Справа №2-4239 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2012 року м.Суми

Колегія суддів з розгляду справ цивільного судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого - Таран С.А.,

суддів - Хвостика С.Г., Шевченка В.А.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2012 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Відкритого акціонерного товариства «Центроліт», ОСОБА_5, Управління житлової політики, комунального господарства та благоустрою Сумської міської ради

про визнання права користування кімнатою у гуртожитку, визнання недійсним ордеру і виселення з кімнати

за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Відкрите акціонерне товариство «Центроліт», Сумська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Житловик»

про визнання втратившими право користування кімнатою у гуртожитку,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з вищезазначеним позовом в жовтні 2011 року. Просили визнати за ними право користування кімнатою № 37 гуртожитку по вул. Курська, 125 в м. Суми. Визнати недійсним ордер № 62 на житлову площу кімнати № 37 гуртожитку по вул. Курська, 125 в м. Суми від 19 березня 2010 року, виданий ОСОБА_5 Виселити ОСОБА_5 з кімнати № 37 гуртожитку по вул. Курська, 125 в м. Суми. Витрати на сплату державного мита та витрати на інформаційно технічне забезпечення розгляду справи покласти на відповідачів.

ОСОБА_5 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням кімнатою № 37 гуртожитку по вул. Курська № 125 в м. Суми..

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2012 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право користування кімнатою № 37 у гуртожитку по вул. Курській, 125 в м. Суми.

Визнано ордер № 62 на житлову площу кімнати № 37 у гуртожитку по вул. Курській, 125 в м. Суми від 19 березня 2010 року на ім`я ОСОБА_5 недійсним.

Виселено ОСОБА_5 з кімнати № 37 у гуртожитку по вул. Курській, 125 в м. Суми.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається на неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 квітня 2012 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги за зустрічним позовом в повному обсязі. Доводить, що позивачі втратили право користування кімнатою у гуртожитку, вони були зняти з реєстрацією і на той час на законних підставах він одержав вказане житло , підстав для його виселення не мається. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратили право користування спірною кімнатою , оскільки вони не мешкають у гуртожитку з 2004 року без поважних причин.

В судове засідання не зявилася ОСОБА_4 , яка повідомлена належним чином про розгляд справи, про що підтвердила також в судовому засіданні її мати позивачка ОСОБА_3 Також не зявилися представники управління житлової політики Сумської міської ради, представник Сумської міської ради , представник ТОВ « Житловик», які належним чином повідомлені про розгляд справи.

Вислухавши апелянта, його представника, ОСОБА_3, її представника, представника ВАТ « Центроліт», дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були вселені у спірну кімнату № 37 у гуртожитку по вул. Курській, 125 в м. Суми на підставі ордеру № 154 від 26 січня 1993 року, виданого заводом «Центроліт». У травні 1998 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи за скороченням чисельності штату, тому була вимушена шукати собі нову роботу за межами м. Суми для утримання себе та неповнолітньої доньки, яку вона виховувала сама.

31 липня 2007 року ВАТ «Центроліт» звернулось до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 та її доньки ОСОБА_4 втратившими право користування спірною кімнатою. Заочним рішенням Ковпаківського районного суду и. Суми від 31 січня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були визнані такими, що втратили право користування спірною кімнатою у гуртожитку.

19 березня 2010 року ВАТ «Центроліт» видало ОСОБА_5 ордер № 62 на вселення у спірну кімнату і він був вселений в цю кімнату.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звертались до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 23 вересня 2010 року, зазначена заява була задоволена, заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 січня 2008 року було скасоване, а справа за позовом ВАТ «Центроліт» була призначена до судового розгляду у загальному порядку.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 березня 2011 року вказана справа за позовом ВАТ «Центроліт» була закрита у звязку з відмовою позивача від свого позову у звязку з тим, що даний гуртожиток був переданий до комунальної власності Сумської міської ради , ВАТ « Центроліт» з 31 .01. 2011 року не є ні балансоутримувачем, ні власником гуртожитку по вул. Курська № 125.

Правильно встановивши вказані обставини, суд прийшов до висновку про обгрунтованність позовних вимог позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та задоволення їх позову, та про відмову в задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування кімнатою у гуртожитку.

Колегія суддів вважає, що з таким висновком суду неможливо погодитися, оскільки він зроблений без урахування матеріалів справи та норм матеріального права.

Згідно зі ст. 6 ЖК України жилі будинки та жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання в установленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЖК України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки.

