Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 2-2717/12
РІШЕННЯ

Іменем України

11.12.2012 року

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючого судді Медвідь Н.О.

при секретарі Ковтонюк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 сільської ради, 3-тя особа ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 її рідний брат. Їхня мати ОСОБА_6 померла в 1998 році. ЇЇ батько - ОСОБА_7 помер у 2009. За життя батьки користувались і володіли будинком №39, по вул. Ватутіна в с. Княжичі Києво-Святошинського району Київської області.

Право власності на спірний будинок було оформлене на батька їхньої матері - ОСОБА_8, який помер 25.02.1981 року.

Після смерті діда спадщину прийняла мати, вступивши в управління і володіння спадковим майном, в тому числі і спірним будинком.

Станом на 1981 рік відповідачу виповнився 31 рік, а позивачці 29 років, вона мала та виховувала на той час трьох дітей та проживала в с. П.П. Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області.

В 1983 році їхні батьки запропонували їй переїхати на постійне місце проживання в с. Княжичі. Вона погодилась, і в 1983 році переїхала з сім'єю в с. Княжичі, у неї було вже четверо дітей. Батьки, проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1, а вона з сім'єю заселилась в будинок по вул. Шевченка, 96, с. Княжичі. В 1985 році вона народила п'яту дитину. У 1992 році, зважаючи на хворобливий стан матері, вона перебралась на постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2, і разом з батьком доглядала за хворою (лежачою) матір'ю. В 1998 році мати, ОСОБА_6, померла.

Вона та батько, ОСОБА_7, залишились проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1, фактично прийнявши спадщину після смерті матері.

Відповідач , повернувшись із лав ОСОБА_9, у 1972 році створив свою сім'ю, яка була зареєстрована у будинку по вул. Шевченка, 96.

В 1978 році, відповідач разом з сім'єю був знятий з реєстрації (виписаний) з будинку та поселився у гуртожитку м. Вишневе Києво- Святошинського району Київської області.

Згодом він, як потребуючий поліпшення житлових умов, на сім'ю із 3-х чоловік отримав двокімнатну квартиру №43, розташовану по вул. Святошинській 40-В в м. Вишневе. В державну нотаріальну контору відповідач не звернувся, фактично спадщину після смерті матері не прийняв.

Зараз відповідач проживає в м. Біла Церква, в квартирі, яка належить дочці відповідача - ОСОБА_10, а остання із своєю сім'єю проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3.

В 2009 році помер батько - ОСОБА_7. І лише після його смерті відповідач звернувся в державну нотаріальну контору, а потім і в суд з позовною заявою про визнання права власності на будинок №39, розташований по вул. Ватутіна в с. Княжичі. Позивачка була притягнута до участі у справі через два місяці після початку розгляду справи і тому не могла скористатися своїм правом подачі зустрічного позову, і тільки в червні 2012 року ознайомилась з документами, долученими до матеріалів справи №2-1826/12 і дізналась про порушення свого права.

Їхня мати ОСОБА_6 була неписьменною жінкою. Вона ні читати, ні писати не вміла. У відомостях за отриману пенсію ставила хрестик або «кільце».

Вважає, що заповіт, на підставі якого відповідач вимагає визнати за ним право власності на спірний будинок не міг бути підписаний її матір'ю.

Тому просила визнати заповіт, посвідчений 07.07.1987 ОСОБА_4 сільською радою Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим номером №11 - недійсним. Визнати за нею право власності на будинок №39, по вул. Ватутіна в с. Княжичі, Києво-Святошинського району Київської області в порядку спадкування після померлих батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позов не визнали, посилаючись на те, що з 1996 відповідач зареєстрований в спірному будинку, з 1995 року по 2000 він працював в радгоспі села Княжичі , на момент смерті матері ОСОБА_6 він проживав в цьому ж будинку по вул. Ватутіна, 39. Позивачка не проживала разом з матір»ю. Про складений заповіт позивачка знала, оскільки ще при житті батьки сторін домовилися щодо розподілу спадкового майна між сторонами, оскільки після смерті їх матері батько ОСОБА_7 . відмовився від обов»якової долі в спадковому майні на користь відповідача , а позивачка отримала будинок по вул. Шевченка, 96 по заповіту, претензій у них один до одного не було. Заповіт був складений у сільській раді, зі слів матері, який було зачитано секретарем сільської ради, заповіт відповідає вимогам законодавства..

Відповідач ОСОБА_4 сільська рада в судове засідання не з»явилась, про день слухання справи повідомлені належним чином, згідно заяви просили слухати справу у свою відсутність.

Третя особа ОСОБА_5 позов визнала.

Суд, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, свідків, вивчивши матеріали справи, в позові відмовляє з наступних підстав:

Судом встановлено, що мати сторін - ОСОБА_6 померла в 1998 році, батько - ОСОБА_7 помер у 2009 .

За життя їхні батьки користувались і володіли будинком №39, розташованим по вул. Ватутіна в с. Княжичі Києво-Святошинського району Київської області.

Згідно заповіту посвідчений 07.07.1987 ОСОБА_4 сільською радою Києво-Святошинського району Київської області за реєстровим номером №11 мати сторін все своє майно заповідала відповідачу.

Як на підставу визнання заповіту недійсним, позивачка та її представник посилаються на те, що , мати сторін ОСОБА_6 була неписьменною . Вона ні читати, ні писати не вміла. У відомостях за отриману пенсію ставила хрестик або «кільце»,проте крім їх голослівних тверджень ця обставина не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні..

Згідно з приписами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 13, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним.

