Справа № 2-160/12
Провадження №2/2401/122/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2012 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Кириляк А.Ю., при секретарі Матейчук Л.Ю., за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання правочинів недійсними,-

ВСТАНОВИВ

Позивач звернулася в суд з позовом ОСОБА_3,ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання правочинів недійсними.

В позові вказувала,що 19 вересня 1982 року між нею та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, було укладено шлюб, про що Шепітською селищною Радою Путильського району Чернівецької області видано свідоцтво про одруження 1-МИ № 327821 та, цього ж числа, зроблено запис в книзі реєстрації актів про одруження за № 10.

Перебуваючи у шлюбі, для потреб сім'ї в липні 2008р. ними спільно придбано майно, що є спільною сумісною власністю - автомобіль марки Меrсеdes, р. № НОМЕР_1, модель Vito, 2000 року випуску, кузова №VSA6986. Зокрема, нею було на цю покупку виділено 4000 (чотири тисячі) доларів США з сімейного бюджету. Придбане спільно із відповідачем, ОСОБА_2 майно було оформлене на його ім'я згідно технічного паспорту автомобіля СЕС № 052559 від 10.07.2008р.

Зазначала,що в січні 2012 року їй стало відомо, що автомобіль марки ОСОБА_4. модель модель Vito, кузов №VSA6986, який є їхньою спільною сумісною власністю із ОСОБА_2, відчужено на користь іншої особи без її дозволу.

У відповідності до ст. .3, 22,41 Конституції України її права як громадянина забезпечуються Коституцією і не можуть бути порушені. Її дотепер невідомо, на якій підставі належний їй на праві спільної сумісної власності автомобіль марки ОСОБА_4, модель ОСОБА_4, кузов №VSA6986 було відчужено на користь іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Якої вона не надавала.

Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір відчуження автотранспортного засобу підлягає нотаріального посвідчення та державної реєстрації, тому її згода була необхідна, такої згоди вона не підписувала. У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законами України та Конституцією.

Відчужений ОСОБА_2 автомобіль марки ОСОБА_4. модель ОСОБА_4, кузов №№VSA6986 є цінним майном. У відповідності до законодавства України та відповідно до ч. 3 ст.65 Сімейного кодексу України, її згода на відчуження цього автомобіля мала б бути зафіксовано письмово. Втім, ні усної, а ні письмової згоди на відчуження вищевказаного автомобіля вона не надавала.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та Конституції України..

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Детально вивчивши ситуацію, встановила, що автомобіль виступав забезпеченням по кредитному договору, який було укладено між відповідачами 11.07.2008р. Згідно п. 7.1. кредитно-заставного договору № СVBHA5 від 11.07.2008р. - «предметом застави є Автомобіль, власником (або співвласником) якого є Позичальник». Тобто, ОСОБА_2 уклав кредитно - заставний договір № СVBHA5 від 11.07.2008р. з Публічним Акціонерним Товариством Комерційний банк «ПриватБанк». з якого вбачається, що він видав з метою придбання автомобіля марки ОСОБА_4 (за вартістю 104060 грн).

Вважає, що вказаний кредитно-заставний договір № СVBHA5 від 11.07.2008р. підлягає визнанню недійсним з огляду на наступне:

Відповідно до частини 2 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

Вважає, що кредитно-заставний договір № СVBHA5 від 11.07.2008р. за своєю суттю не є дрібним побутовим, має високу вартість (18596,53,00 долари США), а тому не може вважатися дрібним побутовим.

Вона не надавала ані усної, ані письмової згоди на укладення кредитно-заставного договору № СVBHA5 від 11.07.2008р.. мені не було відомо про те, що такий договір було укладено, а тому вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

Крім того, аналогічні норми містяться у ч. 4 ст. 369 ЦК України, якою передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин. необхідних повноважень.

Також зазначає в позові, що не надавала ОСОБА_2 жодних повноважень на укладення будь-яких правочинів, юридичним наслідком яких є розпорядження спільним майном, а у відповідності до п. 3.1.3. кредитно-заставного договору № СVBHA5 від 11.07.2008р. підтвердженням згоди дружини на укладення Договору є письмова заява про таку згоду. Але такої згоди від мене не було отримано.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все. що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно до ст. 369 ЦК України, передбачається наявність згоди другого з подружжя на укладення таких договорів (що спрямовується на розпорядження .пільним майном), яка не може бути спростована. Під дрібними побутовими поговорами треба розуміти договори, що задовольняють побутові потреби особи і стосуються предмета, який має невисоку вартість.

Вказана стаття встановлює презумпцію згоди одного з подружжя накладення зазначених договорів другим із подружжя. ОСОБА_2 , перебуває у зареєстрованому законом шлюбі зі мною, але діяв несумлінно, тобто знав, що другий з подружжя згоди на укладання кредитно-заставного договору та відсудження автомобіля не давав. Укладена одним із подружжя угода, пов'язана з розпорядженням спільним майном обох з них, може бути визнана недійсною з мотивів відсутності згоди на це другого з подружжя лише на його вимогу й лише у випадках, коли доведено, що друга сторона знала або повинна була знати про незгоду другого з подружжя з укладенням даної угоди.

ОСОБА_2 надав всі необхідні для одержання кредиту документи, ПАТ КБ«ПриватБанк», видав кредит. Але банк не міг не знати, що її згоди на вчинення оспорюваного правочину не було. Більш того, в обох відповідачів по справі не було повноважень від мене на вчинення таких дій. Лише на укладання дрібно-побутових договорів не поширюється положення про наявність презумпції згоди другого з подружжя. Згідно з ч. 3 статті 369 ЦК України, згода другого з подружжя має бути подана письмово, а на укладання договору, що потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, повинна бути нотаріально засвідчена.

Враховуючи все вищевказане відповідачі неправомірно, без її згоди, в порушення ст.ст. 60, 65. Сімейного кодексу України, уклали кредитно-заставний договір № СVBHA5 від 11.07.2008р. та уклали угоду щодо відчуження вищевказаного автомобіля, чим порушили мої права власника на спільне сумісне майно подружжя та завдали мені збитків, а тому, вважаю, що вказані правочини мають бути визнані судом недійсними та просила стягнути судові витрати по справі .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги викладені в позовній заяві просив задовольнити позовні вимоги його довірительки ОСОБА_1 в повному обсязі .

Представник відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_6 позов ОСОБА_1 не визнав просив у його задоволені відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнав , вважав його безпідставним та необґрунтованим, просив в задоволенні його відмовити , подав письмове заперечення .

Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали цивільної справи , вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З розяснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Судом встановлено, ,що 11.07.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк та ОСОБА_2 було укладено кредитно-заставний договір № СVBHA5.

Згідно умов договору ПАТ КБ «ПриватБанк « зобов»язався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 18596,52 (Долати США) на придбання автомобіля, з кінцевим терміном повернення до 10.07.2013 року , відповідач зобов»язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в порядку передбаченому кредитним договором.

Згідно до вимог ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

В силу застави, відповідно до вимог ст. 572 ЦК України, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

В забезпечення виконання зобов»язань відповідно до положень, кредитно-заставного договіу № СVBHA5, ОСОБА_2 надав в заставу автомобіль марки Меrсеdes -Benz, модель Vito, рік випуску 2000 , тип ТЗ, легковий автомобіль, № кузова/шасі №VSA6986, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позивач зазначала у позові, що при укладанні договору застави не отримано її згоди на вчинення правочину, як це вимагається положеннями ст. 369 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Копією свідоцтва про укладення шлюбу підтверджено, що ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, який було зареєстровано у Шепітській сільській раді Путильського району Чернівецької області 19 вересня 1982 року,актовий запис №10.

Таким чином, майно, що було передано в заставу, а саме автомобіль марки Меrсеdes -Benz, модель Vito, рік випуску 2000 , тип ТЗ, легковий автомобіль, № кузова/шасі №VSA6986, реєстраційний номер НОМЕР_1, перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Приписами ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.. 65 ч.3 СК України, для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

В силу ст.. 13 Закону України «Про заставу» в редакцыъ, яка діяла на час укладення спірного кредитно-заставного договору , договір застави транспортного засобу повинен був укладатися в письмовій формі , нотаріального посвідчення такий договір не потребував.

У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об»єкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів.

Угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є необов»язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін.

Як видно з п.35 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, який дає перелік правочинів, нотаріальне посвідчення яких передбачено законом, договір застави транспортних засобів у ньому не значиться.

Кредитно-заставний договір № СVBHA5 від 11 липня 2008 року було укладено в письмовій формі і до нього додано письмову згоду співвласника, ОСОБА_1, від 11.07.2008 року, згідно якої остання дала згоду на укладення позичальником, вищевказаного кредитно заставного договору, одержання позичальником кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання їм у заставу/іпотеку ПриватБанку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з позичальником (у тому числі автомобіль автомобіль марки Меrсеdes -Benz, модель Vito, рік випуску 2000 , тип ТЗ, легковий автомобіль, № кузова/шасі №VSA6986, реєстраційний номер СЕ 9925.

Пунктом 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на який посилається позивач, роз»яснює, що договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Вказана норма інструкції вказує на те, що у випадку посвідчення правочинів щодо відчуження майна, що перебуває у спільній частковій власності нотаріусом, згода співвласника на укладення таких договорів також підлягає нотаріальному посвідченню.

Здійснюючи аналіз норм матеріального права, що регулює коло правовідносин, що виникло між сторонами, суд не вбачає необхідності обов»язкового нотаріального посвідчення згоди іншого співвласника на укладення договору застави транспортного засобу, який не підлягає обов»язковому нотаріальному посвідченню. В суді не встановлено, що на нотаріальному посвідченню договору застави транспортного засобу наполягала одна зі сторін.

Згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Оскільки, позивачем, його представником не доведено відсутності згоди співвласника майна на укладання спірного правочину, суд приходить до висновку щодо відсутні обставин з якими законодавець повязує визнання угод недійсними та вважає за можливе відмовити в задоволенні позову.

Розподіляючи судові витрати, суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України.

На підставі ст. ст. 15,203,215,369,546,572 ЦК України, ст. ст. 60,65 СК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1, про визнання правочинів недійсними - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А. Ю. Кириляк