Згідно з ч. 2 ст. 128 ЖК України, жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

У відповідності зі ст. 129 ЖК України, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянину спеціальний ордер , який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Як вбачається з матеріалів справи , позивачці ОСОБА_3 разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у 1993 році був виданий ордер на заняття кімнати № 37 у гуртожитку по вул. Курська № 125 в м. Суми і на підставі цього ордеру ОСОБА_3 разом з донькою вселилися в дане приміщення, вони набули право користування вказаною кімнатою.

Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців .

Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шести місяців , цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем , а в разі спору - судом.

ОСОБА_6 Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року 3 208 затверджено Примірне положення про гуртожитки, яким відповідно до ст. 131 ЖК України визначається порядок користування останніми, передбачає, зокрема, можливість збереження права користування жилою площею у гуртожитку при тимчасовій відсутності деяких категорій громадян ( п. 13 Примірного положення).

Разом з тим, а також відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України з урахуванням подібності за змістом правовідносин, саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа ( за відсутності підстав для виселення).

Як вбачається з матеріалів справи з 2004 року ОСОБА_3 разом з неповнолітньою донькою залишила кімнату в гуртожитку та з цього часу вони не мешкають в гуртожитку, не користуються даним приміщенням , не проводять оплату цього житла, з цієї кімнати ОСОБА_3 забрала та продала речі , необхідні для кожноденного користування ( ліжко , постільна білизна, речі домашнього вжитку.)

З цього часу неповнолітня донька стала мешкати разом з братом ОСОБА_3, а потім з бабусею в с. Кіндратівна Сумського району, в цьому ж селі ОСОБА_4 навчалася до закінчення середньої школи. Після закінчення школи, вона стала навчатися на денному відділенні в Вищому навчальному закладі в м. Суми. На час свого навчання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 не вселялася до гуртожитку, а мешкала в м. Суми у знайомих, а також в селі Кіндратівна. Після досягнення повноліття ОСОБА_4 також не намагалася повернутися до гуртожитку , не користувалася гуртожитком, не сплачувала комунальні послуги по гуртожитку.

ОСОБА_3 з 2004 року також не намагалася вселитися до гуртожитку, мешкала в різних містах України , виїжджала на заробітки за кордон. Факт свого та доньки не проживання з 2005 року не заперечувала ОСОБА_3 і в судових засіданнях апеляційного суду. Ці обставини підтвердила ОСОБА_3 і в своїх заявах про скасування заочного рішення суду про визнання її втратившею право користування гуртожитком ( а.с. 48, 65 цивільної справи 2-1356) та поясненнях при розгляді в апеляційній інстанції даної справи. ОСОБА_3 також підтвердила , що при виїзді з гуртожитку у 2004 році вона повідомила адміністрацію гуртожитку, що не буде тимчасово мешкати у гуртожитку і просила, щоб замість неї в цій кімнаті стала проживати її племінниця , але їй в цьому було відмовлено, вона не заперечувала , щоб цією кімнатою користувалися інші робітники заводу. Вона також підтвердила, що у 2004 році продала ліжка та інші речі з кімнати гуртожитку , так як виїжджала до Ізраїлю.

Свідками ОСОБА_7, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 також підтверджено той факт , що з 2004 року ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_4 не мешкали в кімнаті гуртожитку, в цій кімнаті були відсутні речі позивачів. ОСОБА_1 ж дані факти підтверджується актами про не проживання позивачів в спірній кімнаті ( а.с. 12, 13 справи 2- 1356) .

В судді першої інстанції та при розгляді справи апеляційною інстанцією позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_10, всупереч вимогам статті 60 ЦПК України не надано доказів поважності причин їх відсутності в гуртожитку з 2004 року. Посилання ОСОБА_3 на той факт, що вона не мешкала у гуртожитку , оскільки мала великі борги , тому вона вимушена була шукати роботу за кордоном, в інших місцях України, не знайшло свого підтвердження в судових засіданнях. ОСОБА_3 сама вільно обирала місце свого мешкання та місце своєї роботи. Доказів, що вона офіційно працювала за кордоном , ОСОБА_3 не було надано.

Ствердження ОСОБА_3 про те , що донька не мешкала у гуртожитку після досягнення нею повноліття, оскільки вона не мала можливості сплачувати за гуртожиток не знайшло свого підтвердження і спростовується поясненнями представника ВАТ « Центроліт» про те , що за заявою осіб, які мешкають в гуртожитку , керівництво ВАТ надає можливість відстрочки, розстрочки оплати за гуртожиток. Разом з тим , з пояснень ОСОБА_3 в апеляційній інстанції , встановлено , що вона провела оплату навчання доньки у Вищому навчальному закладі. Крім того, встановлено, що на даний час ОСОБА_4 працює.