Ст. 1257 ЦК України містить норми щодо недійсності заповіту, які є спеціальними нормами, тобто унеможливлюють застосування загальних норм, передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Таким чином, ст. 203 ЦК України передбачає загальні норми, недотримання яких є підставою для визнання нікчемності правочину, і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Також в підтвердження своїх позовних вимог, позивачка та її представники посилаються на пояснення свідків, але як пояснила свідок ОСОБА_11, що в селі були розмови, що померла ОСОБА_6 була неписьменною, також свідок підтвердила, що відповідач у 90-х роках проживав з батьками , коли працював в радгоспі.

Свідок ОСОБА_12Д також підтвердила, що відповідач працював в радгоспі до смерті матері, коли проживав з батьками, доглядав матір належним чином, коли відповідач проживав у батьків, позивач проживала по вул. Шевченка.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що померла ОСОБА_6 була неграмотна, ставила хрестик замість підпису., також пояснив , що відповідач не проживав з батьками а проживав в Білій Церкві.

Те, що відповідач проживав в спірному будинку як до смерті матері, також після її смерті підтвердили свідки ОСОБА_14 яка пояснила, що відповідач постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивачка проживала по вул. Шевченка., але свідку невідомо чи письменною була померла.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що працював разом з відповідачем в радгоспі , що відповідач проживав з батьками по вул. Ватутіна, 39 села Княжичі.

Тобто, як витікає з пояснень свідків, наявні протиріччя щодо постійного проживання відповідача в спірному будинку, але неоспорюваним залишається факт реєстрації відповідача в спірному будинку з 1996 року , що також підтверджується довідкою ОСОБА_4 сільської ради № 224 від 13.06.2012 року , будинковою книгою, паспортом відповідача, де зазначено реєстрація в спірному будинку.

Відповідно до ч.3 ст.45 Закону України «Про нотаріат» якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Відповідно до інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. N22/5 пунктом.13 абзацу 4 передбачено, що якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, посадова особа виконавчого комітету, крім того, зобов'язана прочитати йому текст документа і зробити про це на документі відмітку.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до вимог ст.543 ЦК УРСР ( в ред 1963 року), якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших причин не може особисто підписати заповіт, за його дорученням і в присутності нотаріуса або посадової особи текст заповіту у присутності заповідача підписує інша особа. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Стверджуючи, що померла була неписьменною, позивач та її представники, як на доказ, посилаються на пенсійну справу померлої ОСОБА_6 , але як вбачається з заяви померлої ОСОБА_6 від 15.10.1979 підпис виконаний нею, а в заяві від 05.06.1979 як неграмотна нею проставлено хрестик, в заяві від 01.11. 78 також є її підпис. Крім цього в заяві померлої від 03.03.1981на прийняття спадщини після смерті батька вона розписалася власноруч. В заяві на прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 від 14.09. 1976 за неї як, за неписьменну, заяву підписали інші особи.

За таких обставин не можна зробити категоричний висновок, що померла була неписьменною.

За правилами ст.542 ЦК України ( в редакції 1963 року) заповіт повинен укладатись в письмовій формі із зазначенням місця та часу його укладення, власноруч підписаний заповідачем та нотаріально посвідчений.

Враховуючи зазначені вимоги закону, а також з урахуванням наведених вище досліджених судом доказів, суд вважає, що заповіт відповідає волевиявленню заповідача, та вимогам закону, а тому вимоги позивача про визнання заповіту недійсним задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частина 4 ст. 41 Конституції України встановлює принцип непорушності приватної власності.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами ст. З ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як свідчать матеріали справи, а також твердження позивачки та її представників , ними не обґрунтовано та не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для задоволення позовних вимог.

Позивачем не доведено підстав для визнання заповіту недійсним, також підстав для визнання права власності на спадкове майно, не доведено які саме права позивачки порушені в зв'язку з оформленням права власності на спадкове майно за відповідачем.

Наполягаючи на вимогах про визнання заповіту недійсним , позивачка та її представник не заперечували, що заповіт на ім.»я відповідача з 1987 року, якій зареєстрований укладений у встановленому законом порядку не оспорювався. Також стверджуючи, що позивачка не знала за існування цього заповіту , не спростували доводи на які посилалися відповідач та його представник, а саме , письмову відмову батька сторін від обов»язкової долі в спадковому майні після смерті ОСОБА_6 , на користь відповідача , що свідчить про те , що позивачка знала за заповіт на ім.»я відповідача , що ще за життя батьків сторін, майно було розподілено між сторонами як спадкоємцями , також неоспорюваним є той факт, що відповідач згідно заповіту прийняв частину спадкового майна, а саме земельну частку пай, яке до даного часу не скасоване, що свідчить про прийняття ним спадкового майна після смерті матері ОСОБА_6 .

Крім цього , вимагаючи визнання права власності на спірний будинок, позивачка та її представники наполягали на тому, що відповідач не проживав в спірному будинку, а тому не прийняв спадщину , при цьому не надали доказів, які б підтвердили проживання її в спірному будинку , що б давало підстави у відповідності до ст.. 549 ЦК УРСР для задоволення вимог і в частині визнання за позивачкою права власності на спірний будинок.

Враховуючи положення ст.534.549, 553 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) щодо правил прийняття спадщини, також щодо розпорядження спадковим майном згідно заповіту , також ст.. 328 ЦК України яка закріплює підстави набуття права власності, право позивачки не порушено, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. .

Тобто позивачка та її представники не довели тих обставин, на які посилалися як на підставу позовних вимог, не надали докази в обґрунтування цих вимог, не спростували тих обставин, на які посилалися відповідач та його представник в обгрунтування своїх заперечень, що є їх обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював представнику позивачки її права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.. ст.57-59 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 107, 1247, 1257, 1268, 1273 ЦК України, ст.ст. 549, 553, ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.ст. 10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_6 ОСОБА_3, ОСОБА_4 сільської ради, 3-тя особа ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: