Справа № 6/0519/393/12
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2012 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя в складі судді Богуславської І.А., при секретарі Чубаровій Т.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі справу за поданням головного державного виконавця Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області Катькалової О.М. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В:

У Жовтневому відділі ДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області на виконанні знаходиться виконавчий лист№2/519/2485/12 від 11.06.2012р., виданого 24.07.2012р. Жовтневим районним судом м. Маріуполя про стягнення з субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти надані по договору в сумі 3400 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 3300 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 215 грн., та моральну шкоду в сумі 3000 грн., а всього 9915 грн. За вказаним виконавчим листом постановою державного виконавця від 06.08.2012р. відкрито виконавче провадження. Станом на теперішній час рішення суду не виконано. Тому просять встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1, який мешкає за адресою: м. Маріуполь, пр. Нахімова, б. 188 кв. 39.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Суд, вивчивши надані до подання матеріали, вважає, що подання задоволенню не підлягає за наступними підставами.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, яка є основним законом України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, частинами 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р. встановлено, що кожна людина має право, покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, і це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, та які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому пакті.

Частинами 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 р. та який є невідємною частиною зазначеної Конвенції, встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" - громадянин України може бути тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках.

Відповідно до ст. 8 цього Закону - у разі відмови громадянину у виїзді за кордон він може оскаржити цю дію у судовому порядку.

Однак, стаття 19 Закону України "Про державну прикордонну службу України" вказує, що обмеження права громадян на виїзд з України належить до виключної компетенції Адміністрації Державної прикордонної служби України, а пункт 8 цієї статті покладає на державну прикордонну службу України обов'язок запобігання і недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно з законодавством не дозволено в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено в праві виїзду з України.

Тому за таких обставин, суд вважає, що немає достатніх правових підстав в обмеженні у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1.

Одночасно суд зауважує, що заявником до подання не додані будь - які підтверджуючі дані про громадянство боржника, наявність у нього закордонного паспорту або номер та серія при його наявність, не вказано у який спосіб треба встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, не зазначені дата народження останнього, що є суворою умовою Адміністрації Державної прикордонної служби України при виконанні нею рішень суду про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника.

Керуючись ст. ст. 8, 208-210, 377-1 ЦПК України, ст. 33 Конституції України, ч. 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання головного державного виконавця Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ у Донецькій області Катькалової О.М. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянина України ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя І.А.Богуславська

Копія вірна:суддя