Справа № 2 - 1590 /12 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

6 червня 2012 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Дніпро» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_4 Дніпро» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позивач вказував на те, що з 7 вересня 2010 року працював на посаді начальника Південного регіонального управління публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Дніпро» . 16 січня 2012 року згідно наказу № 24-ок від 10.01.2012 року його було звільнено з посади начальника Південного регіонального управління за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 Кодексу Законів про працю України.

Посилаючись на те, що звільнення його з роботи відповідачем проведено з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки заяви про звільнення за угодою сторін він не подавав, позивач просив поновити його на роботі на посаді начальника Південного регіонального управління публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Дніпро», стягнути на його користь з відповідача заробітну плату за весь час вимушеного прогулу у розмірі 21463 грн. 42 коп., відшкодувати 5000 грн. завданої моральної шкоди.

В подальшому при розгляді справи позивач збільшив свої вимоги в частині розміру середнього заробітку та остаточно просив суд поновити його на посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 73773 грн. 12 коп., стягнути 5000 грн. у відшкодування моральної шкоди, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

В судовому засіданні представники позивача підтримали вимоги позову, просили про його задоволення.

Представник відповідача заперечувала щодо позову ОСОБА_3, вказуючи на те, що звільнення позивача з роботи проведено згідно норм трудового законодавства, за заявою позивача. Просила в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, свідка, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані сторонами докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З 7 вересня 2010 року позивач працював на посаді начальника Південного регіонального управління публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Дніпро».

10 січня 2012 року ОСОБА_3 надав працівнику Південного регіонального управління Банку з кадрових питань ОСОБА_5, відповідальній за прийняття та оброблення кадрових документів, оригінал підписаної ним заяви від 03.01.2012 року голові Правління банку про звільнення його з роботи за згодою сторін з 16.01.2012 року, а також надав їй розпорядження сканувати копію та направити заяву електронною поштою до відділу кадрів Головного відділення банку.

Як пояснила свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні 11 травня 2012 року нею було терміново виконане розпорядження ОСОБА_3 щодо направлення його заяви, скановано її копію та направлено до відділу кадрів Головного управління банку.

Згідно наказу № 24-ок від 10.01.2012 року позивача було звільнено з посади начальника Південного регіонального управління публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Дніпро» за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 Кодексу Законів про працю України.

У відповідності до п.1 ст.36 КЗпП України угода сторін є однією з підстав припинення трудового договору. При цьому, обовязковою умовою такого розірвання трудового договору є наявність взаємного та вільного волевиявлення як працівника, так і роботодавця, яке спрямоване на припинення трудових відносин.

Пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі.

Згідно п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується поясненнями учасників процесу в судовому засіданні 10 січня 2012 року ОСОБА_3 подав голові правління ПАТ «ОСОБА_4 Дніпро» підписану ним особисто заяву про звільнення його з займаної посади за угодою сторін з 16 січня 2012 року. Дана заява була зареєстрована в публічному акціонерному товаристві 10 січня 2012 року та 10 січня 2012 року в.о. голови правління видано наказ про звільнення ОСОБА_3 з 16 січня 2012 року за угодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України.

16 січня 2012 року позивачем під розпис отримано трудову книжку та повний розрахунок при звільненні.

Як пояснив представник позивача в судовому засіданні 06.06.2012 року пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою виходила саме від позивача. При цьому його заява про звільнення з роботи за угодою сторін відповідала волевиявленню позивача, подаючи таку заяву він мав намір звільнитися з роботи саме з таких підстав та на нього не чинилося будь-якого тиску з боку адміністрації чи керівництва банку, які б були підставою для звільнення позивача з роботи в тому числі з інших підстав.

Таких обставин впливу чи тиску з боку адміністрації підприємства, які б передували його звільненню, позивачем не викладено і в його позові до банку.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач погодився з пропозицією та підставою припинення трудового договору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що трудовий договір між позивачем і відповідачем було припинено саме за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін.

При цьому сама по собі відсутність оригіналу заяви позивача про звільнення не спростовує встановлених судом обставин щодо наявності волевиявлення позивача на припинення трудового договору саме за угодою сторін та відсутності впливу відповідача на його волевиявлення.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 є необґрунтованим і недоведеним, а відтак задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Дніпро» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська