Справа № 2-4635/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2012 року Соломянський районний суд м. Києва в складі:

ОСОБА_1,

За участі секретаря- Сідлецької Н.Ю.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім «НІСА» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача в якому просить зобовязати відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Ніса» виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7 040,00 грн.

В обґрунтування позову послався на те, що 17.02.2011 був прийнятий на роботу до відповідача на посаду грузчика. 07.11.2011 року за власним бажанням. Вказує на те, що не відпрацьовуючи двох тижнів він повинен був забрати трудову книжку через два тижні. При зверненні через два тижні за трудовою книжкою, йому було відмовлено в її поверненні з посиланням на необхідність участі у інвентаризації. Позивач посилається на те , що покладаючись на порядність роботодавця , він підписав заяву щодо погодження повернення йому трудової книжки після проведення інвентаризації. Проте, позивач посилається ,що трудова книжка йому так і не повернута, у звязку з чим він позбавлений можливості працевлаштування, тому він і звернувся до суду за захистом свого порушеного права щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В ході судового розгляду позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задоволення.

Представник відповідача в ході судового розгляду проти позовних вимог заперечував. В обґрунтування своїх заперечень послався на те, що позивач працював у товаристві на посаді вантажника з 16 лютого 2011 року та відповідно до встановлених адміністрацією товариства обовязків зобовязаний був займатись навантажуванням та розвантажуванням товарно-матеріальних цінностей; видавати покупцям товарно-матеріальні цінності вагою від 4кг.-1000кг., займатись комплектуванням та доукомплектуванням продукції, оформляти документи та виконувати інші обов»язки в складі товариства у звязку з чим позивач мав право вільного доступу до складу зберігання товарно-матеріальних цінностей, йому довірялись ключі від вхідних дверей складу у робочі дні з 9 до 18 години дня.

В звязку зі зміною фактичного місця перебування товариства з Чолоколівського бульвару, 13 у м.Києві на нову адресу по вулиці Молодогвардійській, 28а у місті Києві в період часу з 01 по 07 листопада 2011 року, адміністрація товариства розпочала переміщення товарно-матеріальних цінностей на новий склад. 07 листопада 2011 року позивач подав заяву за власним бажанням. Представник відповідача вказав, що позивача відповідно до наказу № 34-к від 07 листопада 2011 року було звільнено з посади вантажника та виплачено грошові кошти. Від отримання трудової книжки позивач відмовився, в підтвердження чого представник відповідача послався на акт складений по даному факту.

При цьому представник відповідача послався також і на те, що з врахуванням зникнення товарно-матеріальних цінностей адміністрацією товариства було запропоновано позивачу прибути на склад та прийняти участь у інвентаризації товару, на що позивач відмовився та подав письмову заяву про відмову брати участь у інвентаризації складу.

Також заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача послався на те, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду з позовом у звязку з чим в задоволенні позовних вимог повинно бути відмолено.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до наказу № 12-к від 16 лютого 2011 року позивач був прийнятий на посаду грузчика .

Відповідно до наказу № 34-к від 07 листопада 2011 року позивач звільнений з займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з 07 листопада 2011 року.

Посилаючись на те, що в день звільнення йому не було видано трудової книжки, позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу .

Як встановлено судом , позивачу трудова книжка направлена засобами поштового звязку 02 жовтня 2012 року та отримана ним 08 жовтня 2012 року.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як встановлено в ході судового розгляду, позивачу вчасно 07 листопада 2011 року було відомо про наявність наказу про звільнення його за власним бажанням.

З матеріалів справи вбачається, що з приводу не видачі йому трудової книжки він 21 березня 2012 року звертався з заявою до Територіальної державної інспекції з питань праці у м.Києві. ( а.с.4-5).

Проте, в суд за захистом свого порушеного права позивач звернувся лише 03 липня 2012 року , тобто з пропущенням тримісячного строку для звернення до суду з такими вимогами, який в даному випадку обчислюється з 07 листопада 2011 року, тобто з моменту звільнення .

Позивач поважних причин пропуску строку звернення до суду не навів, при цьому поновити строк звернення суд не просить.

Отже, зважаючи на пропуск позивачем строку звернення до суду , передбаченого ст. 233 КЗпП України, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, суд вважає, що позов слід залишити без задоволення.

В силу ст.88 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

На підставі наведеного, керуючись ст. 233, 234 КзПП України, ст.ст.10,60,88,209,212-215,218,294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: