Справа № 0915/2-1101/2011
Провадження № 22ц/0990/1549/2012
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2012 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Девляшевського В.А., Ясеновенко Л.В.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, представників фермерського господарства ОСОБА_4 та ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Лучки» про стягнення коштів, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 05 липня 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2011 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що в січні 2008 року із головою Фермерського господарства ОСОБА_4 домовились про укладення договору купівлі-продажу складського приміщення №38, що по вул. Галицькій, 2 - П в с. Ямниці Тисменицького району, яке належить ФГ «Лучки». На підтвердження наміру придбати складське приміщення передав голові фермерського господарства 5000 доларів США, а в лютому цього ж року за його рахунок була виготовлена вся технічна документація в БТІ.

Після виготовлення технічної документації йому стало відомо, що домовленість про укладення договору купівлі-продажу складського приміщення №38 не може бути виконаним, оскільки цільовим призначенням земельної ділянки, на якій розташоване приміщення є ведення фермерського господарства, а не будівництво та обслуговування будівель та споруд як було повідомлено раніше. Крім цього, голова фермерського господарства почав суттєво завищувати ціну, а оскільки попереднього договору про продаж між ними не будо укладено, не міг вимагати укладення угоди за попередніми умовами.

Внаслідок обставин які виникли, був змушений відмовитись від придбання складського приміщення.

Сплачені за письмовими розписками від 12 січня 2008 року та 15 березня 2008 року

________________________________________________________________________________

Справа № 2/0915/110/2011 Головуючий у І інстанції Дузінкевич І.М.

Провадження №22ц/0990/1549/2012 Суддя-доповідач ОСОБА_1

Категорія 20

5000 доларів США вважає авансовим платежем, тому просив стягнути з відповідача 39850 гривень за курсом на час предявлення позову.

Рішенням Тисменицького районного суду від 05 липня 2012 року в позові ОСОБА_2 до ФГ «Лучки» відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В скарзі апелянт зазначає, що суд неналежно зясував чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд не врахував, що сторони тільки домовилися укласти договір купівлі-продажу складського приміщення, і такого договору не уклали, а також не уклали попереднього договору купівлі-продажу цього приміщення, які б за своєю формою відповідали закону, тому сплачені ним за письмовими розписками 5000 доларів США не є завдатком для виконання договору, а їх слід вважати авансовими платежами, тому відповідач зобовязаний повернути отримані кошти в повному обсязі.

При визначенні переданої грошової суми завдаток Тисменицький районний суд прийняв до уваги зміст розписок, в одній з яких відповідач вказує , що отримав завдаток, при цьому в іншій розписці відповідач взагалі не визначає в якості чого він отримує кошти. Безпідставним та неправдивим є висновки суду про те, що позивач в судовому засіданні визнав, що передав завдаток, оскільки за змістом позовних вимог він просив повернути авансові платежі. Враховуючи зазначені обставини суд дійшов помилкового висновку що передані голові фермерського господарства 5000 доларів США є завдатком на виконання договору, а не авансовим платежем, що підлягає поверненню.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали, представників відповідача, які скаргу не визнали, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити.

Відмову в задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтував тим, що позивач ОСОБА_2 оплатив фермерському господарству в особі його голови ОСОБА_4 за купівлю-продаж складського приміщення завдаток. Домовленість сторін про придбання приміщення не виконане з вини позивача, який відмовився від кладення договору, тому з урахуванням вимог діючого законодавства сума сплаченого завдатку повинна залишитись у відповідача.

Однак постановляючи таке рішення, суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, тому є підстави для його скасування та ухвалення нового.

Згідно із ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Суд першої інстанції не врахував, що зазначена норма закону встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком, та не врахував, що на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Суттєва відмінність авансу від завдатку полягає в тому, що на аванс не покладено функцію забезпечувати взяте сторонами на себе зобов'язання незалежно від того, яка сторона відповідальна за невиконання зобов'язання, той, хто отримав аванс повинен його повернути. І якщо продавець чи підрядник отримали як аванс певну грошову суму, а договір не було виконано незалежно від того, з чиєї вини це трапилось і які обставини цьому перешкоджали, аванс у будь-якому випадку підлягає поверненню.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Оскільки договір купівлі-продажу складського приміщення чи договір завдатку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами не укладався, то сплачені в рахунок виконання договору 5000 доларів США, а в перерахунку до національної валюти за встановленим курсом, який не перевищує заявлених позовних вимог в розмірі 39850 гривень повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому вони передавалися.

Суд помилково вважав, що в позовній заяві ОСОБА_2 обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 5000 доларів США сплачено ним як завдаток. За позовними вимогами він вважав, що вносив авансовий платіж, тому просив повернути таку ж суму коштів в перерахунку до національної валюти.

Представники відповідача безпідставно вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності для захисту порушеного права, тому заява про застосування наслідків пропуску строку давності до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі ст.ст.264, 570 ЦК України, керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Тисменицького районного суду від 05 липня 2012 року скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з Фермерського господарства «Лучки» що знаходиться в селі Ямниця Тисменицького району Івано-Франківської області на користь ОСОБА_2 39850 гривень у рахунок повернення авансу та 717 гривень понесених судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: В.А. Девляшевський

ОСОБА_6