Номер провадження 2/2603/1776/12
Справа №2-1128/12
РІШЕННЯ

Іменем України

11 травня 2012 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

при секретарі Самойловій М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк про визнання кредитних договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ПАТ "Універсал банк" про визнання кредитних договорів та договору іпотеки недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що під час укладення зазначених договорів, відповідачем було суттєво порушено чинне законодавство і як наслідок, порушено їхні права, а тому вони змушені звертатись до суду з вказаним позовом.

Під час розгляду справи судом, позивачами було подано заяву про уточнення позовних вимог та заміну неналежного відповідача ПАТ "Універсал банк" на ПАТ "Укрсоцбанк" з посиланням на той факт, що помилково було зазначено відповідачем ПАТ "Універсал банк". На підставі вказаної заяви судом було замінено неналежного відповідача ПАТ "Універсал банк" на належного ПАТ "Укрсоцбанк".

В судовому засіданні представник позивачів - ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд про їх задоволення, зазначив суду, що він вважає кредитні договори № 100-29/69 від 02 червня 2006 року, № 24-12/80 від 25 квітня 2008 року та договори іпотеки № 02-10/1536 від 02 червня 2006 року та № 02-10/1725 від 25 квітня 2008 року недійсними з тих підстав, що відповідач, надавши кредит в іноземній валюті, переклав ризики, пов'язані із знеціненням національної валюти на позивача, тобто включив у договір положення, які завідомо є невигідними для позивача, а також передбачають зміни у витратах за договором крім відсоткової ставки. Крім того, представник позивачів зазначав, що на момент укладення вказаних кредитних договорів, відповідач не мав індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором, а відповідно, так як недійсність основного зобовязання (вимоги) спричинює недійсність правочину щодо його забезпечення, представник просив суд визнати, відповідно, договори іпотеки також недійсним та задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд у задоволенні позову відмовити, надав заперечення на позовну заяву у якому зазначив, що зростання курсу долара США (валюти кредиту), не є підставою для визнання кредитного договору не дійсним, оскільки у позичальників існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації. Крім того представник зазначив суду, що ПАТ "Укрсоцбанк" має всі необхідні ліцензії для здійснення кредитування фізичних осіб в іноземній валюті.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими у повному обсязі та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 10-29/2069 від 02 червня 2006 року, між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 - кредитний договір № 24-12/80 від 25 квітня 2008 року. (а.с. 7-12, 13-20).

Крім того, між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_2, як майновим поручителем ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №02-10/1536 від 02 червня 2006 року, та між ПАТ "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 іпотечний договір № 02-10/1725 від 25 квітня 2008 року. (а.с. 21-24, 25-28).

Згідно ст.3 Закону України Про захист прав споживачів від 12.05.1991 р. із наступними змінами та доповненнями споживачі, які перебувають на території України, під час придбання, замовлення або використання послуг (робіт, товарів) для задоволення своїх побутових потреб мають право на: державний захист своїх прав; гарантований рівень споживання, належну якість послуг (робіт, товарів), інших видів обслуговування, відшкодування збитків, завданих послугами (роботами, товарами) неналежної якості, а також майнової та моральної шкоди, заподіяної небезпечними для життя і здоровя людей послугами (роботами, товарами) у випадках передбачених законодавством; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав...

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Сторонам розяснювалось, що відповідно до вимог ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач та відповідач для підтвердження своїх вимог та заперечень, зобовязані надати суду всі наявні докази, або повідомити про них суд до початку розгляду справи судом по суті.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до вимог ч.2 ст.524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.3 ст.47 Закону України Про банки та банківську діяльність на підставі банківської ліцензії, банки мають право здійснювати банківську операцію щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (кредитування).

Згідно Закону України Про національний банк та Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.1993 року №15-93 (із змінами та доповненнями), п.5.3 глави 5 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 №275, зареєстрованого в МЮУ 21.08.2001 за №730/5921, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.1993 року за №15-93.

Як вбачається з копії банківської ліцензії № 5 від 27.09.1991 року ПАТ Укрсоцбанк має право на здійснення банківських операцій, визначених ч.1, п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України Про банки та банківську діяльність, серед яких передбачено право здійснювати операції з валютними цінностями (а.с. 65).

Відповідно до Дозволу від 29 грудня 2001 року № 5-2 з додатком, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати ПАТ Укрсоцбанк з валютними цінностями, зокрема Залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с. 67-70, 71, 72, 73-74).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ПАТ Укрсоцбанк, відповідно до вищезазначених банківських ліцензій та письмових дозволів на здійснення окремих операцій, мав право здійснювати операції з валютними цінностями, у тому числі з кредитування фізичних осіб в іноземній валюті.

Слід мати на увазі, що відповідно до ст.11 Закону України Про захист прав споживачів договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації, субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст.15 і 23 цього Закону.

Як вбачається з наданих позивачем копій кредитних договорів та договорів іпотеки (а.с. 7-28), сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, мети, суми і строку кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види (способи ) забезпечення зобовязань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, внаслідок чого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особисто підписали зазначені документи, що суд розцінює, як їхню згоду з умовами, визначеними у кредитних договорах та договорах іпотеки.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем не були порушені права позивачів, як споживачів банківських послуг, оскільки не доведено у судовому засіданні того факту, що при укладенні кредитних договорів, позивачі не були належним чином обізнані з умовами кредитування та були впевнені в тому, що така зміна обставин, як різкий зріст курсу гривні відповідно до долара США не настане, оскільки у позивачів існувала можливість передбачення у момент укладення кредитних договорів, зміни курсу гривні відповідно до долара США, враховуючи динаміку зміни курсу валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні і її девальвації, а також того, що укладаючи зазначені кредитні договори в іноземній валюті, позивачі приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та у момент укладення кредитного договору не мали законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Враховуючи, що викладені представником позивачів обставини не знайшли свого обгрунтування у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що відсутні обгрунтування вимог позивачів, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання кредитних договорів та договорів іпотеки недійсними.

Виходячи з того, що суд відмовляє позивачу у задоволенні вимог про визнання кредитних договорів та договорів іпотеки недійсними, не підлягають задоволенню судом також вимоги по відшкодуванню судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 27, 31, 60, 61, 88, 169, 212, 213 215 ЦПК України, ст.509, 524, ЦК України, ст.3, 11 Закону України Про захист прав споживачів в редакції від 12.05.1991 р. з наступними змінами та доповненнями, ч.3 ст.47 Закону України Про банки та банківську діяльність суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 в позові до Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк про визнання кредитних договорів недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: