Справа № 2-3979/12
У Х В А Л А

01 червня 2012 року суддя Соломянського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж під літерою Д, що знаходиться на земельній ділянці садибного (індивідуального) житлового будинку №58 по вул. Краснодонській у м. Києві, та якій був збудований його батьком, а, отже, був його власністю, яку позивач правомірно успадкував.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі: найменування позивача і відповідача, їх місце проживання або знаходження, поштовий індекс, номер засобів звязку, якщо такий відомий; зміст позовних вимог; чіткий виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги із зазначенням фактів та посиланням на докази, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Вивченням матеріалів позовної заяви встановлено, що вона не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, оскільки в позовній заяві не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто ті юридичні факти, на основі яких він обґрунтовує свої вимоги про визнання права власності за ним відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, з зазначенням доказів в підтвердження обґрунтування заявлених вимог або обставин, які свідчать на підтвердження дійсної неможливості отримання таких доказів.

Позивачем не викладені обставини щодо обґрунтування підстав та предмету позову, тобто, які права позивача порушені та якими саме діями відповідачів, якщо позивач сам посилається в позовній заяві про знаходження спірного гаражу на належній йому земельній ділянці, а також на підставі якої правової норми визначається той спосіб захисту прав, який позивач просить застосувати, т. я. зі змісту позовної заяви це не випливає.

Так, позивач звертаючись до суду з вимогою визнати за ним право власності на гараж під літерою Д, що знаходиться на земельній ділянці садибного (індивідуального) житлового будинку №58 по вул. Краснодорській у м. Києві та є приналежністю останнього як основної речі, не викладає обставин в обґрунтування правових підстав предявлення такої вимоги, а посилається лише на норми ст. 328 ЦК України щодо загального порядку набуття права власності та ст. 392 ЦК України, яка передбачає можливість звернення до суду з відповідною вимогою, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, яка не перебуває з власником у будь-яких відносинах з приводу спірної речі, а також у разі втрати особою документа, який засвідчує його право власності. Однак ця норма слугує на підтвердження власником вже наявних у нього прав власності на це майно, але не регулює права власності на майно, яке перебуває у спільній частковій власності та, до того ж, є не самостійним обєктом права власності, а приналежністю основної речі, відомості про поділ якої в натурі між співвласниками відсутні.

Зазначення вказаних обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних звязків. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачем не визначена суть позовних вимог, що позбавляє можливості зясувати предмет спору та доказування.

Згідно з чинним законодавством зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову, є обовязковими для особи, яка предявляє позов, оскільки без зазначення доказів, що підтверджують вимоги, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання.

Отже, позивачу необхідно визначити зміст позовних вимог та викласти обставини як правові підстави в їх обґрунтування відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, із посиланням на докази в підтвердження викладених обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених у статтях 119, 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Керуючись статями 119, 121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Соломянської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання права власності на нерухоме майно залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків терміном три дні з моменту отримання копії ухвали шляхом подачі нової позовної заяви, з урахуванням вимог викладених в ухвалі.

Розяснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: