справа № 415/1803/12
№ провадження 2/415/2518/12
РІШЕННЯ

Іменем України

05 вересня 2012 р. м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді Нельге Д.В.,

при секретарі Щербацевич Д.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_5 в інтересах держави в особі Дніпродзержинської міської ради територіальної громади міста Дніпродзержинська до Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради, Виконавчого комітету Заводської районної у м.Дніпродзержинську ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_10, ОСОБА_4 «Про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 303 від 08.08.1986р. «Про переоформлення громадянам облікових рахунків на право користування житловою площею»; визнання недійсним розпорядження органу приватизації Відділу обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 16.05.1996р. № 001017 про приватизацію квартири наймачем ОСОБА_6 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно», -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить:

- поновити пропущений строк звернення до суду із даним позовом;

- визнати недійсним розпорядження органу приватизації відділу обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 16.05.1996р. № 001017 про приватизацію квартири наймачем ОСОБА_6 за адресою: м. Дніпродзержинськ, вулиця Медична, 5-9;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно кімнату площею 20 кв.м, загальною площею 28,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 від 16.05.1996р. № 001017, видане відділом обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради народних депутатів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9;

- визнати недійсним рішення виконавчого комітету Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 303 від 08.08.1986р. «Про переоформлення громадянам облікових рахунків на право користування житловою площею».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, підставою звернення прокурора до суду з даною позовною заявою є необхідність захисту інтересів держави в особі Дніпродзержинської міської ради, оскільки відповідно до ст.327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Проведеною прокуратурою міста Дніпродзержинська перевіркою за зверненням міського голови м. Дніпродзержинська від 04.08.2011р. встановлено, що, згідно особистого рахунку № 011646 (0630013) на квартиру АДРЕСА_2 та довідки виконавчого комітету Заводської районної ради м. Дніпродзержинська № 1-219/1 від 23.05.2007р. у даній чотирикімнатній квартирі з ущільненням, у кімнаті площею 20 кв.м були прописані: квартиронаймач ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1982 року, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 1984 року, як син квартиронаймача, та його дружина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, з листопада 1986 року, з дітьми: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, з листопада 1986 року, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, з травня 1987 року. Квартиронаймач ОСОБА_11, з часу прописки ОСОБА_6 та його родини, спільно з ними в кімнаті не проживав, спільне господарство не вів, перейшов жити за адресою: пр.Перемоги, 21-34, та 22.07.1986 року звернувся до голови Брежнєвського райвиконкому із заявою про переоформлення облікового рахунку квартиронаймача ОСОБА_6, оскільки виписується із кімнати і прописується за адресою своєї дружини. Оскільки керуючись корисними мотивами, відповідач ОСОБА_6 постійно вводив в оману державні органи, а виконавчим комітетом Брежнєвської районної ради народних депутатів не перевірялась законність набуття ОСОБА_6 права квартиронаймача спірної квартири, зазначене подалі призвело до прийняття незаконного рішення № 303 від 08.08.1986р. «Про переоформлення громадянам облікових рахунків на право користування житловою площею». На підставі цього рішення було здійснено відкриття облікового рахунку на квартиронаймача ОСОБА_6 № 0630013, де безпідставно було зазначено, що право на його вселення на зазначену житлову площу на підставі ордеру № 152 від 30.11.1982 року Брежнєвського райвиконкому, тоді як насправді такий ордер відповідачу ніколи не видавався.

Розпорядженням відділу обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Дніпродзержинського міськвиконкому від 16.05.1996р. № 001017 вищезазначена кімната площею 20 кв.м була передана у приватну власність відповідачам ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_9 Свідоцтво про право власності на житло зареєстровано в БТІ м.Дніпродзержинська 03.02.1997р. за №21311 в реєстровій книзі № 125. Однак, як встановлено перевіркою, ОСОБА_6 набув право наймача кімнати площею 20 кв.м в квартирі АДРЕСА_3 незаконно, а разом з тим і інших прав, які виникають на підставі одержання прав наймача, а саме права на приватизацію житла. Так, згідно п.1 «є» Правил прописки громадян, затверджених ОСОБА_12 міністрів СРСР № 678 від 08.08.1974 року, що діяли в 1984 році, право на постійну прописку на житлову площу незалежно від її розміру мали лише військовослужбовці, звільнені із лав збройних сил СРСР по закінченню строкової служби, якщо вони були призвані на військову службу з даного населеного пункту. ОСОБА_6 не призивався до Збройних Сил СРСР з м.Дніпродзержинська. Призов був здійснений з села Пушкарівка Криничанського району Дніпропетровської області, де, на той момент мешкав ОСОБА_6, тому, він не мав права на постійну прописку у м.Дніпродзержинську, як такий, що закінчив строкову службу. Крім того, в порушення ст.65 ЖК України, якою передбачено, що, наймач вправі у встановленому порядку вселити в займане приміщення інших осіб, та, в порушення п.1-в ОСОБА_12 міністрів СРСР № 678 від 08.08.1974 року, ОСОБА_6 в документах на право постійної прописки умисно неправдиво зазначив свої родинні відносини з квартиронаймачем ОСОБА_11, як його син, в той час, як він ОСОБА_6 є сином іншого ОСОБА_6 ОСОБА_13, власника приватного будинку у селі Пушкарівка Криничанського району Дніпропетровської області, про що свідчать архіви паспортного столу м.Дніпродзержинська, та приходиться ОСОБА_11 племінником. В такому випадку постійна прописка ОСОБА_6 в 1984 році повинна була здійснюватися відповідно до п.4 ОСОБА_12 міністрів СРСР № 678 від 08.08.1974 року на підставі рішення виконавчого комітету міської ради чи районної ОСОБА_12 народних депутатів або районного суду. Рішень райвиконкому в міському архіві про надання житла або дозволу на постійну прописку ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4 немає. Отже, ОСОБА_6 не набув прав наймача кімнати площею 20 кв.м у квартирі АДРЕСА_5, а разом з тим і інших прав, які виникають на підставі одержання прав наймача, в т.ч. на приватизацію зазначеної квартири. 19.02.1997р. ОСОБА_6 одержав дозвіл виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів на здійснення продажу кімнати площею 20 кв.м, яку продав 23.09.1998р. ОСОБА_4 Усі проведені дії відповідачами ОСОБА_6 щодо отримання права власності на кімнату площею 20 кв.м у квартирі АДРЕСА_6 порушують інтереси держави, оскільки вчинені в порушення діючого законодавства, а незаконними діями відповідача ОСОБА_6 припинено право власності Дніпродзержинської міської ради на житло, що суперечить положенням ч.2 ст.346 ЦК України. Таким чином, право приватної власності відповідачів ОСОБА_6 на вищезазначене житло виникло з незаконних підстав, а кімната, яка є об'єктом права комунальної власності, незаконно вибула з державного житлового фонду, чим порушені інтереси держави, оскільки, відповідно до ст.319 ЦК України тільки власник має право розпоряджатись своїм майном. Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За таких обставин, на підставі ст.215 ЦК України має бути визнано недійсним свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно кімнату площею 20 кв.м у квартирі АДРЕСА_6 від 16.05.1996р. № 001017, видане відповідачам ОСОБА_6. Оскільки про порушення прав територіальної громади в особі Дніпродзержинської міської ради прокуратурі м. Дніпродзержинська стало відомо лише у листопаді 2007 року під час проведення перевірки за зверненням гр.ОСОБА_2 до прокуратури міста, а лист міського голови ОСОБА_14 з проханням захисту майнових прав територіальної громади шляхом пред'явлення прокурором позову до суду в інтересах Дніпродзержинської міської ради та територіальної громади міста надійшов до прокуратури міста Дніпродзержинська 04.08.2011р., позивач вважає, що строки звернення до суду пропущені ним з поважних причин.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_15 та ОСОБА_1 (кожен) підтримали позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просили їх задовольнити.

