Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22 ц 5921/ 12 Головуючий у 1 інстанціїТучков С. С.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2012 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Онищенка Е.А.

Суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

При секретарі: Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від «19» вересня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в особі відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Запоріжжі, Публічного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівний завод» про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позов до відповідачів у якому вказала, що з травня 1993 року вона перебувала у трудових відносинах з Промисловим об'єднанням «АтоЗАЗ» (на сьогоднішній день - Публічне акціонерне товариство «ЗАЗ»), працюючи за спеціальністю архіваріус. 18 серпня 1993 року з нею на роботі стався нещасний випадок, внаслідок якого вона отримала травму, що підтверджується актом форми Н-1 №115 від 28.08.1993 року. За висновком МСЕК №114114 від 22.08.2000 року їй повторно встановлено 80% втрати професійної працездатності, друга група інвалідності, безстроково. У зв'язку з нещасним випадком на роботі позивач вважає, що їй було завдано моральної шкоди, яку вона оцінює у 100000 гривень та просить суд стягнути її солідарно з відповідачів.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від «19» вересня 2012 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати, ухвалити нове рішення яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди у звязку з втратою професійної працездатності, районний суд виходив з того, що позивачу первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 50% 20 січня 1994 року, а Кодекс законів про працю України був доповнений статтею 237-1, якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, лише 24 грудня 1999 року, отже, станом на 20 січня 1994 року, коли позивачці первинно було встановлено стійку втрату професійної працездатності, законодавством не було передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Також суд першої інстанції зазначив, що позивачкою не доведена та обставина, що ПАТ « Запорізький автомобілебудівний завод» є правонаступником промислового обєднання « АвтоЗАЗ» де працювала позивачка.

Проте повністю з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись виходячи з наступного.

Судом установлено, що 18.08.1993 року з ОСОБА_3 стався нещасний випадок на виробництві, що підтверджується актом № 115 від 10.09.1993 року (а.с. 87-88).

20.01.1994 року згідно з випискою з акта огляду ВТЕК ОСОБА_3 було первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 50% (а.с. 89).

За висновком МСЕК від 22.08.2000 року № 114114 позивачці було повторно встановлено 80% втрати професійної працездатності та встановлена друга група інвалідності (а.с. 10).

Відповідно до п.п. 34, 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повґязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою КМ України від 23 червня 1993 року № 472, та ст. ст. 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року "Про загальнообов?язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", та п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", право на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, виникає у потерпілої особи з моменту встановлення йому ступеня втрати професійної працездатності.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що право на відшкодування шкоди в ОСОБА_3 виникло саме з моменту первинного встановлення їй ступеня втрати професійної працездатності, тобто з 20.01.1994 року.

Оскільки професійне захворювання з встановленням ступеня втрати професійної працездатності позивачці було первинно встановлено в січні 1994 році, тому правовідносини щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання, регулюються Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472.

Пунктом 11 статті 2 "Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків", введених в дію 01 липня 1993 року Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин.

Згідно абзацу 2 пункту 3 розділу ХІ Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом, тобто до 01 квітня 2001 року, підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків.

Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", який набрав чинності 01 квітня 2001 року передбачено, що всі питання які стосуються загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві розглядаються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Тобто, підприємства, установи та організації, які не відшкодували матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, після набрання чинності Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", несуть відповідальність перед потерпілими та членами їх сімей лише в разі заборгованості по даним виплатам. В усіх інших випадках відповідальність по соціальним виплатам перед потерпілими та членами їх сімей несе Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" абз. 4 ст. 1 викладено в новій редакції та виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105- ХІV, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду.

З матеріалів справи вбачається, що за захистом своїх прав на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я на виробництві, позивачка звернулася у червні 2012 року, майже через 18 років після первинного встановлення стійкої втрати професійної працездатності та після того, як було скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Фонду.

Виходячи з вищенаведеного у ОСОБА_3 відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Проте суд першої інстанції не врахував зазначеного і прийшов до помилкового висновку про те, що станом на 20 січня 1994 року відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої працівником при виконанні ним трудових обовязків, передбачено не було.

Як було зазначено вище спори щодо відшкодування заподіяної працівникові ушкодженням здоровя шкоди повинні вирішуватись за законодавством, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, тобто відповідно до абз.2 п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993 року. Відповідно до цього пункту Правил розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

На 20.01.1994 року, тобто дати встановлення ВТЕК стійкої професійної працездатності ОСОБА_3 Постановою Верховної ради України № 3653-Х11 від 25.11.1993 року « Про підвищення мінімальних розмірів заробітної плати та пенсії за віком» було встановлено мінімальну заробітну плату в розмірі 60 000 карбованців на місяць.

Таким чином, максимальний можливий розмір відшкодування моральної шкоди не повинен перевищувати 12 000 000 карбованців.

Указом Президента № 762/96 від 25.08.1996 року « Про грошову реформу в Україні» встановлено, що українські карбованці підлягають обміну на гривні за курсом 1 000 000 карбованців на 1 гривню.

Отже, максимальний можливий розмір відшкодування моральної шкоди встановлений на момент виникнення спірних правовідносин між ПАТ «ЗАЗ» та ОСОБА_3 може складати 120 гривень (( 60 000х200)/ 100 000).

Оскільки відповідно до статутних документів ПАТ « Запорізький автомобілебудівний завод» , що зареєстрований 04 січня 2003 року (а.с.45) є правонаступником Спільного українсько-корейського підприємства з іноземною інвестицією у формі Закритого акціонерного товариства «АвтоЗАЗ Деу» та Закритого акціонерного товариства з іноземною інвестицією « Запорізький автомобілебудівний завод» (а.с. 48), а інших доказів позивачка не надала, що відповідач ПАТ « Запорізький автомобілебудівний завод» є правонаступником промислового обєднання « АвтоЗАЗ» чи відкритого акціонерного товариства « Авто-ЗАЗ», на час роботи на якому з ОСОБА_3 стався нещасний випадок на виробництві, тому не має законних підстав щодо стягнення моральної шкоди з відповідача ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод».

Доводи апелянта про те, що доказом того, що ПАТ«Запорізький автомобілебудівний завод» є правонаступником виробничого обєднання «Авто-ЗАЗ» згідно листа Управління реєстрації та єдиного реєстру Запорізької міської ради від 18.06.2012 року не заслуговують на увагу, оскільки зміст цього листа свідчить про те, що ПАТ « АвтоЗАЗ» є правонаступником всіх прав та обовязків ВАТ ««Запорізький автомобілебудівний завод» у звязку з перейменуванням.

Оскільки судом першої інстанції обставини справи встановлені правильно, проте при вирішенні спору судом не вірно застосовані норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, тому за наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог, але з підстав наведених в даному рішенні судової колегії.

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від «19» вересня 2012 року по цій справі змінити, відмовивши в задоволенні позову ОСОБА_3 до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в особі відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Запоріжжі, Публічного акціонерного товариства «Запорізький автомобілебудівний завод» про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди, з підстав зазначених в мотивувальній частині даного рішення судової палати.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: