КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 2-367/11
Провадження № 2/1414/83/12 р.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23.03.2012 року Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Непши О.І.,

при секретарі Піроженко А.О.,

за участю позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідачів ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, приватного нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними,

в с т а н о в и в :

07 травня 2010 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати недійсними договори купівлі-продажу квартир № 17 та № 18, розташованих у будинку № 16 по пр.Корабелів в м.Миколаєві, укладених 15 березня 2010 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчених приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровими №№ 1900, 1903.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначає, що 25 липня 2007 року уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3, за час якого, в серпні 2009 року, подружжя придбало вказані квартири. Станом на день подачі позову сторони мешкають окремо. 15 березня 2010 року без дозволу і згоди позивачки спірні квартири були продані відповідачем ОСОБА_3 своїй матері відповідачці ОСОБА_5 Позивачка вказує, що квартири придбавалися за спільні кошти, і є спільною власністю подружжя, тому посилаючись на порушення відповідачем вимог ст.ст.203, 232 ЦК України, просить визнати оспорювані договори недійсними як такі, що укладені без згоди другого з подружжя і за зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягаючи на їх задоволенні, обставини, викладені у позові, підтвердили. Суду додатково пояснила, що дійсно 12 лютого 2010 року у приватного нотаріуса ОСОБА_6 підписала три документи довіреність на імя відповідача на право продажу автомобіля та дві заяви про надання згоди відповідачу на розпорядження нерухомим майном, придбаним під час шлюбу, і відсутність матеріальних претензій до чоловіка. 02 березня 2010 року позивачка знову звернулася до того ж нотаріуса із проханням скасувати вказані документи, втім нотаріус скасувала тільки довіреність і повідомила, що заяву про надання згоди на продаж нерухомості та про відсутність претензій скасувати не має можливості. Тоді 11 березня 2010 року позивачка у іншого приватного нотаріуса склала дві заяви, якими скасувала заяви про надання згоди відповідачу на розпорядження нерухомим майном, придбаним під час шлюбу, і відсутність до нього матеріальних претензій, про що в той же день повідомила вже колишнього чоловіка у телефонному режимі і надіслала йому відповідні нотаріальні документи. Але, не дивлячись на ці обставини, відповідач ОСОБА_3 15 березня 2010 року таки продав спірні квартири відповідачці ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_3 та його представник, який також представляв інтереси відповідачки ОСОБА_5, у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили суд у позові відмовити. Відповідач пояснив, що перед розірванням шлюбу у нього з позивачкою склалися доволі напружені, неприязні стосунки, відповідачка вимагала у нього значних коштів на власне утримання. Тоді ним було запропоновано останній скласти дві вищевказані заяви взамін на відступні. 12 лютого 2010 року такі заяви були складені і посвідчені нотаріально. Більше ніж через місяць, 15 березня 2010 року, в неспішному порядку, відповідачі уклали оспорювані договори купівлі-продажу. Відповідач наполягав на тому, що вважав, що на час укладення угод діяла заява позивачки від 12 лютого 2010 року, якою остання надала відповідачу згоду на розпорядження нерухомістю. Про те, що така заява скасована, а згода відкликана, відповідачу стало відомо лише 25 березня 2010 року, коли він одержав поштою відповідні документи. Також в наданих суду запереченнях вказали на безпідставність позовних вимог з огляду на положення ст.203, ст.232 ЦК України, оскільки при розгляді справи не встановлено обставин, що свідчили б про наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною (а.с.22-23, 81).

Відповідач ОСОБА_6 (приватний нотаріус) позов не визнала, у судовому засіданні і у письмових поясненнях (а.с.15) зазначила, що під час посвідчення оспорюваних договорів ОСОБА_3 представив нотаріально посвідчену заяву позивачки від 12 лютого 2010 року про надання йому згоди на розпорядження обєктами нерухомого майна. Про те, що позивачка заявою від 11 березня 2010 року, скасувала попередню заяву, їй не було відомо, оскільки такі заяви (на відміну від довіреностей) до єдиного електронного реєстру не вносяться, і відслідкувати їх неможливо. По журналу вхідної кореспонденції нотаріуса на день укладення договорів купівлі-продажу квартир (на 15 березня 2010 року) заява позивачки від 11 березня 2010 року не надходила.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні показала, що 03 березня 2010 року була присутня при зустрічі позивачки та нотаріуса ОСОБА_6, перебувала у приймальні нотаріуса. Позивачка ставила питання про скасування трьох, як зазначила свідок, довіреностей щодо автомобіля, майна та нерухомості. Генеральну довіреність на автомобіль нотаріус скасувала, щодо двох інших обєктів у скасуванні було відмовлено.

З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 25 серпня 2007 року (а.с.4).

В подальшому рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 03 березня 2010 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.11).

Згідно із нотаріально посвідченою заявою позивачки від 12 лютого 2010 року остання надала згоду відповідачу ОСОБА_3 на продаж на будь-яких умовах за будь-яку ціну будь-якого нерухомого майна, яке є їх спільною сумісною власністю як таке, що придбане за час шлюбу (а.с.9).

Згідно з іншою нотаріально посвідченою заявою від тієї ж дати позивачка відмовилася від претензій матеріального характеру до свого чоловіка ОСОБА_3 щодо майна придбаного подружжям у шлюбі, у тому числі і у випадку розірвання шлюбу (а.с.10).

