Перемишлянський районний суд Львівської області
Справа № 2-244/2012
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2012 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Борняк Р.О.

секретаря:ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду м.Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, під впливом помилки , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування житлового будинку №17 по вул. Шевченка в с. Волове Перемишлянського району Львівської області, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідченого 17.07.2008р. державним нотаріусом Бібрської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 - недійсним, з мотивів вчинення його під впливом помилки та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 житловий будинок, який знаходиться по вул. Шевченка, 17 в с. Волове Перемишлянського району Львівської області з покликанням на те, що 17.07.2008р. її чоловік ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 зазначений житловий будинок, який належав їм з чоловіком на праві спільної сумісної власності під впливом помилки.

Відповідач ОСОБА_3 та його сімя були для неї з чоловіком чужими людьми, з якими їх у квітні 2008р. познайомила його мати. ОСОБА_3 обіцяв доглядати їх з чоловіком та допомагати матеріально, а тому, будучи одинокими престарілими людьми, повіривши обіцянкам останнього про їх утримання, вони погодилися, щоб ОСОБА_3 з дружиною проживали у їх будинку, а згодом домовились, якщо він і надалі буде піклуватись про них, доглядати та допомагати їм, після смерті будинок перейде йому у власність.

Зважаючи на таку домовленість 17.07.2008р. відповідач ОСОБА_3 привіз їх з чоловіком у м. Бібрку до нотаріуса для оформлення відповідного договору, який її чоловік підписав, а вона надала на це згоду, вважаючи, що підписують договір довічного утримання, оскільки змісту підписаних документів вони не читали, будь-яких розяснень його умов, наслідків та копій документів не їм давали.

Згодом, через рік часу, коли відношення відповідача до них змінилося на гірше, останній перестав за ними доглядати та надавати будь-яку допомогу, а натомість принижувати їх, ображати та погрожували виселити з будинку, вони розповіли про це рідним, які звернулися до нотаріуса і отримали копію оскаржуваного договору, з якого їм і стало відомо, що в дійсності 17.07.2008р. ОСОБА_5 підписав договір дарування за яким ОСОБА_3 не набув жодних обовязків щодо догляду за нею та її чоловіком, а лише право власності на їх будинок. Зміст даного договору не відповідає її та ОСОБА_5 дійсному та реальному волевиявленню та домовленості з ОСОБА_3, так як вони з чоловіком мали намір укласти договір про їх утримання, а не договір дарування, який би погіршив їх житлові умови, що власне і згодом сталося. Наполягає, що її чоловік, який помер 22.02.2010р., та вона, що є єдиною його спадкоємицею, помилились щодо правової природи договору, прав та обовязків його сторін, а відтак вважає, що такий повинен бути визнаний недійсним, позаяк вчинений під впливом помилки.

Крім того, зазначає, що 01.08.2009р. ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_4 договір дарування зазначеного спірного житлового будинку, в якому вона проживає на даний час, на підставі якого 10.08.2009р. Золочівським МБТІ зареєстровано право власності за ОСОБА_4, тому просить витребувати житловий будинок з чужого незаконного володіння.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 повністю підтримала свій позов, покликаючись на викладені в позовній заяві мотиви. зазначила, що намір укласти саме договір довічного утримання у неї з чоловіком виник ще до знайомства з ОСОБА_3, так як вони були старі та хворі люди, а близькі родичі, зокрема внуки, проживали окремо і не мали змоги їх утримувати. Вважає, що її чоловік ОСОБА_5 підписав оскаржуваний договір під впливом помилки, оскільки він, та й вона будучи присутньою при його підписанні, договір не читали, оскільки вона не бачить, а нотаріус спішила, примірник договору їм не надали. Згодом взнавши, який договір підписали, чоловік казав, що це якась помилка. Крім цього ОСОБА_3 зовсім не доглядав їх, а при проведенні ОСОБА_3 ремонту кошти на нього давали вони з чоловіком, оскільки були переконані, що будинок після укладення договору продовжує належати їм і вважали, що у разі якщо ОСОБА_3 буде їх погано доглядати завжди зможе розірвати договір.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що для подружжя Бал, зважаючи на їх вік, природнім та логічним було волевиявлення на укладення договору довічного утримання, а не на укладення договору дарування. Позивачка ОСОБА_2 та її чоловік при укладенні договору з фактично сторонніми людьми, при наявності своїх родичів, ставили вимогу про утримання їх до смерті. Додатковим доказом того, що сторони бажали укласти договір довічного утримання є те, що позивачка та її чоловік за свого життя дозволили вселитись в свій будинок стороннім людям і разом з ними фінансували удосконалення оселі, оскільки були переконані, що будинок надалі належить їм. Спонуканням до підписання оскаржуваного договору була мати відповідача, яка будучи працівником соцзабезу, деякий час доглядала позивачів і запропонувала свого сина, як такого, що буде надалі доглядати за подружжям Бал, а вони підписуючи договір помилились щодо його предмету, оскільки його не читали, копії документів у нотаріуса їм не надали. Додатковим підтвердженням того, що ОСОБА_3 усвідомлювали, що Бали помилялись в правовій природі договору, а вони неправомірно набувають майно є те, що вони негайно відчужили будинок на безоплатній основі ОСОБА_4, тобто змінили титульного володільця, продовжуючи контролювати дане майно, а відтак вважає, що є всі підстави для задоволення позову, як такого, що вчинений під впливом помилки.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що у травні 2008р. до нього звернувся ОСОБА_5 та запропонував йому перейти з сімєю жити до нього в будинок, допомагати та доглядати за ними з дружиною, а за це він запише будинок на нього. ОСОБА_1 з дружиною погодилися за умови, що укладуть договір дарування, проти чого Бали не заперечували. Згодом він з подружжям Бала поїхали до нотаріуса у м. Бібрку, де підписали договір дарування, який нотаріус їм зачитував і вони ніяких заперечень щодо нього не мали.

Невдовзі після цього, він за власні кошти провів ремонт в будинку, поставив огорожу. Протягом всього часу він з дружиною піклувались про ОСОБА_5 та ОСОБА_2, возив їх у лікарню, дружина готувала їм їсти, прала одяг, обробляли город. Право власності на будинок ОСОБА_4 набув на підставі договору дарування, який він підписав з ним, оскільки був винен останньому гроші, які позичив на проведення ремонту в будинку. В цей же час підтвердив, що фактично уклавши з ОСОБА_4 договір дарування приховали правдиву угоду позики, укладену між ними.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився своїх доводів чи заперечень з приводу позову не подав.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, оскільки між сторонами була домовленість про укладення саме договору дарування, а не про утримання. Спірний договір дарування укладений з дотриманням вимог закону, тому позовні вимоги є безпідставними і не обґрунтованими, тим більше, що на даний час будинок №17 по вул. Шевченка в с. Волове перебуває в законному володінні ОСОБА_4

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що чула від ОСОБА_5, що він мав намір укласти договір довічного утримання з ОСОБА_3, а натомість підписав договір дарування. Після смерті ОСОБА_5 була свідком того, як ОСОБА_3 одного разу бив ОСОБА_2 палкою та обзивав її. Він не доглядав за сімєю Бали і ремонт в будинку ОСОБА_2 проводила за свої кошти.

Свідок по справі ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що з рідним братом ОСОБА_5 часто спілкувалась по телефону, оскільки постійно проживає в Росії. У травні 2008р. він їй повідомив, що з дружиною мають намір взяти опікунів, які жили б з ними та доглядали їх до старості, оскільки ніхто з внуків не має можливості з ними проживати, а він взамін залишить їм після смерті будинок. ОСОБА_1 порадила брату укласти з тими людьми договір за умовами якого вони повинні були б утримувати їх з дружиною до старості. Після цього, який саме договір він підписав вона не виясняла, але згодом гостюючи у брата, який саме проводив з Люликами ремонт в будинку, він їй говорив, що робить ремонт бо хата його, а після смерті залишиться їм.

