Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22 2141 / 2012 р. Головуючий у 1 інстанції: Каракай Н.Д.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

19 квітня 2012 року м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

Суддів: Кочеткової І.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Мосіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вищевказаним позовом і, посилаючись на ст.ст.104, 107 ЗК України і ст.391 ЦК України, просила зобовязати суміжного землекористувача ОСОБА_4 відновити межу, знести огорожу із азбесту, висотою 1,9 м, і двоповерхову господарську споруду, посилаючись на те, що вказані будівлі являються самочинними, збудовані на відстані 1,49 м від її будинку і затіняють вікна.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2012 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобовязано ОСОБА_4 знести огорожу із азбестоцементних листів, вставлену секціями на цоколі висотою 1,9 м. та довжиною 27,5 м., розташовану між домоволодіннями № 5 та № 7 по вулиці Леніна, в м. Гуляйполе, Запорізької області. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 45,50 грн. компенсації судових витрат.

В апеляційній скарзі про зміну судового рішення і повне задоволення позову ОСОБА_3 зазначає, що двоповерхова господарська споруда на земельній ділянці відповідача збудована з порушенням санітарно-гігієнічних норм, без відповідних дозволів і узгоджень, а тому на підставі ст. 376 ЦК України являється самочинною і підлягає знесенню. Крім того, апелянт не згодна висновками суду першої інстанції про те, що межі земельної ділянки відповідачем не порушувалися.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Способи захисту цивільних прав, у тому числі захисту права власності, визначені в ст. 16 ЦК України, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Правові наслідки самочинного будівництва передбачені ст.376 ЦК України, яка передбачає можливість знесення самочинного будівництва за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, і то лише у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, та в разі неможливості проведення відповідної перебудови або відмови особи, яка здійснила (здійснює) будівництво від її проведення.

За позовом громадянина таке рішення може бути ухвалено на підставі ст.391 ЦК в разі доведеності ним відповідно до вимог ч.3 ст.10 ЦПК факту створення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном при неможливості усунення перешкод в інший спосіб.

Встановлено, що сторони являються суміжними землекористувачами і між ними виник спір через зведення відповідачем на межі земельних ділянок огорожі із азбестоцементу, висотою 1,9 м, і самочинну перебудову на своїй земельній ділянці двоповерхової господарської будівлі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про знесення вказаних споруд, позивач зазначала, що своєї згоди як суміжний землекористувач на таке будівництво не давала, будівництво проведено самочинно, без узгодженого з відповідними службами проекту. Спірні споруди затіняють вікна її кімнати.

На підтвердження своїх доводів позивач послалася на лист відділу містобудування та архітектури Гуляйпільської районної державної адміністрації від 21.09.2009р. №75/01-25, та акт обстеження домоволодіння від 1 грудня 2011 року, із яких вбачається, що причиною порушення інсоляції в одному вікні житлової кімнати в будинку позивача являється розташування відповідачем огорожі на відстані 1,49 м від житлового будинку (а.с.14, 58).

Проте, позивачем не надано жодного доказу відповідно до вимог ч.3 ст.10 ЦПК, яким чином двоповерхова господарська будівля, споруджені відповідачем на своїй земельній ділянці на відстані 1,65 м від житлового будинку позивача на місці раніше існуючої зруйнованої будівлі, порушує її права як суміжного землекористувача, в чому саме полягають такі перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном і що такі перешкоди неможливо усунути в інший спосіб.

Не надані такі докази позивачем і в суді апеляційної інстанції.

Із зібраних у справі доказів вбачається, що в якості надвірної споруди спірний сарай під літерою „Б зазначений в правоустановчому документі на житловий будинок - договорі дарування і договорі купівлі-продажу від 23 листопада 2001 року і 24 вересня 2007 року і в технічному паспорті на житловий будинок ( а.с.72, 73,76-81).

Відповідно до довідки КП „Імпульс від 08.12.2011 №2096 за обліком комунального підприємства за домоволодінням ОСОБА_4 зареєстрований сарай літера „Б, збудований у 2008 році на фундаменті старого сараю (а.с.65).

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", Наказу Державного комітету України з будівництва та архітектури від 12 листопада 2003 року №1129/8450 будівництво господарських і допоміжних споруд (сараїв, навісів) не потребує висновку комплексної державної експертизи.

Аналіз фактичних обставин свідчить про те, що спірний сарай, який споруджений відповідачем на місці раніше існуючого зруйнованого, хоч і являється самочинними, проте не може бути знесений за позовом суміжного землекористувача, яким не надано допустимих доказів на підтвердження факту порушення його прав, створення їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Відповідний орган державної влади або органу місцевого самоврядування в порядку, передбаченому ч.7 ст.376 ЦК України, з позовом про знесення самовільної споруди до відповідача не звертався. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна споруда не завдає шкоди інтересам позивача, не порушує її право власності і відмовив їй у задоволенні позову.

Доводи апелянта про те, що спірний сарай збудований з порушенням санітарно-гігієнічних норм, не являються підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки в обґрунтування позову ОСОБА_3 на такі порушення не посилалася, доказів на їх обґрунтування не надавала.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи апелянта про порушення відповідачем меж суміжного землекористування, оскільки відповідно до актів обстеження земельних ділянок від 06.08.2009р. і 09.09.2010р. межі земельних ділянок не порушені і відповідають даним БТІ за 2002р., коли обидві сторони узгодили їх розташування (а.с.15-17, 31).

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи безпідставні.

Рішення суду першої інстанції відповідає матеріалам справи і вимогам діючого законодавства, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2012 року в цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: