Справа №1490/3730/12 03.12.2012 03.12.2012 03.12.2012
Справа №22 ц/1490/2526/12 Головуючий у 1 інстанції Андрощук В.В.
Категорія 22 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
03 грудня 2012 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:
головуючого Лисенка П.П.,
суддів: Шолох З.Л. та Локтіонової О.В.,
із секретарем судового засідання Шпонарською О.Ю.,
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_6 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання договору довічного утримання недійсним,-
у с т а н о в и л а :
09 березня 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 предявили зазначений позов, який обґрунтовували наступним.
За життя, їх рідній тітці ОСОБА_7, на підставі свідоцтва про право власності, виданого Миколаївською міською службою приватизації житлового фонду, відповідно до розпорядження від 30 травня 1996 року, на праві особистої приватної власності належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1.
18 лютого 2010 року тітка померла і вони, як єдині спадкоємці її майна, звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, проте оформитися в правах спадкоємців не змогли, оскільки ще 21 вересня 2009 року за нотаріально посвідченим договором довічного утримання тітка відчужила названу квартиру у власність своїй сусідці ОСОБА_6
Посилаючись на те, що в момент укладення названого договору ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати, просили визнати договір довічного утримання недійсним.
У судовому засіданні суду 1 інстанції відповідач позов не визнала, вважає, що законних підстав для визнання договору недійсним немає, відчужувач квартири не тільки розуміла значення своїх дій але і бажала їх вчинити.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2012 року позов задоволено у повному обсязі.

ОСОБА_6 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Скаргу обгрунтовувала неповним зясування судом обставин справи, які мають значення для її вирішення, та невідповідністю висновків суду положенням чинного цивільного законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи справу таким чином як викладено у судовому рішенні, районний суд виходив з того, що у справі достатньо доказів тому, що при укладені договору довічного утримання ОСОБА_7 не розуміла значення свої дій і не могла ними керуватися, а тому, укладений з пороком волі договір, слід визнати недійсним.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, з главою 16 чинного ЦК України, двосторонній правочин, яким є і договір довічного утримання, є дійсним лише за дотримання певних умов, зокрема:

●якщо його зміст не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

●якщо особа, яка його вчиняє, має необхідний обсяг цивільної дієздатності;

●якщо волевиявлення учасника правочину є вільним і відповідає його внутрішній волі;

●якщо він вчинятися у формі, встановленій законом і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) названих вимог, крім вимоги про форму угоди - є підставою недійсності правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, вирішуючи спори даної категорії, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального закону, зокрема, ст. ст. 59, 60, 213 ЦПК України та постанов Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі та № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Згідно них, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Визначаючи належність та допустимість доказів по справам, які повязані з визначенням психічного стану особи на момент вчинення правочину, слід керуватися п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно якого, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Оскаржене рішення місцевого суду ухвалено у повній відповідності з виписаним.

Як вбачається з акту № 47 посмертної судово-психіатричної експертизи від 20 липня 2011 року (а.с. 57-62) та акту № 617 повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 листопада 2012 року (а.с. 220-228), свідчень ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 - ОСОБА_7 з березня 2009 року страждала хронічним стійким розладом судинного слабоумства і на час укладення 21 вересня 2009 року договору довічного утримання не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними.

За такого, колегія вважає, що оспорюваний позивачами договір довічного утримання укладено з пороком волі ОСОБА_7, іншого відповідач не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є її обовязком, а тому такий договір слід визнати недійсним за правилами ст. 225 ЦК України.

Оскільки цього ж висновку, з таких же мотивів дійшов і місцевий суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж стосується висновку спеціалістів, на який посилається особа, яка подала апеляційну скаргу, то вони не можуть братися до уваги, оскільки не носять будь-якого процесуально-значимого навантаження і, крім того, спростовані, висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 листопада 2012 року.

Інші порушення цивільно-процесуального законодавства, на які указує апелянт, навіть за їх доведеності, не можуть слугувати скасуванню рішення, оскільки не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: