Справа № 22-ц-1608/12 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/1390/1608/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2012 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.,

суддів: Павлишина О.Ф., Штефаніци Ю.Г.

при секретарі Дідусю О.Р.,

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 листопада 2011 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.

Рішення оскаржила ОСОБА_2, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її вимог. Зазначає, що суд не врахував вимоги ст. 125 ЗК України та ст. 369 ЦК України, відповідно до яких ОСОБА_6 мала право лише володіти та користуватися визначеною їй часткою земельної ділянки, а так як вона не зареєструвала власні права на частку земельної ділянки, визначену угодою, то не набула права розпорядження нею. Крім того апелянт, як співвласник земельної ділянки, не давала згоди на укладенні договору дарування, однак суд на дані обставини уваги не звернув.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_7, ОСОБА_3 на підтримання скарги, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення з огляду на такі мотиви.

Відповідно до ст. 132 ЗК України, чинній на час укладення оскаржуваного договору, передбачені вимоги до угод про відчуження земельної ділянки, такі угоди укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються і повинні містити: назву сторін (прізвище, імя та по батькові громадянина, назва юридичної особи); вид угоди; предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); договірну ціну; зобовязання сторін.

Відповідно до ч. 3 цієї ж статті угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 319 цього ж Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 4 ст. 89 ЗК України передбачено, що співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частики.

За змістом п. а ч. 1 ст. 90 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Матеріалами справи встановлено, що згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом, ОСОБА_6 подарувала відповідачу свою частку земельної ділянки в розмірі 388/1000 на підставі угоди, посвідченої нотаріусом, якою сторони по справі та ОСОБА_6 визначили частку кожного із співвласників.

Судом також встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на землю від 28.02.1998 р. сторонам та ОСОБА_6 належала на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0, 10 га для обслуговування будинку за адресою: м. Львів, вул.. Ромашкова, 3.

Отже, ОСОБА_6, будучи власником своєї частки земельної ділянки, згідно правовстановлюючих документів, правомірно розпорядилася своїм майном, подарувавши її ОСОБА_4

Твердження апелянта на те, що ОСОБА_6 не мала права дарувати частку земельної ділянку, визначену угодою, так як не зареєструвала власні права на частку земельної ділянки, є безпідставними та суперечать чинному земельному законодавству.

Крім того, відповідно до вимог земельного законодавства державній реєстрації підлягають угоди про перехід права власності та не підлягають держаній реєстрації угоди про виділ частки, а лише на Державному акті відповідним органом зазначається про поділ частки в натурі.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки оскаржуваний договір відповідає вимогам ст. 132 ЦПК України.

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність його висновку, тому рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: