Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22 ц 6318/ 12 Головуючий у 1 інстанціїМахіборода Н.О.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2012 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

Суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

При секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від «30» жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3-і особи по справі: ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», друга Запорізька державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування частки житлового будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування частки житлового будинку, 3-і особи по справі: ОСОБА_5, ТОВ ЗМБТІ, друга Запорізька державна нотаріальна контора .

В позові зазначено, що житловий будинок №40 по вулиці Ярославській в м. Запоріжжі належав на праві власності по Ѕ частині: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на спадкове майно за заповітом після смерті їх матері ОСОБА_6 Свідоцтво було посвідчено 2-ю Запорізькою державною нотаріальною конторою 06.12.1988 року під реєстровим №294.

29.07.1996 року Ленінська районна адміністрація м. Запоріжжя дозволила зареєструвати за ОСОБА_5 переобладнання в будинку на підставі висновку архітектури міста №570/96 від 23.07.1996року, а 30.07.1996року Ленінська районна адміністрація м. Запоріжжя винесла розпорядження за №387/2 про зміну норми землекористування за вищевказаним будинком, яким встановила за будинком норму землекористування площею 570кв.м.

03.08.1996 року ОСОБА_5 подарував свою й частку житлового будинку №40 по вулиці Ярославській в місці Запоріжжі своєму сину ОСОБА_4, за договором дарування, посвідченого 2-ю Запорізькою державною нотаріальною конторою під реєстровим №2-143. По теперішній час співвласниками спірного житлового будинку є позивач та відповідач.

ОСОБА_3 вважає що фактично договір дарування не був виконаний, тому що, відповідач - його племінник, в будинку не зареєстрований і жодного дня там не проживав, його майна в будинку не має. Тобто, відповідачем не були виконані вимоги закону, він не отримав подарунок в натурі. Крім того, позивач вважає, що договір дарування слід визнати недійсним ще й тому, що після проведення ним перебудови та добудови в будинку, збільшилася його житлова площа, а частка ОСОБА_5 зменшилась. Отже, ОСОБА_5 міг подарувати своєму сину ОСОБА_4 тільки свою частку у спільній власності, яка на момент укладання договору дарування складає не 1/2 частину, а 28/67 частки. В правове обґрунтування позивач послався на ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від «30» жовтня 2012 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому просить його скасувати, та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору дарування частки житлового будинку недійсним, районний суд виходив з того, що договір дарування частки житлового будинку № 40 по вулиці Ярославській в м. Запоріжжі від 03.08.1996 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відповідає вимогам закону, волевиявлення учасників цього договору було взаємним. ОСОБА_5 подарував 1/2 частку житлового будинку № 40 по вулиці Ярославській в м. Запоріжжі, а ОСОБА_4 прийняв зазначений дар, зареєструвавши за собою право власності на зазначену частину будинку. Доказів , які б свідчили про те, що житлова плаща зазначеного житлового будинку на час укладення договору дарування збільшилася та змінилися долі співвласників, позивачем не надано.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок №40 по вулиці Ярославській в м. Запоріжжі належав на праві власності по Ѕ частині: ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на спадкове майно від 06.12.1988 року за заповітом після смерті їх матері ОСОБА_6

03.08.1996 року ОСОБА_5 подарував свою частку зазначеного житлового будинку своєму сину ОСОБА_4, за договором дарування посвідченого 2-ю Запорізькою державною нотаріальною конторою під реєстровим №2-143. ОСОБА_5 передав обдарованому документи на будинок, ключі від будинку, а 06.08.1996 року ОСОБА_4Є оформив на себе право власності на 1/2 частину будинку, про що свідчить витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно ( а.с. 67-68, а.с. 70-71).

Відповідно до ст. 243 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, по договору дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що договір дарування 1/2 частки спірного житлового будинку від 03.08.1996 року є укладеним, оскільки ОСОБА_5 передав дарунок, а ОСОБА_4Є прийняв його.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не прийняв в дарунок 1//2 частку вищезазначеного будинку є безпідставні, та не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст. 119 ЦК України (1963) якщо учасник спільної часткової власності на житловий будинок збільшить в ній за свій рахунок корисну площу будинку в результаті прибудови, добудови або перестройки, проведеної зі згоди інших співвласників і в передбаченому законом порядку, долі учасників спільної власності на будинок і порядок користування приміщеннями в ньому підлягають відповідним змінам.

Матеріали справи не містять належних доказів, які б свідчили про те, що корисна площа спірного будинку була збільшена за рахунок позивача ОСОБА_3 зі згоди інших співвласників і в передбаченому законом порядку ( з відповідним дозволом і належно оформленим проектом) , та що долі учасників спільної власності на будинок були змінені.

Довідка Ленінської районної адміністрації м. Запоріжжя № 298 від 29.07.1996 року, на яку посилається апелянт, як на збільшення корисної площі будинку у звязку з його перебудовою та зміну долі співвласників, засвідчує лише про надання дозволу зареєструвати за ОСОБА_5 душ В, сіни а1., переобладнану кімнату 1-4 площею 5, 5м2 в житлову.

За таких обставин доводи апелянта про те, що 29.07.1996 року в передбаченому законом порядку ним були зроблені переобладнання в спірному будинку, у звязку з чим збільшилася корисна площа житлового будинку, а також збільшилась його частка в праві власності на житловий будинок, тому ОСОБА_5 не мав законних підстав дарувати саме 1/2 частину спірного будинку, не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, вимоги закону і прийшов до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору дарування частки житлового будинку недійсним.

На підставі наведеного, колегія судді вважає, що судом повно і всебічно зясовані обставини справи, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору не порушені, застосовані правильно, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від «30» жовтня 2012 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: