Провадження № 2/755/170/13
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2013 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарях Зіньковській Ю.М., Погорілій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-і особи: Головне управління юстиції в м.Києві, ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його рідна тітка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після смерті ОСОБА_4 залишилась спадщина у вигляді 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 Після звернення до Восьмої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини зясувалось, що документи, які б підтвердили його родинні звязки з померлою не збереглись, тому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Крім нього, до нотконтори звернулась ОСОБА_2, яка згідно рішення Дніпровського районного суду міста Києва є двоюрідною онукою ОСОБА_4 В листопаді 2011 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.11.2011 року, видане ОСОБА_5, державним нотаріусом Восьмої Київської держнотконтори, на підставі заповіту, посвідченого Десятою Київською держнотконторою 13.06.1997р., зареєстрованого в реєстрі за № 2у-694. Заповіт на ім'я ОСОБА_2, від імені спадкодавця ОСОБА_4 за змістом та формою не відповідає п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме в заповіті не вказана дата і місце народження заповідача та не вказано обсяг спадкового майна, тому заповіт слід визнати нікчемним. Тому просив суд визнати нікчемним заповіт ОСОБА_4, 1925 року народження, серії НОМЕР_2, складений 13 червня 1997 року, нотаріально посвідченого державним нотаріусом Десятою Київською державкою нотаріальною конторою 13.06.1997 р., зареєстрованого в реєстрі за №2у-694, на успадкування ОСОБА_2, частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.11.2011 р., видане ОСОБА_5, державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого Десятою Київською державною нотаріальною конторою 13.06.1997 р., зареєстрованого в реєстрі за № 2у-694, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна громадянки ОСОБА_4, 1925 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 р., на ім'я спадкоємця ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н, податковий номер НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2, на спадкове майно, що складається з 1/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належало померлій на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою Київською державною нотаріальною конторою 10 червня 1986 року за реєстром №7н-8959 та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 23.06.1986 року; встановити факт родинних відносин між ним та його рідною тіткою, спадкодавцем - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., визнавши ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., рідною сестрою ОСОБА_6, його матері, у яких спільною матір'ю була по першому шлюбу ОСОБА_7, а по другому шлюбу - ОСОБА_8; визнати за ним право на спадщину за законом за спадкодавцем ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., на спадкове майно, а саме - 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 яка належала останній на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину, виданого 10.06.1986 року Київською державною нотаріальною конторою №1, спадкова справа 7н-8959, яке складається з житлового будинку 1946 року побудови загальною площею - 139,50 кв.м., житловою площею - 95,50 кв.м.; визнати за ним право власності на присадибну земельну ділянку загальною площею - 0,1000 га, по вулиці Новаторів, 39А/2, яка належала на праві спільної сумісної власності на землю спадкодавцеві ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., на підставі державного акту на право приватної власності, виданого на підставі рішення Київської міської ради народних депутатів від 13.05.1999 року №238/339; стягнути з відповідача судові витрати.

В подальшому позивачем періодично уточнювались та збільшувались позовні вимоги, але ухвалою від 30.10.2013 року судом в прийнятті до розгляду заяв про збільшення позовних вимог від 23.07.2013 року, від 18.09.2013 року, від 10.10.2013 року, від 30.10.2013 року відмовлено.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та з урахуванням всіх своїх уточнень позовних вимог просив суд визнати нікчемним заповіт ОСОБА_4; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.11.2011 р. на ім'я ОСОБА_2; встановити факт родинних відносин між ним та ОСОБА_4; визнати за ним право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4; визнати за ним право власності на присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 стягнути з відповідача судові витрати.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивачем не наведено конкретної норми закону, в якій би було вказано, що недійсним є заповіт, у випадку не зазначення дати та місця народження заповідача. Позивачем не доведено обставин, які б викликали сумнів у дійсності заповіту, зокрема, у волевиявленні заповідача. Щодо вимог про встановлення факту родинних відносин, то позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_4 є його тіткою. А позовні вимоги про визнання права власності є передчасними.

