Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2012 року Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючого судді: Рудики Л.Д.

при секретарі: Хлуд І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського університету права Національної академії наук про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київського університету права Національної академії наук України про визнання договору недійсним посилаючись на те, що 01 вересня 2009 року між ним та КУП Національної академії наук України було укладено договори про надання послуг з проживання № 9/1-09 предметом яких є зобовязання відповідача надати йому для проживання ліжко-місце у кімнатах № 507 та № 409 в гуртожитку КУП в м. Рівне по вул.. Короленка, 5. Як на підставу недійсності правочину посилається на те, що правочин щодо надання йому для проживання кімнати № 507 в гуртожитку не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, оскільки у вказаній кімнаті він ніколи не проживав, договір він не підписував.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Вказала, що обидва договори підписані особисто позивачем, Київським університетом права зі свого боку виконувались в повному обсязі умови договору від 01.09.2009 року про надання послуг з проживання в кімнаті № 507 а та обставина, що позивач ліжко-місцем не користувався не є підставою для визнання договору недійсним. З цих підстав просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно зясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення,

давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме копії договору № 9/1-09 від 01 вересня 2009 року укладеного між Київським університетом права Національної академії наук України та ОСОБА_1 університет бере на себе зобовязання надати ліжко-місце для проживання у вільній кімнаті № 507 на 5 поверсі житловою площею 17,3 м.кв. будинку Рівненського інституту КУП НАН України, що знаходиться за адресою м. Рівне, вул.. Короленка, 5. Ліжко-місце надається мешканцю на період з 01.09.2009 року по 01.09.2010 року.

Пунктом 5.3 вказаного договору передбачено, що у разі бажання мешканця розірвати договір достроково, він зобовязаний за два тижні до його розірвання подати заяву до директора Рівненського інституту КУП НАНУ про розірвання договору та протягом цих днів виїхати з кімнати. Як вказує відповідач у своїх запереченнях та цього не оспорює позивач за весь час строку дії договору заяву про розірвання договору ОСОБА_1 не подав.

А отже посилання позивача на те, що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним такя як позивач не проживав у наданій йому кімнаті на заслуговують на увагу суду, оскільки у разі, якщо позивач не мав наміру проживати у спірній кімнаті він мав право подати заяву про розірвання договору, однак цього не зробив.

Відповідно до ст.. 629 ЦК України договір,укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обовязкову силу насамперед для самих сторін.

ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до рішення Апеляційного суду Рівненської області від 23 квітня 2012 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість зокрема за проживання в гуртожитку в кімнаті № 507 по вул. Короленка, 5 в м. Рівне в сумі 2400 гривень. При прийнятті вказаного рішення суд керувався ст.. 629 ЦК України.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочинує недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 215 ЦК України визначаючи підстави недійсності правочину, вказує на необхідність дотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст. 203 ЦК. Отже, можна вважати, що умови чинності правочину одночасно є умовами його дійсності, які у загальному вигляді визначені у ст. 203 ЦК Зокрема, це вимоги: 1) відповідності змісту правочину ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; 3) вільного волевиявлення учасника правочину, що має відповідати його внутрішній волі; 4) спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 5) відповідність правочинів, які вчиняються батьками або усиновлювачами, правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 N 9 та частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Позивачем не зазначено та не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підстави недійсності правочину. Однією з таких підстав позивач вважає те, що договір № 9/1-09 про надання послуг з проживання в кімнаті № 507 від 01 вересня 2009 року він не підписував, проте клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для визначення того чи належить йому підпис в графі мешканець та підтвердження такого факту він не заявляв.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Керуючись ст.ст. 213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київського університету права Національної академії наук про визнання договору недійсним відмовити за безпідставністю і недоведеністю позовних вимог.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Рівненського міського суду

Ріненської області ОСОБА_3