Однак в липні 2009р. брат повідомив їй по телефону, що ті люди хочуть його вигнати з будинку і кажуть, що будинок тепер належить їм, а він будь-яких документів не має. Тому у серпні 2009р. вона приїхала до брата і звернулась до нотаріуса в якого отримала копію договору від 17.07.2008р. Показавши брату підписаний ним договір дарування будинку і останній не повірив, що підписав такий договір та стверджував, що це помилка, оскільки вони домовлялись укласти договір, за яким його мали утримувати, а не договір дарування і у нотаріуса вважав, що підписує договір, за яким його будуть утримувати. Брат розповів, що тепер ОСОБА_3 вимагають 10 тис. дол. за проведений ремонт, а тоді повернуть документи на будинок.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що йому відомо про те, що дідо з бабцею взяти до себе в будинок сторонніх людей, які повинні були їх доглядати. У 2009р. він дізнався, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали у нотаріуса договір дарування і ОСОБА_5 стверджував, що в дійсності він помилився, оскільки мав намір підписати договір довічного утримання, а не договір дарування.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що являється онукою сімї Бала, які проживали в с. Волове. ОСОБА_1 часто бувала у ОСОБА_5 в с.Волове та допомагала їм по господарству. ОСОБА_5 пропонував їй та іншим онукам доглядати за ними з дружиною, однак оскільки ніхто з них не мав можливості, взяв проживати до себе сімю ОСОБА_3, який зобовязався утримувати їх з дружиною. Він зробив ремонт в будинку за кошти ОСОБА_5 і поселився проживати з дружиною в частині того будинку. ОСОБА_5 розповідав, що уклав з ОСОБА_3 договір довічного утримання, а згодом їй стало відомо, що в дійсності був укладений договір дарування, однак ОСОБА_5 стверджував, що він помилився підписуючи цей договір, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання.

Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи без її участі та зазначила, що на даний час не є державним нотаріусом і не має жодних документів, які мають відношення до справи.

Вислухавши пояснення та доводи сторін, проаналізувавши обставини та матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні подружжя ОСОБА_2, 1935р. народження та ОСОБА_5, 1932р. народження постійно проживали у власному будинку №17 по вул. Шевченка в с. Волове Перемишлянського району, який належав останньому на підставі свідоцтва про право власності виданого 30.08.2007р. виконавчим комітетом Стрілківської сільської ради на імя ОСОБА_5 та зареєстрованого 18.12.2007р. в Золочвському МБТІ, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно САВ№237065.

З договору дарування будинку від 17.07.2008р. посвідченого державним нотаріусом Бібрської державної нотаріальної контори Львівської області, реєстровий за №549 вбачається, що ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_3 прийняв в дар та набув право власності на житловий будинок по вул. Шевченка,17 в с. Волове Перемишлянського району Львівської області.

Як встановлено в судовому засіданні, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений Договір дарування будинку, за яким ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв в дар та набув право власності на житловий будинок по вул. Шевченка,17 в с. Волове Перемишлянського району Львівської області, який 10.08.2009р. зареєстрований в Золочівському МБТІ на праві приватної власності за ОСОБА_4, реєстраційний номер 21469989.

Свідоцтвом про смерть серії 1СГ№199725 стверджується, що ОСОБА_5 помер 22.02.2010 року в с. Волове Перемишлянського району Львівської області, у віці 78 років, актовий запис за №9.

Згідно довідки Бібрської державної нотаріальної контори № 219,032-14 від 23.09.2010р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.10.2010р., спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_2. Інших спадкоємців, які б звернулися в нотаріальну контору, не було.

10 серпня 2009р. ОСОБА_5 звертався до голови Стрілківської сільської ради з заявою, в якій зазначав, що допустив велику помилку, так як повірив обіцянкам ОСОБА_3 та його матері, і в результаті обману з їх сторони подарував свій будинок чужим людям.

Як вбачається з Актів за 16 вересня і 25 листопада 2010р., та 12 січня 2011р., складеними представників Стрілківської сільської ради, в будинку по вул.Шевченка,17 села Волове на час перевірки зареєстрована та проживає тільки ОСОБА_2, а ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_11 в даному будинку не проживають та не зареєстровані, що стверджується також Довідкою Стрілківської сільської ради від 15.03.2011р.

Відповідно до ст.ст. 202 та 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, і що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 3 ст.215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом

Розглядаючи даний спір, суд керується також розясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в Постанові № 9 від 6.11.2009р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним про те, що судам відповідно до ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні та оспорювані правочини.

Пунктом 19 даної Постанови передбачено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як вбачається з пояснень позивача ОСОБА_2, являючись спадкоємцем ОСОБА_5 за законом, вона просить визнати судом недійсним договір дарування від 17.07.2008р., оскільки даний правочин був вчинений ОСОБА_5 внаслідок помилки. Так, підписуючи 17.07.2008р. оспорюваний правочин, ОСОБА_5 вважав, що підписує договір довічного утримання, так як саме про такий договір була домовленість між ним та ОСОБА_3 При підписанні правочину її чоловіком, вона особисто, як співвласник спірного будинку, давала письмову згоду на укладення договору довічного утримання, так як повірила обіцянкам ОСОБА_3 про те, що останній їх буде утримувати.

Посилаючись на помилку, як підставу недійсності правочину, ОСОБА_2 стверджує, що про обман вона та її чоловік дізналися тільки через рік часу, а саме після того, як їх родичка отримала у нотаріуса копію оспорюваного договору. В підтвердження цього зазначає, що після підписання договору копія такого документу їм не видавалась.

Даний факт додатково стверджується п.15 Договору дарування будинку від 17.07.2008р., відповідно до якого договір складено в двох примірниках, один з яких залишається в справах нотаріальної контори, а інший видається обдарованому ( тобто ОСОБА_3Т.).

З врахуванням встановлених обставин, а також зважаючи, що на час підписання оспорюваного договору ОСОБА_5 було 76 років, а його дружині 73 роки, суд надає віри таким твердженням ОСОБА_2

При прийнятті рішення суд також враховує ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні фактично підтвердив те, що між ним та ОСОБА_5, до підписання оскаржуваного договору, була досягнута взаємна згода про те, що останній буде утримувати та доглядати за подружжям Бал, а вони за це залишать йому їх будинок, що суд розцінює як домовленість про укладення договору довічного утримання, з якого випливають відповідні цьому правочину права та обовязки сторін.

Відповідно до вимог ст.ст. 10 та 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких у сторін виникає спір.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 підписуючи договір від 17.07.2008р. був переконаний, що укладає договір довічного утримання і що підписав оскаржуваний договір під впливом помилки і вона має істотне значення, позаяк не міг добровільно позбавити себе та свою сімю житла на старості літ. Тому такий правочин повинен бути визнаний судом недійсним, а позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Згідно рішення колегії суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 17.02.2012р. вбачається, що при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18.05.2011р. по справі за позовом ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та витребування майна, колегія суддів прийшла до висновку, що належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження умислу відповідача на введення іншої сторони в оману не надано. Якщо все інше, крім умислу, доведено, слід вважати, що має місце помилка.

З приводу позовних вимог про витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 спірного будинку, суд в даному випадку керується нормами ст.ст. 216 та 388 ЦК України, якими визначені правові наслідки недійсності правочину та реституція, як спосіб захисту цивільного права при визнання оспорюваного правочину недійсним.

Частиною 3 ст.388 ЦК України визначено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

В даному випадку ОСОБА_3 безвідплатно відчужив спірний будинок ОСОБА_4, і такий значиться зареєстрований за ОСОБА_4 на праві приватної власності. Але на час прийняття рішення такий будинок не вибув з законного володіння позивача ОСОБА_2, адже така в ньому зареєстрована, постійно проживає та доглядає на ним і не має перешкод в користуванні даним майном.

Відтак суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення, однак при цьому рішення не повинно виконуватись.

Керуючись ст.ст. 8,10, 11, 57, 60, 88, 209, 212- 215, 218, 292, 294 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 215, 216, 229, 388 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ №9 від 6.11.2009р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити. Договір дарування житлового будинку №17 по вул. Шевченка в с. Волове Перемишлянського району Львівської області укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений 17 липня 2008р. державним нотаріусом Бібрської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 визнати недійсним.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 житловий будинок, який знаходиться по вул. Шевченка, 17 в с. Волове Перемишлянського району Львівської області.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Перемишлянський районний суд Львівської області.

Суддя ОСОБА_12