Апеляційний суд Івано-Франківської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

„17" січня 2012р. м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Соколовського В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Кіндрата В.П.,

з участю: апелянта ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - приватний нотаріус Грицюк Петро Іванович, Івано-Франківське ОБТІ, Надвірнянська районна державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 20 червня 2011 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог - приватний нотаріус Грицюк Петро Іванович, Івано-Франківське ОБТІ, Надвірнянська районна державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги мотивувала тим, що в 2009 році вона звернулась у Надвірнянську районну державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадкового майна, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1; після смерті своєї матері ОСОБА_5.

Однак, нотаріусом їй було відмовлено у прийнятті спадщини з тих підстав, що дане спадкове майно було подаровано ОСОБА_5 своїй дочці ОСОБА_1, яка для неї, позивачки, являється рідною сестрою. Дана угода засвідчена договором дарування від 06.09.2008 року. ______________________________________________________________________________ Справа № 22-ц-2/2012р. Головуючий у 1 інстанції Грещук Р.П.

Категорія 21 Суддя-доповідач Соколовський В.М.

Вважає, що цей договір дарування недійсний, оскільки, її мати за станом здоров'я

не могла вчинити такий правочин, тому що не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, хворіла психічною хворобою, що дає підстави сумніватись у дійсності вчиненого нею правочину під час хвороби.

На час провадження у справі, позивач доповнила свої позовні вимоги, вказуючи на те, що нотаріус, оформляючи спірний договір дарування, допустився помилки, не врахувавши того, що згідно свідоцтва на право на спадщину за законом від 03.08.1999 року № Д 598 її мати ОСОБА_5 стала спадкоємцем 1/3 частки майна покійного чоловіка ОСОБА_7 Тому, мати була власником не всього спадкового майна, а лише його 2/3 частки, що не давало їй підстав для дарування всього майна відповідачу.

Відповідно, у витягу із реєстру права власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ від 02.09.2008 року № 20089115 та технічному паспорті на дане домоволодіння також допущена помилка.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 20 червня 2011 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 укладений 06 вересня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 і зареєстрований в реєстрі за № 1917 та посвідчений приватним нотаріусом Грицюком П.І.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду є недійсним та необґрунтованим у зв'язку з неправильно встановленими обставинами по справі, внаслідок неправильного дослідження доказів, тому постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд, ухвалюючи рішення, не розібрався у спадковій справі № 163 від 1997 року. Вказує, що представник Івано-Франківського ОБТІ пояснила, що право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано в цілому за ОСОБА_5. Нотаріус Надвірнянської районної державної нотаріальної контори пояснила, що 03.08.1999 року ОСОБА_5 набула за свідоцтвом про право власності 1/2 частку домоволодіння, як спільне сумісне майно подружжя, а за свідоцтвом про право на спадщину за законом після смерті чоловіка іншу 1/2 частку спадкового майна, тобто в цілому. Відповідно, на цей час не було інших спадкоємців, ні їхніх заяв на прийняття спадщини на дане майно. Цього не зареєстровано в технічному паспорті і тому помилки у визначенні часток володіння спільним майном подружжя у ОСОБА_5 немає.

Вважає, що суд неналежно вивчив спадкову справу № 163 від 1997 року, не врахував з цих питань пояснення державного нотаріуса і тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

В зв'язку з цим, вважає, що є всі підстави для визнання оскаржуваного рішення необґрунтованим та незаконним, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у позові ОСОБА_3 слід відмовити повністю.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 вимоги скарги підтримала з наведених вище мотивів та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 скаргу не визнала, вважає її безпідставною, а рішення - законним і обґрунтованим, яке просила залишити в силі, відмовивши у задоволенні скарги.

Інші сторони та учасники процесу в судове засідання не з'явилися, хоча належно повідомлені про розгляд справи.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта на підтримку апеляційної скарги, заперечення проти скарги представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Постановляючи рішення про визнання договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 - недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не набула повністю права власності на спірне домоволодіння, а лише на його 2/3 частки, тому не мала права його дарувати відповідачці.

Про те до такого висновку суд першої інстанції прийшов передчасно, без врахування всіх обставин по справі, що призвело до неправильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.09.2008 року ОСОБА_5 подарувала відповідачу ОСОБА_1 домоволодіння АДРЕСА_1 Договір був посвідчений приватним нотаріусом Грицюком П.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1917.

Підставою для посвідчення даного договору були: свідоцтво про право власності від 03.08.1999 року, реєстраційний номер Д - 597; свідоцтво про право на спадщину за законом від 03.08.1999 року, реєстраційний номер Д - 598; та підтверджуючі документи: витяг з реєстру права власності на нерухоме майно Івано-Франківського ОБТІ від 02.09.2008 року, реєстраційний номер 20089115; технічний паспорт на домоволодіння.

Позивач ОСОБА_3 являється дочкою покійної ОСОБА_5 та рідною сестрою відповідачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

За вимогами ч. 1 ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Матеріалами справи встановлено, що після смерті чоловіка у 1997 році ОСОБА_5 кілька років жила сама і вела господарство. Її доньки, позивач та відповідач по справі, проживали окремо від матері у Львівській області, що свідчить про те, що ОСОБА_5 одноосібно прийняла 1/2 частку спадкового домоволодіння за законом після смерті чоловіка, а інша 1/2 частка домоволодіння їй належала як спільне сумісне майно подружжя.

На той час заяв від дочок про прийняття спадщини після смерті батька не було. Тому органами ОБТІ правильно зареєстровано право власності на все домоволодіння за ОСОБА_5, що підтверджується також технічним паспортом на спірне будинковолодіння.

Виходячи з викладеного, запис у свідоцтві про право на спадщину за законом від 03.08.1999 року, реєстраційний номер Д - 598, згідно якого за покійною ОСОБА_5 числиться лише 1/3 частина спадкового майна, не дає підстав вважати, що ОСОБА_5 не мала права на дарування спірного домоволодіння.

Стаття 10 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 4 цієї статті визначає, що дво-, чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Матеріалами справи не доведено, що укладаючи спірний договір дарування було порушено вимоги законодавства, на які послався суд першої інстанції. Також суд послався на ст. 229 ЦК України, врахувавши те, що ніби-то одна із сторін, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мали значення для справи.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстації, оскільки, дарувальниця, вчиняючи спірний правочин дарування була повністю дієздатною, що доведено і медичними документами. Проживаючи сама після смерті чоловіка, фактично вона прийняла від нього всю спадщину. Її волевиявлення щодо дарування домоволодіння підтверджено матеріалами справи та показами нотаріуса, який посвідчував спірний правочин, а також всі інші вимоги закону при його вчиненні було дотримано.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 за їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 20 червня 2011 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, приватний нотаріус Грицюк Петро Іванович, Івано-Франківське ОБТІ, Надвірнянська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування домоволодіння АДРЕСА_1 укладеного 06 вересня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, зареєстрованого в реєстрі за № 1917 та посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Грицюком П.І., - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на будинковолодіння № 113 по вул. Г. Мазепи в місті Надвірна Івано-Франківської області, застосовані по ухвалі Надвірнянського районного суду від 28 вересня 2009 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий-суддя В.М. Соколовський

Судді: О.В. Пнівчук

В.Д. Фединяк