У відповідності до договорів купівлі-продажу, укладених 15 березня 2010 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчених приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровими №№ 1900, 1903, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_5 купила квартири № 17 та № 18, розташовані у будинку № 16 по пр.Корабелів в м.Миколаєві (а.с.60-62, 63-65).

11 березня 2010 року іншими нотаріально посвідченими заявами позивачка анулювала свої попередні заяви від 12 лютого 2010 року (а.с.53-54). Зазначені заяви були отримані відповідачем ОСОБА_3 згідно зворотних поштових повідомлень 25 березня 2010 року (а.с.77-78).

Суд не може взяти до уваги як допустимі докази зворотні поштові повідомлення від 15 березня 2010 року про отримання відповідачем заяв від 11 березня 2010 року (а.с.89-90), оскільки за висновком почеркознавчої експертизи від 12 грудня 2011 року підписи на них категорично виконані не ОСОБА_3, а іншою особою. Крім того, як слідує з паспорту відповідача, за адресою: АДРЕСА_1, куди надсилалася кореспонденція, він зареєстрований лише з 01 грудня 2011 року.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка, дослідивши письмові докази, наявні у справі, суд приходить до таких висновків.

За змістом ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Втім, виходячи з обставин справи, суд вважає недоречним обґрунтування позовних вимог посиланням на вказану норму закону, оскільки оспорювані угоди укладалися відповідачами самостійно, без представників, відповідачі також діяли лише від власного імені та у власних інтересах і не були представниками третіх осіб. В той же час підписана позивачкою 12 лютого 2010 року у приватного нотаріуса ОСОБА_6 заява про надання згоди відповідачу ОСОБА_3 на розпорядження нерухомим майном жодним чином не може бути прирівняна до довіреності, оскільки має зовсім інший правовий зміст і правову природу.

Виходячи зі змісту позову в цій частині, суд вважає його абсолютно безпідставним.

Задля повноти оцінки фактичних обставин справи та представлених доказів, суд вважає за необхідне проаналізувати правовідносини, що склалися між сторонами, також в світлі відповідних положень Сімейного кодексу України.

Так, за загальним правилом ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Як визначено в ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що заявою від 12 лютого 2010 року позивачка ОСОБА_2 надала нотаріально засвідчену згоду відповідачу ОСОБА_3 на продаж на будь-яких умовах за будь-яку ціну будь-якого нерухомого майна, яке є їх спільною сумісною власністю як таке, що придбане за час шлюбу. Саме ця заява 15 березня 2010 року і була представлена відповідачем нотаріусу при посвідченні оспорюваних договорів.

Суд не може довіряти поясненням позивачки в тій частині, що вона 02 березня 2010 року повідомила нотаріуса ОСОБА_6 про відкликання своєї згоди, оскільки наступного ж дня 03 березня 2010 року у судовому засіданні при розгляді справи про розірвання шлюбу Жовтневим районним судом Миколаївської області остання зазначила про відсутність спору майнового характеру між нею та чоловіком, про що вказане у судовому рішенні.

Та обставина, що 11 березня 2010 року позивачка у іншого приватного нотаріуса посвідчила заяву про відкликання згоди на продаж колишнім чоловіком обєктів нерухомості, ще не свідчить про обізнаність самого відповідача ОСОБА_3 про існування такої заяви.

Як пояснив відповідач, таку заяву відповідно до зворотного поштового повідомлення він одержав лише 25 березня 2010 року, тобто через 10 днів після укладення спірних угод, що викликало у нього здивування діям позивачки.

Інші поштові повідомлення про нібито отримання такої заяви відповідачем ще 15 березня 2010 року відповідно до почеркознавчої експертизи містять підроблені підписи відповідача та направлені на тією адресою, де останній на той час не проживав.

Приватний нотаріус ОСОБА_6 вказала, що єдиний електронний реєстр подібних заяв не ведеться, а тому дізнатися про їх існування можливо тільки при їх фактичному предявленні на паперовому носії і тільки тому нотаріусу, який посвідчуватиме договір. В той же час, приватний нотаріус, яка посвідчила заяву позивачки від 11 березня 2010 року про відкликання згоди, ні усно, ні письмово не повідомляла ОСОБА_6 про це.

Зважаючи на такий плюралізм думок та дій позивачки щодо можливості/неможливості розпорядження відповідачем обєктами спільної сумісно власності, суд у будь-якому випадку вважав би правомірними дії відповідача, які виявилися у відчуженні двох квартир, що були вчинені у період з 12 лютого до 24 березня 2010 року.

Та обставина, що позивачка хоча фактично і відкликала свою згоду 11 березня 2010 року, але належним чином сповістила про це відповідача лише 25 березня 2010 року, не може бути підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними, оскільки вочевидь підриватиме принцип стабільності цивільних правовідносин і безпідставно ставитиме договір у залежність від непередбачуваних забаганок другого з подружжя.

За викладених обставин суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог в цілому та необхідність залишення позову без задоволення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України при відмові у позові судові витрати залишаються на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.208, 213-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир № 17 (сімнадцять) та № 18 (вісімнадцять), розташованих у будинку № 16 (шістнадцять) по проспекту Корабелів в місті Миколаєві, укладених 15 березня 2010 року між продавцем ОСОБА_3 та покупцем ОСОБА_5, посвідчених приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 1900 та № 1903, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 27 березня 2012 року.

Суддя О.І.Непша