Посилання ОСОБА_3, що донька хворіла , тому не мешкала в гуртожитку також, на думку колегії суддів, не може бути визнано поважною причиною не проживання ОСОБА_4 в гуртожитку. ОСОБА_4 не має інвалідності , працездатна , навчається у Вищому навчальному закладі і не має даних, що вона потребує стороннього догляду , за станом здоровя вона не може проживати у гуртожитку.

Колегія суддів вважає, що при розгляді даної справи, не встановлено поважності причин не проживання позивачів ОСОБА_3та ОСОБА_4 такий тривалий час з 2004 року у гуртожитку, тому відповідно до статті 71 ЖК України їх слід визнати такими, що втратили право користування кімнатою у гуртожитку.

Гуртожитки відповідно до статті 127 ЖК України використовуються для проживання робітників , службовців, студентів , учнів, а також інших громадян в період роботи чи навчання. Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_10 не мешкають в гуртожитку тривалий час з 2004 року, до 2010року не проявляли ніякого інтересу до гуртожитку, будучи зареєстрованими у гуртожитку , то, на думку колегії суддів , права інших робітників ВАТ « Центроліт» , в тому числі і ОСОБА_5 на одержання житла у гуртожитку були порушенні і підстав для збереження за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування кімнатою у гуртожитку не мається. .

На думку колегії суддів апеляційного суду , висновок суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратившими право користування спірною кімнатою, не підлягає задоволенню , так як він не має права на звернення до суду з даним позовом, оскільки такий позов може заявляти тільки власник або балансоутримувач вказаного гуртожитку, не відповідає вимогам закону.

Правом за зверненням до суду за захистом свого правка наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав або свобод чи інтересів , а також у разі звернення до суду органів або осіб , яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси ( частина перша та друга статті 3 ЦПК України). При розгляді даної справи було встановлено , що ОСОБА_5 19 березня 2010 року був виданий спеціальний ордер на заняття саме спірної кімнати в даному гуртожитку, ордер в той час був виданий саме на вільну кімнату, коли позивачі не мешкали в кімнаті , їх було визнано такими , що втратили право користування кімнатою у гуртожитку, і права ОСОБА_5 оспорюють позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, тому, на думку колегії суддів, ОСОБА_5 має право звернення до суду з даним позовом.

Крім того згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, даними у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 , наймачу або члену його сімї , який був відсутній без поважних причин понад зазначені у статті 71 ЖК України строки, суд вправі відмовити з цих підстав у задоволенні позову про виселення, вселення, обмін, поділ жилого приміщення , незалежно від того, чи було предявлено зустрічний позов про визнання позивача таким ,що втратив право на жилу приміщення.

Суд першої інстанції не врахував дані розяснення, не досліджував при розгляді справи питання збереження за позивачами спірного житла і прийшов до необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про визнання позивачів втратившими право користування кімнатою гуртожитку тільки з підстав , що ОСОБА_5 не має право звернення до суду з таким позовом. .

Крім того, задовольняючи позовні вимоги про виселення ОСОБА_5 з гуртожитку , суд першої інстанції не врахував вимоги закону.

Відповідно до ст. 117 ЖК України , у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення . Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинках державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали або інше жиле приміщення.

У випадках визнання ордеру недійсним з інших підстав, крім випадку передбаченого частиною першої цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

Колегія суддів вважає, що оскільки судом першої інстанції ордер , виданий ОСОБА_5 був визнаний недійсним саме з тих підстав, що він виданий не на вільне житло, і не встановлено вини ОСОБА_5 в незаконному надані йому кімнати у гуртожитку , то він може бути виселений лише з наданням йому іншого жилого приміщення.

Враховуючи вищеприведене , колегія суддів вважає ,що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 303 , 307ч. 1 п. 2 , ст. 309 , 314, 316 ЦПК України , колегія суддів

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24квітня 2012 року та постановити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Відкритого акціонерного товариства « Центроліт» , ОСОБА_2 , Управління житлової політики Сумської міської ОСОБА_6 про визнання права користування кімнатою у гуртожитку, визнання недійсним ордеру , виселення з кімнати.

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи « ВАТ « Центроліт», Сумська міська рада, ТОВ « Житловик» про визнання втратившими право користування кімнатою у гуртожитку . Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими ,що втратили право користування кімнатою № 37 гуртожитку по вул. Курська № 125 в м. Суми.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді :