Справа №2-189 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2012 року м.Суми

Колегія суддів з розгляду справ цивільного судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Таран С.А.,

суддів-БілецькогоО.М.,ОСОБА_2.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 01 червня 2012 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4

про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності ,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 01 червня 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини садиби № 71 по вул. Горького в м. Ворожба відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним і таким що підлягає скасуванню.

Вказано на той факт, що судовим рішенням від 10 січня 1978 року із відповідача було стягнуто 553 руб. 75 коп. компенсації 1/4 частки вартості житлового будинку №45 по вул. Крупській в м. Ворожба Сумської області. Вказану компенсацію виплатило подружжя ОСОБА_3 за час шлюбу. У звязку з чим вона вважає, що заплатила 1/2 частину грошової компенсації1/4 частки вищевказаного житлового будинку, яку в послідуючому відповідач обміняв на цілий житловий будинок №71 по вул. Горького в м. Ворожба Сумської області. Вказує також на те, що вони з відповідачем провели певні роботи по поліпшення житлових умов і таке значні поліпшення проводилося за рахунок спільних коштів.

Просить скасувати рішення Білопільського районного суду Сумської області від 01 червня 2012 року і ухвалити нове рішення, по суті позовних вимог.

Заслухавши апелянта, його представника, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і вбачається з матеріалів справи, що сторони у справі зареєстрували шлюб 18 вересня 1976 року. Рішенням Білопільського районного суду від 04 листопада 2011 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було розірвано (а.с.11).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 10 серпня 1972 року відповідачу ОСОБА_4 належала1/4 частина житлового будинку, розташованого по вул. Крупській в м. Ворожба, яку 20 серпня 1983 року він обміняв на належній його матері ОСОБА_5 на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями: сараєм цегляним, погребом шлакобетонним, вбиральнею цегляною і огорожею, розташовані в м. Ворожба Білопільського району Сумської області по вул. Горького, 71 (а.с.4)

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання права власності на ? частину спірного будинку, суд першої інстанції вважав, що незважаючи на те, що договір міни на спірне домоволодіння був укладений в період шлюбу сторін , він є особистою власністю відповідача, оскільки він набутий за рахунок майна , що належало йому на праві власності до одруження.

Такий висновок суду не відповідає встановленим обставинам справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 22 КпШС УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу , є його сумісною власністю. Вважається , що кожна річ , набута за час шлюбу , крім речей індивідуального користування , є обєктом права сумісної власності подружжя.

Згідно статті 24 КПШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування , є власністю з них.

Відповідно до статті 23 КпШС України майном , нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається , що він діє за згодою другого з подружжя.

Тобто названі норми матеріального права припускають існування факту спільної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 1 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу , визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжями про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач 10 серпня 1972 року відповідно до договору дарування одержав в дар 1/ 4 частину будинку № 49 по вул. Крупській в м. Ворожба.

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 10 січня 1978року було стягнуто з відповідача ОСОБА_4 на користь бувшого власника цієї частини будинку ОСОБА_6 - вартість1/4 частини будинку, визначену на час дарування, а саме 553руб. 75 коп. Позивач ОСОБА_6І звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним , постільки вказаний договір дарування цієї частини був укладений під умовою. В судовому засіданні він змінив свої вимоги і просив стягнути на його користь вартість відчуженого майна , що було предметом договору дарування.

На виконання даного рішення вказана сума була сплачена в період шлюбу сторін, про що не заперечував і відповідач в судовому засіданні. Позивачка стверджувала, що сума компенсації за1/4 частину була сплачена нею та відповідачем в період шлюбу із спільних грошей.

Проте відповідач вказував, що вказану суму виплатила його мати ОСОБА_5 з особистих її грошей.

Згідно статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до статей 57-60 ЦПК України.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , установлених статтею 61 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що оскільки судовим рішенням від 10 січня 1978 року саме з відповідача була стягнута вартість1/4 частини будинку - майна, одержаного за договором дарування, відповідачем не надано безспірних доказів того, що замість нього рішення суду від 10 січня 1978року про стягнення з нього коштів було виконано іншою особою, а саме його матірю.

Опитана в порядку окремого доручення та в окремому поясненні до суду мати відповідача ОСОБА_5 пояснила , що компенсацію за1/4 частину будинку № 49 по вул. Крупській в м. Ворожба сплатили її син та його дружина позивачка по даній справі в період їх шлюбу, а вона ніколи не сплачувала вказаної компенсації, оскільки вона не мала грошей для такої сплати.

Таким чином , з аналізу вказаних обставин та доказів вбачається , що саме сторони в період знаходження у шлюбі сплатили компенсацію за ? будинку № 49 по вул. Крупській в м. Ворожба , тобто цю частину будинку слід вважати сумісною власністю сторін, а не особистою власністю відповідача.

Колегія суддів вважає, що фактично відповідачем не була одержана 1/4 частина будинку по вул. Крупській № 49 в м. Ворожба в дар , постільки ця частина майна перейшла фактично у власність відповідача не безоплатно. Фактично рішенням суду Білопільського району м. Суми від 10 січня 1978 року були задоволенні позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним і тільки за вимогою позивача замість повернення сторін в попередній стан до договору дарування з ОСОБА_4 була стягнута сума компенсації за ? частину будинку на користь позивача ОСОБА_6

Відповідно до умов договору міни від 20.08. 1983 року ОСОБА_5 провела обмін спірного будинку № 71 по вул. Горького в м. Ворожба , який належав її на праві власності на 1/4 частину будинку № 49 по вул. Крупській в м. Ворожба, яка зареєстрована була на праві власності за відповідачем ОСОБА_4

Сама ОСОБА_5 в своїх поясненнях стверджувала , що обмін свого будинку на частину будинку , який був оформлений на сина відповідача ОСОБА_4 вона провела з урахуванням інтересів усієї сімї , для сімї сина , а не для нього самого.

Висновок суду першої інстанції про те , що позивачка не ставить питання про стягнення з відповідача половини суми сплачених грошей за рішенням Білопільського районного суду від 10 січня 1978 року і не надала суду доказів , що сплачена сума дорівнює вартості 1/2частини спірної садиби, тому в позові про визнання за нею права власності на ? частину спірної садиби слід відмовити, не відповідає вищевказаним обставинам справи, суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Постільки 1/4 частина будинку № 49 по вул. Крупській м. Ворожба , на думку колегії суддів є сумісною власністю сторін , то при обміні цієї частини будинку на спірний будинок позивачка також набула право власності на спірний будинок і цей будинок на підставі договору міни слід вважати сумісною власність сторін і позов про визнання за позивачкою права власності на1/2 частину спірного будинку з надвірними будівлями є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 25 КпШС України якщо майно , яке було власністю одного із подружжя , за час шлюбу істотно збільшилося в своїй цінності внаслідок трудових та грошових затрат другого з подружжя або їх обох , воно може бути визнано судом спільною сумісною власністю подружжя.

Позивачка і з урахуванням того, що вони з відповідачем після сплати компенсації за ? частину будинку і його міни проводили поліпшення будинку в період шлюбу і вартість спірного будинку значно зросла , просила визнати за нею право власності на ? частину спірного будинку.

Колегія суддів вважає , застосування статті 25 КпШС ( нині стаття 62СК України) до даних правовідносин сторін є невірним. Вищевказана стаття передбачає випадки збільшення власності одного із подружжя, а не сумісної власності. Оскільки на думку колегії судді , після проведення обміну частини будинку на спірний будинок , сторони набули право спільної сумісної власності на спірний будинок і проводили поліпшення спільної сумісної власності, то ці поліпшення не є самостійною підставою для визнання права власності.

Оскільки рішення Білопільського районного суду від 01 червня 2012 року не відповідає встановленим обставинам справи, порушує норми матеріального та процесуального права, воно підлягає скасуванню на підставі статті 309 ЦПК України.

Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні , на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачкою проведена сплата судового збору в суді першої інстанції в сумі 384 грн. 39 коп. та при подачі апеляційної скарги 192грн. 50 коп. , а також понесені витрати на правову допомогу в сумі 300грн. за складання позовної заяви та 1000грн. за участь адвоката в суді 1 інстанції . Колегія суддів вважає , що на користь позивачки слід стягнути витрати по оплаті судового збору в сумі 576грн. 89 коп. , а також 800грн. витрат на правову допомогу, а всього 1376грн. 89 коп. В стягненні витрат на користь позивачки по проведенню судової будівельно - технічної експертизи слід відмовити, оскільки дана експертиза не прийнята судом як доказ задоволення позовних вимог про визнання права власності на будинок.

Керуючись ст.ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 01 червня 2012 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на1/2 частину житлового будинку № 71 по вул. Горького в м. Ворожба Сумської області з надвірними будівлями.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 повернення судових витрат у сумі 576грн. 89 коп. судового збору та 800 грн. витрат на правову допомогу , всього 1376грн. 89 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: