АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/1690/2891/2012 Номер провадження 22-ц/1690/2891/2012Головуючий у 1-й інстанції Куцин В.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2012 року м. Полтава

колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді : Кузнєцової О.Ю., суддів: Мартєва С.Ю., Хіль Л.М., за участю секретаря: Герасименко Т.О. розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 4 липня 2012 року

у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова комерційна фірма «Полтавщина» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2011 року ТОВ «ПКФ «Полтавщина» звернулося у суд з позовом, де прохали стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної працівником, 8510,90 грн.

В обґрунтування своїх вимог вказали, що згідно наказу № 69-к від 08.12.2006 року ОСОБА_3 була прийнята на посаду бухгалтера-продавця невідокремленого підрозділу ТОВ ПКФ «Полтавщина» в місті Миргород. Відповідно до наказу № 29-к від 01.04.2008 року ОСОБА_3 була переведена на посаду регіонального менеджера. Згідно наказу № 28-к від 31.03.2008 року ОСОБА_2 була прийнята на посаду бухгалтера-продавця невідокремленого підрозділу ТОВ ПКФ «Полтавщина» в місті Миргород.

У зв'язку з тим, що відповідачі виконували роботу по прийманню, зберіганню та відпуску товарно-матеріальних цінностей, з ними були укладені договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження товарно-матеріальних цінностей. На підставі наказу № 36-к відІЗ.12.2010 року в невідокремленому підрозділі ТОВ ПКФ «Полтавщина» в місті Миргород проведена інвентаризація товарно- матеріальних цінностей, підзвітних відповідачам, та виявлено нестачу на суму 4384,68 грн.

Відповідно до наказу № 37-к від 14.12.2010 року відповідачі звільнені із займаних посад на підставі ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри за допущені численні порушення.

Оскільки, відповідачі добровільно відшкодувати шкоду заподіяну підприємству не бажають, тому виходячи з положень п. 2 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року та ст. 130, ст. 134 п. 1, 5, ст. 135-3 КЗпП України просила стягнути з відповідачів збитки в розмірі 8510,90 грн., виходячи з результатів інвентаризації, законність та правильність яких підтверджена висновками судово-бухгалтерської експертизи.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 4 липня 2012 року позов задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова комерційна фірма «Полтавщина» по 2117,14 грн. на відшкодування шкоди заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків та по 837,14 грн. судових витрат, всього з кожної стягнуто по 2954,28 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова комерційна фірма «Полтавщина» на користь ОСОБА_3, ОСОБА_2 по 1341,08 грн. судових витрат.

Не погодившись з рішення суду першої інстанції відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 оскаржили його в апеляційному порядку, де в апеляційних скаргах прохають рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами статті 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими

обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

з

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно наказу № 69-к від 08.12.2006 року ОСОБА_3 прийнята на посаду бухгалтера-продавця невідокремленого підрозділу ТОВ ПКФ «Полтавщина» в місті Миргород. Відповідно до наказу № 29-к від 01.04.2008 року ОСОБА_3 переведена на посаду регіонального менеджера.

Згідно наказу № 28-к від 31.03.2008 року ОСОБА_4 прийнята на посаду бухгалтера-продавця невідокремленого підрозділу ТОВ ПКФ «Полтавщина» в місті Миргород. Відповідно до наказу № 68/1-к від 18.12.2009 року прізвище ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про укладення шлюбу від 14.11.2008 року та заяви про зміну прізвища від 14.11.2008 року змінено на ОСОБА_2

15.12.2008року позивачем укладено з ОСОБА_3, яка займає посаду регіональний менеджер та безпосередньо виконує роботу повязану з продажем, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно якого відповідач зобов'язується відшкодувати заподіяну підприємству пряму дійсну шкоду.

15.12.2008року ТОВ ПКФ «Полтавщина» укладено з ОСОБА_2, яка займає посаду бухгалтера - продавця та безпосередньо виконує роботу повязану з продажем, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно якого відповідач зобов'язується відшкодувати заподіяну підприємству пряму дійсну шкоду.

З метою перевірки порядку збереження товарно-матеріальних цінностей підприємства на підставі наказу № 36-к від 13.12.2010 року в невідокремленому підрозділі ТОВ ПКФ «Полтавщина» в місті Миргород проведена інвентаризація залишків товарно-матеріальних цінностей, підзвітних відповідачам, та виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 4234,28 грн.

У відповідності до наказу № 37-к від 14.12.2010 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звільнені з роботи згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку з втратою довіри.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 19.0122012 року та висновку додаткової судово-економічної експертизи Л234^6 віді 8.05.2012 року, проведена інвентаризація в невідокремленому пиршдїлї

ТОВ ПКФ «Полтавщина»в місті Миргород від 13.12.2010 року відповідає вимогам чинного законодавства щодо проведення інвентаризації. Встановлена нестача на суму 4234,28 грн., які документально п і дтвер джуються.

Відповідно до вимог ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частково задовольняючи позов місцевий суд виходив з того, що відповідачі є відповідальними у заподіянні шкоди позивачу при виконанні ними трудових обов'язків, оскільки сторони перебували в трудових правовідносинах, між ними було укладено договір про повну матеріальну відповідальність та нестача утворилася за період їх роботи.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, які належно не перевірені доказами та яким не дана належна правова оцінка.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України містить положення про те, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено

підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягай вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Так перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року №447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР».

Позивачем не надано суду належних доказів того, що відповідачі займали посади чи здійснювали роботи, які відносяться до вищезазначеного Переліку, що надає право власнику або уповноваженому ним органу укласти з працівником договір про повну матеріальну відповідальність.

У договорах про повну матеріальну відповідальність, укладених з відповідачами 15.12.2008 року, вказано, що вони виконують роботу повязану з продажем.

У відповідності до пункту 5 Переліку робіт, при виконанні яких може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність, затвердженого наказом Мінпраці України від 12.05.1996 року № 43 та зареєстрованого в Мінюсті України 11.06.1996 року за № 286/1311, до таких робіт відносяться роботи, повязані з продажем (видачею) товарів (продукції), їх підготовкою до продажу незалежно від форми торгівлі та профілю підприємства (організації).

Таким чином, позивач мав право на укладення з відповідачами договору про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність, що передбачено ст. 135-2 КЗпП України.

За наведених обставин відсутні підстави для покладення на відповідачів відповідальності за ст. 134 п. 1 КЗпП України, оскільки з ними укладений договір про повну матеріальну відповідальність без достатніх правових підстав.

р- Крім цього, відповідно до вимог ст. 138 КЗпП України передбачено, що і для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст. 130 ч. 1, 2 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

У відповідності до висновку № 986/987 судово - економічної експертизи, виконаної 19.01.2012 року судовим експертом Полтавського відділення Харківського НДІ судових експертиз ім.засл.професора ОСОБА_6 встановити, чи утворилася нестача товарно - матеріальних цінностей в сумі 4234,28 грн. за період роботи матеріально - відповідальних осіб ОСОБА_3, ОСОБА_2, не можливо, в звязку з відсутністю документів, які підтверджують попередні інвентаризації - в 2009 році (перед складанням річного звіту) або в 2008 році - при зміні матеріально відповідальних осіб (на день прийому - передачі справ).

Сприяти спричиненню матеріальних збитків (виникнення нестачі) логло недотримання ст. 10 Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. З Інструкції по інвентаризації основних асобів, нематеріальних активів, товарно - матеріальних цінностей, грошових ;оштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства мнансів України від 11 серпня 1994 рок № 69.

До аналогічних висновків прийшов експерт у висновку судово - кономічної експертизи № 3446, виконаної 18.05.2012 року судовим Есспертом Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз і.засл.проф. ОСОБА_6.

Позивачем не доведено наявність умов, передбачених ст. 130 КЗпП країни, за яких на працівника покладається матеріальна відповідальність.

У матеріалах справи відсутні відомості, які б вказували на порушення оповідачами покладених на них трудових обовязків, винних протиправних й (чи бездіяльності) які б призвели до заподіяння шкоди товариству.

За наведених обставин вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, є не обґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Судові витрати сторін необхідно розділити у відповідності до вимог ст. 88 ч. 1ЦПК України та за рахунок позивача, якому відмовляється у задоволенні позову, компенсувати судові витрати відповідачів, які полягали в оплаті висновку експерта по 2579,50 грн. кожна.

Керуючись ст. 303, ст. 307 ч. 1 п. 2, 3, ст. 309 ч.І п. З, 4, ст. 314 ч. 2, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 4 липня 2012 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова комерційна фірма «Полтавщина» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про відшкодування шкоди заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків відмовити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Промислова комерційна фірма «Полтавщина» на користь ОСОБА_3, ОСОБА_2 судові витрати по 2579,50 грн. кожній.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя :(підпис)ОСОБА_1
Судді:(підпис)ОСОБА_7
(підпис)ОСОБА_8
Копія вірна:
суддя апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_1