АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Провадження № 22-ц/491/649/12 Головуючий в суді першої
Справа № 2-3357/2011 інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 (1) Доповідач - Ляховська І.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2012 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів Братіщевої Л.А., Михайлів Л.В.,

при секретарі Бондаренко І.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 24 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк про визнання недійсним третейського застереження, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом до Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк (далі ПАТ Укрсоцбанк) та просила суд визнати недійсним пункт 6.2 кредитного договору № 131/08-ІК/003 укладеного сторонами 29 серпня 2008 року, яким передбачено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону «Про третейські суди» домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до його регламенту.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 24 листопада 2011 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні її позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на її думку, суд залишив поза увагою, що при укладенні договору відповідач не роз'яснив їй правового змісту третейської угоди та її наслідків, чим позбавив її права на захист своїх прав, не звернув увагу, що зазначена в кредитному договорі третейська угода не відповідає вимогам ст. 12 Закону України Про третейські суди, не врахував, що діюче законодавство не передбачає права осіб укладати третейську угоду про передачу на вирішення третейському суду невизначеної або необмеженої кількості спорів, які можуть виникнути між сторонами договору у майбутньому, а також залишив поза увагою, що відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України Про третейські суди спори щодо захисту прав споживачів не підсудні третейським судам.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 серпня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку - «Укрсоцбанк», правонаступником якого є відповідач та ОСОБА_4 укладений кредитний договір №131/08-ІК/003, згідно умов якого ОСОБА_4 отримала кредит у сумі 123000 доларів США, строком до 25 серпня 2015 року зі сплатою 15 % річних.

Спірний кредитний договір містить третейську угоду, укладену у вигляді третейського застереження: згідно з п. 6.2 сторони домовилися, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону «Про третейські суди» домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до його регламенту.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування своїх вимог зазначила, що дане третейське застереження суперечить нормам чинного законодавства у сфері захисту прав споживачів та порушує її права, оскільки позбавляє можливості звернутися до суду загальної юрисдикції для захисту свого права, тому має бути визнане недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірний договір підписаний обома сторонами, що свідчить про те, що сторони погодились з його умовами, тому підстави для визнання его недійсним відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та не суперечить нормам матеріального права.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про третейські суди» та ст.. 17 ЦПК сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, установлених законом.

На момент укладення сторонами спірного кредитного договору чинне законодавство (ст.. 6 закону «Про третейські суди» у редакції, яка була чинною до 03 лютого 2011 року) не передбачало заборони стосовно розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року №1-рп/2008 зазначено, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст.. 17 ЦПК, ст.. 12 ГПК, ст.. 6 закону «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція водночас визначає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції).

Указане конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст.. 64 Конституції).

Отже, одним зі способів захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та/або юридичних осіб від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду.

Статтею 2 закону «Про третейські суди» визначено, що третейська угода угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч. 1 ст. 12 закону «Про третейські суди»).

Таким чином, висновок суду про відсутність підстав для визнання недійсним третейського застереження, яке міститься в укладеному сторонами кредитному договорі, є правильним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Законом N 2983-VI ( 2983-17 ) від 03 лютого 2011 року частину

першу статті 6 закону «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть

розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та

господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

У звязку з цим висновок суду першої інстанції про те, що наявність третейського застереження в Кредитному договорі не позбавляє позивача як споживача права на звернення до суду загальної юрисдикції за місцем свого проживання, є правильним, а доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо неможливості позивача звернутися до суду загальної юрисдикції через наявність третейського застереження в інших випадках з огляду на наступне.

З аналізу положень закону «Про третейські суди» випливає, що вони є недержавними незалежними органами захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Таким чином, третейські суди не здійснюють правосуддя, а їхні рішення не є актами правосуддя.

Таку думку в рішенні від 10.01.2008 №1-рп/2008 висловив Конституційний Суд, наголосивши, що «третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування.

Здійснення третейськими судами функції захисту є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч.5 ст.55 Конституції».

Згідно з Конституцією України Україна є демократичною, соціальною, правовою державою; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст. ст. 1, 3 Конституції України).

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). І це конституційне право, як зазначалось вище, не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Способами реалізації права кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних правовідносин є звернення до третейського суду (у передбаченому Законом України «Про третейські суди» випадках і порядку) та судовий захист.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень ст. ст. 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень ст. ст. 3, 15 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом оскарження дій і рішень.

Відмова суду в прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають установленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке згідно з ч.1 ст.64 Конституції не може бути обмежене.

Відмова від права на звернення до державного суду є недійсною. Ці положення ч.3 ст.1 ГПК і ч.3 ст.3 ЦПК є важливою гарантією забезпечення права кожного на судовий захист.

Таким чином, позивачка не позбавлена можливості звернутися за захистом своїх прав до суду загальної юрисдикції навіть за наявності третейського застереження, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду підтверджені наявними у справі доказами, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не містять підстав для її задоволення.

За таких обставин апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст..ст. 303, 307, 308, 313 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 24 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Складення повної ухвали відкладено до 09 квітня 2012 року.

Головуючий : І.Є.Ляховська

Судді: Л.А.Братіщева

ОСОБА_5