Апеляційний суд Івано-Франківської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2012 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої ОСОБА_1,

суддів : ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю апелянта ОСОБА_4, позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, індексу інфляції за час прострочення повернення боргу, 3% річних від простроченої суми та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 13 грудня 2011 року,-

встановила:

У вересні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_4. за договором позики у формі розписки 22 грудня 2008 року отримав від нього грошові кошти у розмірі 5 000 євро, які зобов'язався повернути в травні 2009 року, проте у зазначений термін зобов'язання не були виконані. Просив стягнути з ОСОБА_4 - суму основного боргу в розмірі 54 856 грн., що по курсу НБУ на час звернення з позовом ташввать 5 000 євро; 3 % річних від простроченої суми в розмірі 3 702 грн. 82 коп.; суму інфляційних нарахувань в розмірі 7 515 грн. 34 коп.; моральну шкоду в розмірі 1 000 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 13 грудня 2011 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суму основного боргу в розмірі 55 030 грн. відповідно до курсу НБУ станом на 23 грудня 2008 року, суму інфляції в розмірі 7 539 грн. 11 коп., 3% річних від простроченої суми в розмірі 3 714 грн 52 коп., 500 грн. моральної шкоди та судові витрати -711 грн. 74 коп. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Справа № 2/0909/1982/2011р. Провадження №22ц/0990/195/2012р. Категорія 27

Головуючий у 1 інстанції Веселов В.М. Доповідач Беркій О.Ю.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_4 посилається на те, що судом не було взято до уваги його доводи про те, що позивач йому коштів в сумі 5 000 євро не позичав і таких коштів він не отримував.

Судом не взято було до уваги його пояснення, покази свідків та письмові докази.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав по вищенаведених мотивах.

ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи,

колегія судців приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового

задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про зобов'язання відповідача повернути позивачу суму боргу по курсу НБУ станом на 23 грудня 2008 року в розмірі 55 030 грн. та стягуючи 3 % річних від простроченої суми в розмірі 3 714 грн. 52 коп., суми інфляційних нарахувань в розмірі 7 539 грн. 11 коп. та моральної шкоди в розмірі 500 грн., суд виходив із того, що відповідач не виконав умови укладеного з позивачем договору позики, не повернув борг, а тому, з урахуванням положень ст. ст. 625, 1046, 1047 ЦК України, на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу на день отримання позики згідно курсу НБУ станом на 23 грудня 2008 року, а також кошти за несвоєчасне повернення позики та до відшкодування підлягає заподіяна моральна шкода.

Проте з висновком суду в частині стягнення боргу згідно курсу НБУ України станом на 23 грудня 2008 року, стягнення інфляційних нарахувань та моральної шкоди погодитися не можна, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права:

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж | якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що 22 грудня 2008 року ОСОБА_5 надав ОСОБА_4 у борг 5 000 євро, які, як свідчить розписка, зобов'язувався повернути в травні 2009 року.

Також встановлено, що у визначений угодою строк кошти не повернуті. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Між тим, суд першої інстанції, стягуючи з відповідача суму боргу по курсу НБУ на день отримання позики, у порушення ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем не заявлялися такі позовні вимоги.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом^

При цьому офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, визначення в договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних зі знеціненням боргу, визначеного в іноземній валюті.

Встановлено, що згідно розписки, яка знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_5 5 000 євро., а не кошти в національній валюті, і позивач просив при перерахунку суми з іноземної валюти на національну врахувати офіційний курс гривні до євро встановлений Національним банком на час звернення з позовом до суду.

У зв'язку з цим суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що при вирішенні питання про повернення боргу може враховуватись індекс інфляції, який установлений відносно гривні, а не іноземної валюти та у зв'язку з цим безпідставно стягнув інфляційні суми.

Відповідно до ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Встановлено, що умовами договору позики, укладеного між сторонами, можливість відшкодування моральної шкоди не обумовлювалася і такий вид відповідальності у даному випадку на відповідача не покладався, а тому висновок суду першої інстанції про те, що відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду є безпідставним.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення, яким з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 слід стягнути суму боргу в розмірі 54 856 грн. 50 коп. згідно курсу гривні до євро, встановленого Національним банком на час звернення з позовом до суду та 3% річних від простроченої суми в розмірі 3 702 грн. 82 коп.

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення інфляційних нарахувань та моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю.

Посилання апелянта на те, що позивач йому коштів в сумі 5 000 євро не позичав і таких коштів він не отримував не заслуговують на увагу, оскільки розписка, написана власноручно ОСОБА_4 є фактом укладення договору позики між ним та ОСОБА_5 та фактом передачі йому грошових коштів. Крім того, ОСОБА_4 не оскаржував договір позики з підстав неотримання ним грошових коштів.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 13 грудня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 54 856 грн. 50 коп. боргу (згідно офіційного курсу НБУ станом на час звернення до суду) та 3% річних від простроченої суми в розмірі 3 702 грн. 82 коп., а всього 58 559 грн. 32 коп.

В позові ОСОБА_5 про стягнення інфляційних нарахувань в розмірі 7 515 грн. 34 коп. та 1 000 грн. моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 585 грн. 59 коп. сплаченого судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання ним законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_3