Представник особи, в інтересах якої подана заява - Дніпродзержинської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду відзив на позов (а.с.82), у якому зазначив, що, Дніпродзержинська міська рада підтримує вказаний позов прокурора м. Дніпродзержинська у повному обсязі, та просить здійснити розгляд справи без участі представника Дніпродзержинської міської ради.

Представник відповідача - Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду відзив на позов (а.с.73-80), у якому просив здійснити розгляд справи без його участі, та зазначив, що, Відділ обліку та розподілу житлової площі Дніпродзержинського міськвиконкому, який видав відповідачам ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на кімнату площею 20 кв.м, загальною площею 28,9 кв.м в квартирі АДРЕСА_7 від 16.05.1996р. № 001017, був самостійною юридичною особою, та, був наділений власними повноваженнями, у межах яких діяв самостійно і ніс відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Розпорядженням міського голови від 17.06.1998р. № 409-р «Про ліквідацію відділу обліку та розподілу житлової площі» зазначений відділ виконавчого комітету міської ради було ліквідовано без зазначення правонаступника. Також, представник Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради, відповідно до вимог ч.3 ст.131 ЦПК України, повідомив суд про рішення суду, що стосується предмета спору рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.02.1998 року по справі № 2-56-98.

Представник відповідача Виконавчого комітету Заводської районної у м.Дніпродзержинську ради в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву (а.с.103), у якій просив суд здійснити розгляд справи без його участі, та прийняти рішення згідно діючого законодавства.

Відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судове засідання не з'явились, надали суду письмові заперечення (а.с.117-128), у яких зазначили, що, даний позов не визнають у повному обсязі, та, в обґрунтування своїх заперечень вказали, що, вважають, що, відповідач ОСОБА_6 вселився в 1984 році в спірну кімнату до свого дядька ОСОБА_11 законно, як член його сім'ї. Відповідно до ч.1 ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку вселити в займане ним приміщення інших осіб. Згідно з ч.1 ст.64 ЖК України, ч.2 ст.65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням. ОСОБА_6 вселився в 1984 році в кімнату свого рідного дядька ОСОБА_11 за його письмової згоди, у встановленому порядку (був постійно прописаний), та фактично проживав зі своїм дядьком однієї сім'єю, а тому, відповідно до вищевказаних норм ЖК України, набув рівного з наймачем права користування жилим приміщенням, тобто і право на приватизацію житла. До того ж, відповідно до абз.2 п.15 ОСОБА_12 Пленуму Верховного суду України № 9 від 01.11.1996р., наявність або відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала або вселилась туди як член сім'ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі зазначеного, вважають, що відповідач ОСОБА_6 на законних підставах набув право користування спірної кімнатою. Разом з цим, враховуючи те, що, прокуратура м. Дніпродзержинська за численними скаргами ОСОБА_2 протягом дванадцяти років неодноразово перевіряла як правомірність користування спірним приміщенням відповідачами, так і правомірність його приватизації, просять на підставі ч.3 ст.267 ЦК України застосувати наслідки спливу позовної давності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_10 та її представник ОСОБА_3 (кожен) зазначили, що підтримують позовні вимоги прокурора міста Дніпродзержинська та просять їх задовольнити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позовних вимог прокурора міста Дніпродзержинська та просив відмовити у їх задоволенні.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

В ході судового розгляду, з урахуванням наданих суду доказів, було встановлено, що, предметом спору є житлова кімната площею 20 кв.м, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_8.

За заявою квартиронаймача вищевказаної спірної кімнати ОСОБА_11 (а.с.15), останній, 24.07.1986 року звернувся до голови Брежнєвського райвиконкому м. Дніпродзержинська із заявою про переоформлення облікового рахунку спірної кімнати на ОСОБА_6, оскільки виписується із кімнати і прописується за адресою своєї дружини.

Згідно розпорядження органу приватизації № 001017 від 16.05.1996р. (а.с.13), на підставі заяви відповідача ОСОБА_6 (а.с.12), та, відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», спірна кімната була передана 16.05.1996р. у власність відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно кімнату площею 20 кв.м, загальною площею 28,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 від 16.05.1996р. № 001017 (а.с.12), виданого Відділом обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради народних депутатів.

Згідно договору купівлі-продажу частки квартири від 23.09.1998р. (а.с.120) відповідачі по справі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, діючі від імені своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_8, ОСОБА_9 продали, а третя особа по справі - ОСОБА_4 придбав частку квартири під №9 в будинку №5 по вул. Медичній у м. Дніпродзержинську, а саме: 9-5 - кімнату площею 20,0 кв.м; 9-7 кухню, площею 6,1 кв.м; а також частину підсобних приміщень: 9-1 коридору; 9-8 вбиральні, які знаходяться в спільному користуванні з співвласниками.

Згідно Ордера на житлове приміщення (а.с.10), виданого 18.08.1993р. на підставі рішення виконавчого комітету міської ради народних депутатів, одним із співвласників відповідачів по справі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_9 на час купівлі-продажу спірної частки вищевказаної квартири під №9 в будинку №5 по вул. Медичній у м. Дніпродзержинську являлась третя особа ОСОБА_10

Згідно роз'яснень, наданих у п.9 ОСОБА_12 Верховного Суду України N 2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

В обґрунтування своїх позовних вимог в частині визнання недійсним розпорядження органу приватизації відділу обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 16.05.1996р. № 001017 про приватизацію спірної кімнати наймачем ОСОБА_6, та визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно кімнату площею 20 кв.м, загальною площею 28,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 від 16.05.1996р. № 001017, позивач посилається на те, що, відповідач ОСОБА_6 набув право наймача спірної кімнати незаконно, а разом з тим і інших прав, які виникають на підставі одержання прав наймача, а саме права на приватизацію житла. На підтвердження незаконності набуття ОСОБА_6 права наймача спірної кімнати, позивач посилається на те, що, ОСОБА_6 прописався в 1984 році у спірну кімнату з порушенням п.1 «є» Правил прописки громадян, затверджених ОСОБА_12 міністрів СРСР № 678 від 08.08.1974 року, так як право на постійну прописку на житлову площу незалежно від її розміру мали лише військовослужбовці, звільнені із лав збройних сил СРСР по закінченню строкової служби, якщо вони були призвані на військову службу з даного населеного пункту. Враховуючи, що ОСОБА_6 не призивався до Збройних Сил СРСР з м.Дніпродзержинська, позивач вважає, що ОСОБА_6 не мав права на постійну прописку у м.Дніпродзержинську, як такий, що закінчив строкову службу. Крім того, як зазначає позивач, в порушення ст.65 ЖК України, якою передбачено, що, наймач вправі у встановленому порядку вселити в займане приміщення інших осіб, та, в порушення п.1-в ОСОБА_12 міністрів СРСР № 678 від 08.08.1974 року, ОСОБА_6 в документах на право постійної прописки умисно неправдиво зазначив свої родинні відносини з квартиронаймачем ОСОБА_11, вказавши себе сином останнього, в той час, як він ОСОБА_6 являвся не сином ОСОБА_11, а його племінником. Зазначені факти, на думку позивача, свідчать про те, що, відповідач ОСОБА_6, керуючись корисними мотивами, постійно вводив в оману державні органи, а виконавчим комітетом Брежнєвської районної ради народних депутатів не перевірялась законність набуття ОСОБА_6 права квартиронаймача спірної кімнати, що подалі призвело до прийняття Брежнєвською районною радою народних депутатів незаконного рішення № 303 від 08.08.1986р. «Про переоформлення громадянам облікових рахунків на право користування житловою площею», на підставі якого було відкрито обліковий рахунок на квартиронаймача ОСОБА_6 № 0630013, та, у подальшому, здійснено незаконну приватизацію відповідачем ОСОБА_6 спірної квартири.