Третя особа Головне управління юстиції в м. Києві в судове засідання не зявилась, надійшли письмові пояснення в яких зазначає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним не підлягають задоволенню, так як заповіт був посвідчений згідно діючого на той час законодавства. Вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом теж не підлягає задоволенню, з тих підстав, що ОСОБА_1 до нотконтори не подав рішення суду про визначення йому додаткового строку для подання ним заяви про прийняття спадщини, а тому відповідно до ст. 1272 ЦК України позивач вважається таким, що не прийняв спадщину. Просять розглядати справу у відсутність представника.

Представники третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні позов вважають не обґрунтованим.

Суд, вислухавши пояснення позивач, представника відповідача, представників третьої особи ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_4 (а.с.13 том 1).

Після смерті ОСОБА_4 Восьмою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №226 від 12.10.2010 року (а.с.111-154 том 1). З матеріалів спадкової справи вбачається, що 12 жовтня 2010 року ОСОБА_2 як спадкоємець за заповітом звернулася до Восьмої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_4 (а.с.111 зворот том 1). 21 березня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до Восьмої Київської державної нотаріальної контори із заявою, в якій повідомив, що він є рідним племінником померлої ОСОБА_4 та не відмовляється він належної йому частки у спадковому майні та буде звертатись до суду для визнання заповіту недійсним (а.с.134 том 1). Листом від 22.03.2011 року вих. №417/02-14 та від 28.03.2011 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що нотаріальні дії відкладаються на строк до одного місяця та по наданим документам не вбачається встановити повний родинний зв'язок (а.с.139, 141 том 1).

Наполягаючи на задоволенні позову позивач пояснив, що звернувшись до Восьмої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини зясувалось, що документів не достатньо, тому йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину. Більше року звертався до сільських рад, державних і обласних архівів, держадміністрацій та ГУЮ Хмельницької та Житомирської областей, Полонської Римо-Католицької Приходської Церкви Костелу, але завжди отримував відповіді про відсутність документів на членів родини. Тому лише через суд можливо підтвердити родинні стосунки з ОСОБА_4, встановивши факт родинних відносин.

З витягу про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження та свідоцтва про народження вбачається, що остання народилась в селищі Першотравенськ Баранівського району Житомирської області; батьками ОСОБА_4 були поляк ОСОБА_9 та полька ОСОБА_10 (а.с.12, 125 зворот, 174 зворот том 1).

Витягом з метричної книги одружень (а.с.39-40 том 1) підтверджується, що ОСОБА_11 17 серпня 1908 року взяла шлюб з ОСОБА_12 і змінила прізвище з ОСОБА_11 на ОСОБА_12.

В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що від шлюбу ОСОБА_11 з ОСОБА_12 народилось дві доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_8. Метричною довідкою теж підтверджується, що ОСОБА_12 та ОСОБА_6 народилась донька ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.175 зворот том 1).

16 жовтня 1922 року ОСОБА_7 взяла шлюб з ОСОБА_14, після чого змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 (а.с.50-51 том 1).

Свідоцтвами про смерть підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_11 року померла ОСОБА_8 (а.с.52 том 1), а ІНФОРМАЦІЯ_12 року ОСОБА_13 (а.с.168 том 1).

Запис в картці Ф-1 до паспорту серії НОМЕР_3 від 23.10.1976 року на імя ОСОБА_6 (а.с.41 том 1) підтверджує той факт, що ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_7, народжена в с. Понінка Полонського району Житомирської області, саме від батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_12. Крім цього, що дівоче прізвище ОСОБА_6 було «ОСОБА_6» підтверджує запис у картці Ф-1 до паспорту серії НОМЕР_4 від 29.10.1976 року на імя ОСОБА_16 (а.с.43 том 1). Копії вищевказаних карток були надані Соломянським РУ ГУМВС України в м. Києві за заявою ОСОБА_1 (а.с.42 том 2). Вищевказаними картками Ф-1 до паспортів ОСОБА_17 та ОСОБА_6 також підтверджується, що 18.01.1928 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_16 зареєстровано шлюб.

В судовому засіданні встановлено, що 18.01.1928 року ОСОБА_15 уклала шлюб з ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_9, в м.Остер Чернігівської області та змінила прізвище з ОСОБА_15 на ОСОБА_16. Від шлюбу ОСОБА_15 з ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_13 року народився ОСОБА_1

З свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_1 народжений ІНФОРМАЦІЯ_13 року від батьків ОСОБА_16 та польки ОСОБА_18 (а.с.9 том 1).

На даний час ОСОБА_16 та ОСОБА_6 померли, що підтверджується свідоцтвами про смерть (а.с.44, 46 том 1).

З довідки Форма № 3а (а.с.53 том 1) вбачається, що ОСОБА_19 та ОСОБА_13 були сестрами, а ОСОБА_8 була їх матірю.

Таким чином, ОСОБА_15 і ОСОБА_6 це одна і та сама людина, яка є матірю ОСОБА_1. ОСОБА_15 та ОСОБА_4 є рідними сестрами по материнській лінії, а тому ОСОБА_4 є рідною тіткою ОСОБА_1.

Отримати актові записи про реєстрацію шлюбу ОСОБА_16 та ОСОБА_15, про народження ОСОБА_15 та ОСОБА_4, позивач позбавлений можливості, оскільки на неодноразові запити як самого ОСОБА_1, так і державного нотаріуса Восьмої Київської державної нотаріальної контори листами Головного управління юстиції у Хмельницькій області, Головного управління юстиції у Житомирській області, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Баранівського РУЮ, Державного архіву Хмельницької області, було повідомлено, що такі актові записи не збереглися та не їх не виявлено (а.с.19, 20, 20а, 21, 22, 25, 27, 35, 36, 37, 38, 144 зворот, 145 том 1).

Відділ реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва розглянувши заяву ОСОБА_1 щодо поновлення актового запису про народження ОСОБА_6 надали висновок № 4 в якому вважають неможливим поновити актовий запис про народження ОСОБА_15, оскільки в матеріалах справи, зібраних відділом відсутній актовий запис про шлюб батьків заявника: ОСОБА_6 і ОСОБА_16 (а.с.30-31 том 3).

За таких обставин, позивач позбавлений можливості встановити факт родинних відносин інакше, ніж шляхом звернення до суду із позовом про встановлення факту, що має юридичне значення.

Враховуючи докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає встановленим факт, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є рідною тіткою ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10.

Наполягаючи на задоволенні позову позивач пояснив, що заповіт ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2 за змістом та формою не відповідає п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме в заповіті не вказана дата і місце народження заповідача та не вказано обсяг спадкового майна, тому заповіт слід визнати нікчемним.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» п. 4 розяснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, ч. 1 та 2 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Таким чином, законодавством України не містить норм, які б дали підстави вважати, що заповіт в якому не зазначено дати та місця народження заповідача і не вказано обсяг спадкового майна є нікчемним, або ж такий заповіт можна було б визнати недійсним в судовому порядку.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач зазначає, що заповіт не відповідає п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ №18/5 від 14.06.1994 року, а саме в заповіті не вказана дата і місце народження заповідача та не вказано обсяг спадкового майна.

Відповідно до ч. 2 п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ №18/5 від 14.06.1994 року (в редакції, яка діяла на момент укладення заповіту від 13.06.1997 року) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу).

Вимог про обовязкове зазначення дата і місце народження заповідача п. 82 вищевказаної інструкції не містить. Такі вимоги зявились в інструкції внаслідок внесення змін Наказом Мін'юсту №51/5 від 17.10.2000 року, тобто вже після того як заповіт було посвідчено.

Відповідно до ст. 1301 Цивільного кодексу України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках,

встановлених законом.

Оскільки, суд відмовляє в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання заповіту від 13 червня 1997 року нікчемним, тому немає підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.11.2011 р., яке видане державним нотаріусом на підставі заповіту на ім'я ОСОБА_2.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 та визнання за ним право власності на присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 то дані вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» ч. 1 та 4 п. 24 розяснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

Законодавством України чітко передбачено порядок прийняття спадщини спадкоємцями. ОСОБА_1 до нотаріальної контори не подав рішення суду про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а тому згідно ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 107 грн. 30 коп. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 1257, 1272, 1301 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», п. 82 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ №18/5 від 14.06.1994 року (в редакції, яка діяла на момент укладення заповіту від 13.06.1997 року), ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 131, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-і особи: Головне управління юстиції в м.Києві, ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є рідною тіткою ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 107 грн. 30 коп. судового збору.

В решті позову відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя