Справа № 2-2999/2011p.
23 травня 2012 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Мороз В.П.
при секретарі - Андрущенко О.П
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання шлюбного договору недійсним, -
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання шлюбного договору недійсним.
За вказаним рішенням було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду на підставі заяви ОСОБА_6
Державний виконавець звертався до суду з поданням про визначення частки, що є у спільній сумісній власності подружжя за відповідачем ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1. Однак, відповідачем 1 надано шлюбний договір від 08.06.2011 року, укладеного між відповідачами, згідно якого майно подружжя, на яке може бути звернуто стягнення передане відповідачці.
20.12.2011 року ОСОБА_6 померла.
24 лютого 2012 року позивач звернувся до сьомої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_6, так як він є єдиним спадкоємцем, згідно заповіту, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 23 серпня 2011 року за реєстром № 3-1297.
З вказаним шлюбним договором позивач не згоден, оскільки цим шлюбним договором порушуються його права та інтереси, а саме передача у власність всього майна відповідачем відповідачці, що утруднює та робить неможливим виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2009 року.
З урахуванням викладеного, просив суд визнати шлюбний договір, укладений між відповідачами 08.06.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5 недійсним та стягнути з відповідачів судові витрати по справі.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, на їх задоволенні наполягав.
Відповідачі в судове засідання у справі не зявилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причину неявки суду не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.
Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного.
В судовому засіданні встановлено, що 14 жовтня 2009 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 стягнуто вартість майна в сумі 70 432,44 грн., що складається з 69 705,39 вартості майна та 727,05 грн. судових витрат.
19 січня 2010 року рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2009 року залишено без змін.
25 березня 2010 року на підставі заяви ОСОБА_6 державним виконавцем Індустріального ВДВС ОСОБА_4 МУЮ відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного рішення суду та проведені виконавчі дії спрямовані на примусове стягнення боргу.
На підставі клопотання ОСОБА_6 від 14 травня 2010 року, держаний виконавець Індустріального ВДВС ОСОБА_4 МУЮ, звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з поданням про визначення Ѕ частки у праві спільної сумісної власності подружжя за громадянином ОСОБА_2, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.
20 грудня 2011 року ОСОБА_6 померла, про що Відділом державної реєстрації смерті ОСОБА_4 міського управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено актовий запис № 8832.
24 лютого 2012 року позивач звернувся до сьомої державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_6, так як він є єдиним спадкоємцем за заповітом, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 23 серпня 2011 року за реєстром № 3-1297.
8 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, був укладений шлюбний договір, який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 813.
Відповідно до умов вказаного договору, нерухоме та рухоме майно, яке було придбане нами під час шлюбу, є особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім'я воно зареєстровано. Дане положення розповсюджуються і на те майно, яке було придбане кожним із них до укладання цього договору.
Згідно ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частини 5 ст. 93 Сімейного кодексу України встановлено, що за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.
Шлюбний договір не є підставою для реєстрації транспортного засобу як приватної власності, оскільки згідно ст. 35 Постанови Кабінету Міністрів від 7 вересня 1998 року № 1388 Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, де наведений виключний перелік підстав для реєстрації права власності на транспортні засоби, шлюбний договір не визначений як документ на підставі якого реєструється право власності на транспортні засоби.
Згідно ст.95 Сімейного кодексу України, шлюбний договір укладений подружжям набирає чинності в день нотаріального посвідчення. В свою чергу, такий договір, розповсюджує свою дію на відносини, що виникають з моменту нотаріального посвідчення і не має зворотної дії у часі, тобто не регулює майнові відносини, які мали місце до його укладення.
Так, продаж рухомого майна, який був предметом спору за рішенням суду про стягнення грошової суми відбулося 24 жовтня 2006 року до набрання чинності шлюбним договором, а рішення суду першої інстанції про стягнення вартості майна в сумі 70 432,44 грн. з відповідача винесено 14 жовтня 2009 року, також до вступу в дію спірного шлюбного договору.
Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, а відповідно до ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі. В свою чергу, шлюбний договір передбачає, що все спільно набуте подружжям майно під час шлюбу, вважається особистою приватною власністю дружини, що суперечить вказаній нормі.
Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України - є підставою недійсності правочину.
Згідно ч.4 ст.93 Сімейного кодексу України шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище.
Згідно ст. 103 Сімейного кодексу України шлюбний договір на вимогу особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених ЦК України.
Згідно ч. 1 ст. 216 недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.
Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а шлюбний договір є недійсним та укладеним з метою уникнення ОСОБА_2 сплати боргу за рішенням суду від 14.10.2009 року. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ЦК України та іншими актами цивільного законодавства. Даний правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 234, 236 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58-60, 208-210, 212-215, 218, 224 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання шлюбного договору недійсним - задовольнити.
Визнати недійсним шлюбний договір, укладений 08 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4 міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим № 813.
Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно судові витрати по справі у розмірі 45,50 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В.П.Мороз