Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 0809/5245/2012
№ 2/0809/1609/2012р.
Заводський райсуд м.Запоріжжя в складі
судді: Марченко Н.В.
при секретарі: Фурдак В. И.
Розглянувши відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжя цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.
ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом до територіальної громади в особі Запорізької міської ради , про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на 1/2 частину квартири № 35 б. 38 по вул.. Історичній в м.Запоріжжі.
З 24.10.1975 р. позивачка з ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 06.12.1990 р., про що в книзі реєстрації актів розірвання шлюбу Заводським відділом ЗАГС м. Запоріжжя 06.12.1990 р. зроблений запис за № 370.
21.01.2001 р. ОСОБА_2 помер. Спадкоємців після його смерті не залишилося.
Після розірвання шлюбу та до смерті ОСОБА_2 більше десяти років вони продовжували проживати разом в одній квартирі, вели спільне господарство, у них був спільний бюджет, спільне харчування, вони піклувалися один про одного, тобто між ними фактично існували сімейні стосунки. Останні три роки перед смертю ОСОБА_2 тяжко хворів, позивачка доглядала за ним та піклувалася про нього. Інших родичів у нього не було. Коли 21.01.2001 р. ОСОБА_2 помер, позивачка поховала його за власний рахунок.
Після смерті ОСОБА_2 позивачка продовжувала користуватися всією квартирою, утримувала квартиру в справному стані, робила ремонт, сплачувала в повному обсязі комунальні послуги, в тому числі послуги з водопостачання, постачання електроенергії, опалення, утримання будинку.
Отже як до, так і після смерті ОСОБА_2 позивачка безперервно, відкрито та добросовісно володіла та користувалась всією квартирою, повністю її утримувала.
Протягом всього часу в квартиру ніхто не навідувався, не робив спробу вселитися. Органи місцевої влади не ставили питання про позбавлення позивачки права користування і володіння та не пред'являли будь-яких встановлених законом прав щодо цієї квартири.
Таким чином, позивачка більше 11 років фактично володіє всією квартирою, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Історична, б. 38, кв. 35.
Як передбачає ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Зокрема, ч. 1 ст. 344 ЦК України визначено, що якщо особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном та виключає наявність у володільця певних правових підстав користування майном (наприклад, ордеру, договору найму, тощо). Володіння має бути відкритим, очевидним для третіх осіб. Я володіла квартирою відкрито, про це знали сусіди і зможуть підтвердити це в суді, як свідки.
Факт безперервного та не оспорюванного проживання у зазначеній квартирі підтверджено довідкою КП ВРЕЖО № 4.
Згідно з п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
В судовому засіданні позивачка не з*явилась, про слухання справи повідомлена, просить розглянути позов без її участі.
Представник відповідача про слухання справи повідомлений, заяви про розгляд справи у його відсутність або про поважність причин неявки до суду не надходило, судом прийняте рішення про заочний розгляд справи в силу ст.. 224 ЦПК України.
Дослідивши докази по справі, суд вважає позов таким , що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Ч.2, ст.. 370 ЦК України вказує, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Таким чином кожному з співвласників належить 1/2 частка кВ. квартира АДРЕСА_1.
З 24.10.1975 р. позивачка з ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 06.12.1990 р., про що в книзі реєстрації актів розірвання шлюбу Заводським відділом ЗАГС м. Запоріжжя 06.12.1990 р. зроблений запис за № 370.
21.01.2001 р. ОСОБА_2 помер. Спадкоємців після його смерті не залишилося.
Після розірвання шлюбу та до смерті ОСОБА_2 більше десяти років вони продовжували проживати разом в одній квартирі, вели спільне господарство, у них був спільний бюджет, спільне харчування, вони піклувалися один про одного, тобто між ними фактично існували сімейні стосунки. Останні три роки перед смертю ОСОБА_2 тяжко хворів, позивачка доглядала за ним та піклувалася про нього. Інших родичів у нього не було. Коли 21.01.2001 р. ОСОБА_2 помер, позивачка поховала його за власний рахунок.
Після смерті ОСОБА_2 позивачка продовжувала користуватися всією квартирою, утримувала квартиру в справному стані, робила ремонт, сплачувала в повному обсязі комунальні послуги, в тому числі послуги з водопостачання, постачання електроенергії, опалення, утримання будинку.
Отже як до, так і після смерті ОСОБА_2 позивачка безперервно, відкрито та добросовісно володіла та користувалась всією квартирою, повністю її утримувала.
Протягом всього часу в квартиру ніхто не навідувався, не робив спробу вселитися. Органи місцевої влади не ставили питання про позбавлення позивачки права користування і володіння та не пред'являли будь-яких встановлених законом прав щодо цієї квартири.
Таким чином, позивачка більше 11 років фактично володіє всією квартирою, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Історична, б. 38, кв. 35.
Як передбачає ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Зокрема, ч. 1 ст. 344 ЦК України визначено, що якщо особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном та виключає наявність у володільця певних правових підстав користування майном (наприклад, ордеру, договору найму, тощо). Володіння має бути відкритим, очевидним для третіх осіб. Я володіла квартирою відкрито, про це знали сусіди і зможуть підтвердити це в суді, як свідки.
Факт безперервного та не оспорюванного проживання у зазначеній квартирі підтверджено довідкою КП ВРЕЖО № 4(а.с. 9)
Згідно з п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.
Керуючись ст..ст. 212,215,224,226,228 ЦПК України ,
Визначити частки в спільній сумісній власності на квартиру, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Історична, б. 38, кв. 35, встановивши, що частки співвласників ОСОБА_2, який помер 21.01.2001 р., і ОСОБА_1 рівні та становлять по 1/2 частці на кожного.
Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Історична, б. 38, кв. 35
Заочне рішення може бути переглянете судом за письмовою заявою відповідача, яка подається до суду протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Суддя: Н.В.Марченко