Справа № 1505/7700/2012
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

17 вересня 2012 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Матяш Т.Л.

при секретарі Івановій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на 1/3 частину квартири, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання угоди дійсною та визнання права власності на 40/300 частин квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складає 40/100 частин домоволодіння № 46 по вул.. Набережній, с. Курортне, посилаючись на наступне.

11 січня 2003 року між сторонами була досягнута домовленість, щодо купівлі-продажу 40/300 частин квартири АДРЕСА_1.

Сторони повністю виконали всі істотні умови угоди від 11.01.2003 року, а саме: відповідач передав, а позивач прийняв у свою власність та сплатив вартість 40/300 частин квартири АДРЕСА_1.

Однак, сторони нотаріально не засвідчили досягнуту ними домовленість, що на даний час здійснює перешкоди для позивача в розпорядженні вищезазначеним нерухомим майном.

Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю, та просив суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із задоволенням позовних вимог. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів.

У судовому засіданні встановлено, що 11 січня 2003 року, між позивачкою та відповідачем була досягнута домовленість, щодо купівлі-продажу 40/300 частин квартири АДРЕСА_1.

Дане нерухоме мано належало відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.10.1998 року, видане виконкомом Приморської сільської ради.

Всупереч чинному законодавству, сторони не звернулися до нотаріуса з метою нотаріального закріплення досягнутої між ними домовленості, оскільки відповідачу необхідно було виїхати за кордон. Тому, позивачка, в присутності двох свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, передала відповідачу кошти за придбану частину вищезазначеного нерухомого майна, а відповідач, натомість, склав розписку про отримання коштів та передав позивачці правовстановлюючі документи та ключі.

Також, 11 січня 2003 року відповідачем була зроблена довіреність на імя ОСОБА_1, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстровий № 14, якою він уповноважив позивачку розпоряджатися належною йому частиною квартири АДРЕСА_2. Тобто, згідно з домовленістю сторін, позивачка повинна була протягом трьох років, на підставі довіреності, переоформити право власності на нерухоме майно на себе, однак, через тяжкі сімейні обставини та брак коштів вона не мала змоги здійснити оформлення квартири.

На прохання позивачки до відповідача приїхати та оформити належні документи, відповідач ухиляється від дачі точної відповіді, посилаючись на зайнятість та неможливість приїхати.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 оскільки сторонами були виконані всі істотні умови договору від 11.01.2003 року, а саме: відповідач передав, а позивач прийняв у свою власність 40/300 частин квартири АДРЕСА_1, виплативши відповідачу вартість предмету договору.

Так відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, суд має визнати зазначений договір дійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 16, ч.2 ст. 220, ст.ст.334, 638, 655 ЦК України, ст.ст. 11, 15, 60, 61, 174, 213, 215 ЦПК України, СУД

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу від 11 січня 2003 року, відповідно з яким ОСОБА_1 купила, а ОСОБА_2 продав 40/300 частин квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складає 40/100 частин домоволодіння № 46 по вул.. Набережній, с. Курортне, Білгород-Дністровського району Одеської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 40/300 частин квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складає 40/100 частин домоволодіння № 46 по вул.. Набережній, с. Курортне, Білгород-Дністровського району Одеської області.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