Апеляційний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2012року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Цюри Т.В., Сєвєрової Є.С., при секретарі Благорозумном О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2011року по справі за позовом ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитом, -

встановила:

12 лютого 2010р. представник ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого послався на те, що 06 червня 2007р. між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» (нині ПАТ «ОСОБА_3 Аваль») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 236844 доларів США строком користування до 06 червня 2017 року із сплатою 13,50% річних. В цей же день між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки. У звязку з неналежним виконанням умов договору виникла заборгованість. На підставі наведеного представник позивача просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму боргу в розмірі 2277731грн.61коп., що складається з: заборгованості за кредитом 1642848грн.44коп., заборгованості по відсоткам 6076грн.23коп., заборгованості за простроченими відсотками 288467грн.33коп., заборгованості за пенею 340339грн.61коп., та судові витрати в сумі 1700грн. та витрати на ІТЗ в розмірі 120грн. (а.с.2-5).

Заочним рішенням суду від 13.05.2010року позовні вимоги банка задоволені в повному обсязі (а.с.64).

Ухвалою суду від31.08.2012року заочне рішення суду скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с.76).

При новому розгляду справи рішенням суду від 15 червня 2011року позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» були задоволені повністю. Суд стягнув з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» кредитну заборгованість, з урахуванням відсотків за його користування у розмірі 2277731грн.61коп. солідарно та судові витрати у розмірі 1820грн. солідарно (а.с.172-173).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд належним чином не сповістив відповідачів про слухання справи, не врахував відсутність у банку ліцензії на право здійснення банківських операції в іноземній валюті та індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті ОСОБА_1 та знехтував судовою практикою по розгляду справ вказаної категорії (а.с.176-178).

Справа розглянута у відсутності представника банку, та відповідачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2, які належним чином були сповіщені про слухання справи, а інтереси відповідачів представляє за дорученням їх представник ОСОБА_4

Судом апеляційної інстанції було відмовлено у задоволені клопотання апелянта ОСОБА_2 про відкладення справи у звязку з його відрядженням, оскільки ним не були надані належні докази у підтвердження відрядження. Судом апеляційної інстанції не було задоволено клопотання про відкладення слухання справи у звязку з розглядом іншої справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОСОБА_3 Афаль» про визнання умов договору незаконними, оскільки при вирішення даної справи на користь ОСОБА_1 вона не позбавлена можливості оскаржити дане рішення суду за нововиявленими обставинами.

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, представника апелянтів ОСОБА_4, якій підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з ухваленням нового рішення про задоволення позову Банку, з наступних підстав.

Задовольняючи позов банку, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір та договір поруки укладені у відповідності до вимог діючого законодавства, відповідачі допустили порушення умов договору і свої зобовязання за договором не виконують, що призвело до утворення заборгованості як по кредиту, так і по відсотках.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи, зібраним доказам, яким суд дав належну оцінку та нормам ЦК України.

Судом першої інстанції були встановлені факти і відповідні їм правовідносини, які виникли між сторонами.

06 червня 2007р. між ВАТ «ОСОБА_5 Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 236844 доларів США до 06 червня 2017р. під 13,50 % річних (а.с.14-19).. Кредитні зобов'язання забезпечені іпотекою та порукою (а.с.23-34, 35-37).

На забезпечення виконання даного кредитного договору 06.06.2007р. між банком та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки, згідно п.п. 1.2. якого ОСОБА_2 на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_1, які виникають з умов Кредитного договору від 06.06.2007р. (а.с.35-37). Зазначеним договором була встановлена солідарна відповідальність боржника і поручителя перед кредитором, що відповідає вимогам ч.2 ст. 554 ЦК України.

Про порушення позичальником умов кредитного договору боржнику було повідомлено Банком листом претензією-вимогою за № 4-2-1/7-11 від 12.01.2009р. та поручителю листом вимогою за №15-43/18-580 від 09.07.2009р. (а.с.38,40).

ВАТ «ОСОБА_5 Аваль» належним чином виконало взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та видав відповідачці готівкою 232200 доларів США (4644долари США комісія за надання кредиту).