В обґрунтування своїх заперечень відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_9 посилаються на те, що, до спірної кімнати у 1984 році відповідач ОСОБА_6 був прописаний саме як племінник квартиронаймача ОСОБА_11, а не як його син, що підтверджується наданими самим позивачем копією карточки прописки ОСОБА_6 до дядька ОСОБА_11 та копією особового рахунку на спірну квартиру, як додатка до рішення Брежневського райвиконкому від 08.08.1986р. № 303. Крім того, в спірну кімнату відповідач ОСОБА_6 був прописаний на підставі ст.ст.64, 65 Житлового кодексу України, який має вищу юридичну силу порівняно з Правилами прописки громадян, затверджених ОСОБА_12 міністрів СРСР № 678 від 08.08.1974 року.

На підтвердження зазначених у запереченнях обставин відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_9 надали суду копію рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.02.1998р. у справі №2-56-98 за позовом ОСОБА_16, ОСОБА_2, ОСОБА_17 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 «Про визнання приватизації житла недійсною, про передачу житла позивачам; про визнання такими, що втратили право на житлову площу та про виселення, стягнення моральної шкоди».

В судовому засіданні суд оглянув цивільну справу №2-56-98 за позовом ОСОБА_16, ОСОБА_2, ОСОБА_17 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 «Про визнання приватизації житла недійсною, про передачу житла позивачам; про визнання такими, що втратили право на житлову площу та про виселення, стягнення моральної шкоди», та встановив, що, рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.02.1998р. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 26.03.1998р. залишено без змін.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Як вбачається з рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.02.1998р. (а.с.121-125), що набрало законної сили, при розгляді якого брала участь особа, щодо якої встановлені певні обставини відповідач ОСОБА_6, даним судовим рішення було встановлено, що, до 1990 року в спірній кімнаті площею 20,0 кв.м мешкав, був прописаний, та являвся відповідальним квартиронаймачем ОСОБА_11 У 1984 році в спірну кімнату був прописаний племінник ОСОБА_11 відповідач по даній цивільній справі ОСОБА_6, а в 1986р. після реєстрації шлюбу на зазначену площу була прописана і дружина ОСОБА_6 ОСОБА_7 В 1990 році ОСОБА_11 помер, після чого в спірній кімнаті залишились мешкати та бути прописаними подружжя ОСОБА_11 та їх двоє неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.ст.61, 63, 64, 65 ЖК України згода позивачів по справі №2-56-98 на вселення ОСОБА_6 до свого дядька ОСОБА_11, який мав окремий договір найму на спірну кімнату, в якості члена його сім'ї не вимагалась.

З наведеного суд вбачає, що, факт прописки відповідача ОСОБА_6 до спірної кімнати у 1984 році саме як племінника квартиронаймача ОСОБА_11, а не сина останнього - встановлений відповідним рішенням суду, яке набрало законної сили, відповідно до чого дана обставина доказуванню не підлягає, та, у свою чергу, спростовує ствердження позивача, що, відповідач ОСОБА_6 до спірної кімнати у 1984 році був прописаний саме як син квартиронаймача ОСОБА_11, чим, до того ж, вводив в оману органи державної влади.

Крім того, на підтвердження тій обставині, що, відповідач ОСОБА_6 був прописаний до спірної кімнати у порушення п.1 «є» Правил прописки громадян, затверджених ОСОБА_12 міністрів СРСР № 678 від 08.08.1974 року, за яким право на постійну прописку на житлову площу незалежно від її розміру мали лише військовослужбовці, звільнені із лав збройних сил СРСР по закінченню строкової служби, якщо вони були призвані на військову службу з даного населеного пункту - позивач не надав суду жодного доказу, що відповідача ОСОБА_6 було прописано до спірної кімнати саме на підставі п.1 «є» Правил прописки громадян, затверджених ОСОБА_12 міністрів СРСР № 678 від 08.08.1974 року, тобто як військовослужбовця, звільненого із лав збройних сил СРСР по закінченню строкової служби.

До того ж, частиною 4 Правил прописки громадян, затверджених ОСОБА_12 міністрів СРСР № 678 від 08.08.1974 року, встановлено, що, виконавчі комітети міських і районних ОСОБА_12 депутатів вправі в порядку виключення при наявності поважних причин дозволити прописку громадянам у випадках, не передбачених даною постановою. З наведеного суд вбачає, що, діючим на час прописки відповідача ОСОБА_6 законодавством було передбачено відповідне виключення з вищезазначених Правил, з урахуванням якого відповідач ОСОБА_6 міг бути прописаний до спірної кімнати свого дядька ОСОБА_11

Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, та, враховуючи передбачену ч.4 Правил прописки громадян, затверджених ОСОБА_12 міністрів СРСР № 678 від 08.08.1974 року можливість відповідного виключення з вказаних Правил, а також, приймаючи до уваги, що, відповідач ОСОБА_6, згідно встановлених рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 12.02.1998р. у справі №2-56-98 обставин, був прописаний до спірної кімнати на підставі ст.ст.64,65 ЖК України - суд приходить до висновку про не доведеність позивачем тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог в частині визнання незаконної прописки відповідача ОСОБА_6, та, як наслідок, визнання незаконним рішення виконавчого комітету Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 303 від 08.08.1986р. «Про переоформлення громадянам облікових рахунків на право користування житловою площею», на підставі чого приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних позовних вимог.

Разом з цим, приймаючи до уваги, що, в обґрунтування позовних вимог в частинні визнання недійсним розпорядження органу приватизації відділу обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 16.05.1996р. № 001017 про приватизацію спірної кімнати наймачем ОСОБА_6, та визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно кімнату площею 20 кв.м, загальною площею 28,9 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 від 16.05.1996р. № 001017, позивач посилається на незаконність прописки відповідача ОСОБА_6 та незаконність оскаржуваного рішення, суд, враховуючи безпідставність позовних вимог позивача щодо визнання оскаржуваного рішення незаконним, також приходить до висновку, що, вимоги позивача про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та визнання недійсним Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 16.05.1996р. № 001017 є безпідставними, та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_9 звернулись до суду з письмовою заявою про застосування позовної давності стосовно позовних вимог прокурора м. Дніпродзержинська.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи, наявний в матеріалах справи лист міського голови ОСОБА_14 з проханням захисту майнових прав територіальної громади шляхом пред'явлення прокурором позову до суду в інтересах Дніпродзержинської міської ради та територіальної громади міста (а.с.23), який надійшов до прокуратури міста Дніпродзержинська 04.08.2011р., суд приходить до висновку про поважність причин пропуску звернення позивача до суду з зазначеним позовом, та вважає можливим поновити вказаний строк звернення до суду.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та, приймаючи до уваги, що, суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у повному обсязі, через не доведеність позивачем тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 3-5, 10, 15, 60, 110, 208, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Поновити пропущений строк позовної давності.

У задоволенні позову прокурора міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_5 в інтересах держави в особі Дніпродзержинської міської ради територіальної громади міста Дніпродзержинська до Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради, Виконавчого комітету Заводської районної у м.Дніпродзержинську ради, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_10, ОСОБА_4 «Про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Брежнєвської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області № 303 від 08.08.1986р. «Про переоформлення громадянам облікових рахунків на право користування житловою площею»; визнання недійсним розпорядження органу приватизації Відділу обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради народних депутатів від 16.05.1996р. № 001017 про приватизацію квартири наймачем ОСОБА_6 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно» - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Суддя Нельга Д. В.