSНІ LАNСЕR, державний номер НОМЕР_1.

08.11.2007 року з метою забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №0/П, відповідно до якого поручитель зобовячалася перед банком відповідати за невиконання позичальником усіх його зобовязань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору.

08.11.2007 року з метою забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №0/П/1, відповідно до якого поручитель зобовячалася перед банком відповідати за невиконання позичальником усіх його зобовязань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору.

За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституцією України не встановлено обмежень щодо можливості використання грошових одиниць держави в Україні. Відповідно до ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини в сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Згідно до ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 вказаного Декрету Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього Декрету. За відсутністю нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак чинним законодавством України на теперішній час такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті не визначено.

Згідно з п.1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Як встановлено Постановою Верховного Суду України від 21.03.2011 року, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою.

Оскільки ПАТ УКРСИББАНК, як фінансова установа, в установленому законом порядку отримав в НБУ банківську ліцензію № 75 від 28.10.1991 року на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий Дозвіл № 75-2 від 19.11.2002 року на право здійснення операцій з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, тому надання банком кредиту в іноземній валюті та повернення позичальником такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої банку Національним банком України та не потребує отримання банком чи позичальником індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави і застосування індивідуального ліцензування щодо кредитування в іноземній валюті не вимагалося.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Суд вважає, що доводи позивача про зростання курсу долара та порушення в звязку з цим співвідношення майнових інтересів сторін, що позбавляє його можливості сплачувати кредит у сумі, якою він керувався при укладанні даного договору, а також про те, що в наслідок погіршення загального фінансово-економічного стану в Україні значно змінився його дохід, не можуть бути підставою для задоволення його позовних вимог, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в час укладання договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації та можливість отримання кредиту в національній валюті.

Крім того, як вбачається із вказаного договору про надання споживчого кредиту, він був підписаний його сторонами і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Отримавши у банка грошові кошти, позичальник погодився з умовами даного договору та здійснював платежі згідно його умов. Будь-які докази того, що в момент його укладання не були додержані вимоги ст.203 ЦК України суду не надані, вимог про визнання недійсним кредитного договору з наведених підстав не заявлялось. Також позивачем не надано суду доказів того, який саме інший правочин приховали сторони кредитного договору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк про визнання договору про надання споживчого кредиту удаваним, застосування до договору про надання споживчого кредиту правил, що застосовуються до кредитних договорів, валютою яких є національна валюта України, зобовязання виконати певні дії.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Т.О.Кудрявцева