Починаючи з 15.07.2007 по 15.01.2009рік ОСОБА_1 належним чином виконувала взяті на себе зобов'язання, а далі вона умови кредитного договору належним чином перестала виконувати, та згідно розрахунку заборгованості на аркуші справи 8 з лютого 2009року ОСОБА_1 перестала сплачувати кредит, внаслідок чого перед банком за договором кредитування станом на 26.01.2010р. виникла заборгованість в розмірі 2277731грн.61коп., яка складається з: заборгованості за кредитом 1642848грн.44коп.; заборгованості за відсотками 6076грн. 23коп., заборгованість за простроченими відсотками - 288467грн.33коп., заборгованість за пенею 2277731грн.61коп.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв, ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.525 ЦПК України одностороння відмова від виконання договірного зобов'язання не допускається.

Згідно частини І ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч.3 цієї же статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст.533 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання договірного зобов'язання, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що позов банку є обґрунтованими та підлягає задоволенню в повному обсязі, шляхом стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в розмірі 2277731грн.61коп.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідачі не надали суду першої інстанції та апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову банку.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не перевірив чи мав право ОСОБА_5 надавати кредит в іноземній валюті є необґрунтованими.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пункт 1.3. Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ № 49 від 08.02.2000р., визначає, що використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Як визначає стаття 1054 ЦК України, за кредитним договором ОСОБА_5 зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Таким чином, виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором в частині повернення суми кредиту та сплати процентів у іноземній валюті не є використанням іноземної валюти як засобу платежу, відповідно, дія статей 192 та 533 Цивільного кодексу України на дані правовідносини банку та позичальника не розповсюджується.

Правомірність укладення кредитної угоди в іноземній валюті за наявності банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ вбачається з наступного.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Пунктом 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001р., зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921, встановлено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

*неторговельні операції з валютними цінностями;

*операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

*ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

*залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

*залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

*інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то необхідно зазначити, що на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

До того ж, як визначає Верховний Суд України в узагальненнях судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010p.p.) від 07.10.2010р., при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Дані умови відображаються зі статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою встановлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Слід зазначити, що ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» має всі необхідні ліцензії для здійснення валютних операцій відповідно до вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», що вбачається з аркушів справи 89, 90, 91-92. Тому ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» має достатні правові підстави для укладення кредитних угод в іноземній валюті з фізичними та юридичними особами. Представник апелянтів не надав доказів тому, що вказані докази були відсутні коли він ознайомлювався з матеріалами даної справи.

Разом с тим, судова колегія частково погоджується з доводами апелянтів відносно того, що судом були порушені норми процесуального права.

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі були належним чином повідомлені про слухання справи на 15 червня 2011року, що підтверджується судовими повідомленнями на а.с.170-171. Судом першої інстанції справа розглянута по суті 15 червня 2011року і ухвалено рішення про задоволення позову Банку саме 15 червня 2011року, але на а.с.163 знаходиться журнал судового засідання згідно якого судом першої інстанції 15 червня 2011року було проголошено перерву на 18 липня 2011року.

Судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином сповістив сторони про слухання справи, та розглянув її по суті 15 червня 2011року.

Судова колегія вважає, що вказівка суду про оголошення перерви по справі до 18 липня 2011р. ні є підставою, передбаченою ЦПК України для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову Банку, а при встановлених вище обставинах про обґрунтованість позову Банку та належне сповіщені сторін про слухання справи саме на 15 червня 2011року є підставою для ухвалення рішення про задоволення позову Банку.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянтів пояснив, що відповідачі не заперечують про наявність заборгованості по сплаті кредиту.

Судова колегія вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги в частині задоволення позову по суті суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 червня 2011року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитом задовольнити в повному обсязі.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» кредитну заборгованість, з урахуванням відсотків за його користування у розмірі 2277731грн.61коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» судові витрати у розмірі 1820грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Є.С.Сєвєрова

ОСОБА_6