Апеляційний суд Івано-Франківської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2012 р. м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої: Вакарук В.М.,

суддів: Проскурніцького П.І., Матківського Р.Й.,

секретаря: Возняк В.Д.,

позивачки: ОСОБА_1,

представника позивачки: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Косівського районного суду від 07 грудня 2011 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Косівського районного суду від 07 грудня 2011 року року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення з будинковолодіння за № 254 по вул.Ірчана в с.Смодна Косівського району Івано-Франківської області в примусовому порядку в звязку із неможливістю спільного проживання, без надання іншого житла.

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначено про те, що місцевий суд допустив неповноту при розгляді справи, неправильно

встановив обставини справи та дав їм невірну оцінку. Так, судом не взято до уваги той факт, що він має право на проживання в батьківському будинку як один із спадкоємців, також

зазначає, що посилання на те, що він систематично порушує правила співжиття та систематично руйнує чи псує жиле приміщення не відповідають дійсності і носять наклепницький характер. Тому просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення.

В засідання апеляційного суду апелянт не зявився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, позивачка та її представник вимоги скарги заперечили.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарг з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак, рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із вимог ст.ст. 157, 116 ЖК України та прийшов до висновку про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з будинковолодіння за №254 по вул. Ірчана в с.Смодна Косівського району Івано-Франківської області, в примусовому порядку в звязку із неможливістю спільного проживання, без надання іншого житла.

Проте, такий висновок суду не відповідає встановленим обставинам по справі, суперечить зібраним по справі доказам та вимогам чинного житлового законодавства.

Згідно зі ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Вирішуючи спір, суд на порушення вимог ст. 214 ЦПК, на зазначені вимоги закону уваги не звернув, доводи позивачки щодо того, що відповідачі протягом тривалого часу порушують правила співжиття, своєю антигромадською поведінкою унеможливлюють проживання з нею в одному будинку не перевірив, не з'ясував, чи вплинули заходи попередження на їх поведінку , чи мали місце обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги після застосування до них заходів впливу та якими доказами вони підтверджуються, у зв'язку з чим ухвалене у справі судове рішення не відповідає вимогам статей 213, 215 ЦПК.

Встановлено, що позивачка згідно договору дарування від 27.02.2006 року, є власником житлового будинку № 254 по вул. Ірчана, 254, Косівського району Івано-Франківської області, в якому проживають та зареєстровані також її дочка, батько та чоловік і відповідачі без реєстрації. /а.с.74/.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що органами внутрішніх справ неодноразово виносились стосовно відповідачів протоколи офіційного застереження про недопустимість вчинення антигромадської поведінки протягом року перед зверненням до суду, то суд першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК України, дійшов помилкового висновку про наявність передбачених ст. 116 ЖК України підстав для їх виселення. У звязку з чим долучені до матеріалів справи відмовні матеріали за 2008-2010 роки з приводі конфліктних ситуацій в даній сімї між батьком і його синами, відповідачами по справі, не мають правового значення для вирішення даного спору.

Крім того, в порушення вимог ст.11 ЦПК України, суд досліджував та давав правову оцінку обставинам як щодо законності проживання відповідачів по вищезазначеній адресі, так і їх прийняття спадщини після смерті їх матері, що не було предметом позовних вимог, оскільки позивачкою ставилось питання про виселення за неможливістю спільного проживання по ст. 116 ЖК України, а не з інших підстав.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Косівського районного суду від 07 грудня 2011 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: В.М.Вакарук

Судді: П.І.Проскурніцький

ОСОБА_5