Броварський міськрайонний суд Київської області
справа № 1007/7532/2012
провадження № 2/1007/2489/2012
РІШЕННЯ

Іменем України

04 грудня 2012 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1,
при секретарях ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання квартири особистою приватною власністю та відшкодування моральної шкоди і зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частку квартири,

в с т а н о в и в :

У липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 26 жовтня 1999 року Відділом РАГСу Броварської міської ради Київської області зареєстровано розірвання шлюбу між ним і ОСОБА_6, про що зроблено відповідний актовий запис за № 306.

08 жовтня 1999 року, перебуваючи ще у шлюбі із ОСОБА_6, він, його колишня дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 продали ОСОБА_8 належну їм трьом на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Згідно із договором купівлі-продажу від 08 жовтня 1999 року продаж цієї квартири вчинено за 20300 грн., з яких він отримав 8500 грн., оскільки ордер на квартиру був виданий на його імя, залишок коштів між собою поділили його колишня дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_7

21 січня 2000 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_5, яка на той і на даний час має у користуванні квартиру АДРЕСА_2. Реєструвати його у цій квартирі відповідач ОСОБА_5 категорично відмовилась, тому 30 серпня 2000 року він змушений був зареєструватися за адресою: село Світильня Броварського району Київської області, вулиця Шевченка, 14. Спільних дітей від шлюбу вони не мають.

Із січня 2000 року, з моменту реєстрації шлюбу, по травень 2002 року він займався пошуком однокімнатної квартири.

05 червня 2002 року виключно за свої особисті кошти у розмірі 8500 грн. він придбав у ОСОБА_9 однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3. Договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за № 4069.

При укладенні даного договору ОСОБА_5 присутньою не була, ніякої згоди на його укладання нотаріусу вона не давала, оскільки вказана квартира куплялася за його особисті кошти.

27 червня 2002 року зазначений договір купівлі-продажу квартири зареєстрований ним у Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації. Як одноосібному власнику йому видали реєстраційне посвідчення про те, що квартира АДРЕСА_4 на праві приватної власності в цілому зареєстрована за ним, ОСОБА_4, реєстраційний № 1-3122.

07 серпня 2002 року він зареєструвався за адресою цієї квартири та став проживати в ній, особисто ніс усі витрати по оплаті комунальних послуг.

Протягом всього часу перебування у шлюбі близько 10 років ОСОБА_5 жодних претензій щодо права власності на вказану квартиру не предявляла, оскільки забезпечена житлом квартирою № 53 у будинку № 2-А по вулиці Красовського у місті Броварах Київської області, яку умисно не приватизовувала.

Увесь час, формально перебуваючи у шлюбі, вони фактично вели кожен окреме своє господарство.

20 червня 2012 року він подав до суду позов про розірвання їхнього шлюбу, оскільки ОСОБА_5 заперечувала проти подання заяви про розірвання шлюбу до органів реєстрації актів цивільного стану.

На початку червня 2012 року відповідач без його дозволу та відома змінила замки від вхідних дверей належної йому квартири АДРЕСА_5. До квартири, де знаходилися його особисті речі та документи, не впускала.

У звязку з цим, він змушений був звертатися до Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області із відповідною заявою щодо протиправної поведінки ОСОБА_5

Іншого житла на праві власності він не має, є людиною похилого віку. Отримати житло від держави чи придбати його в інший спосіб змоги не має.

У п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Квартира АДРЕСА_4 придбана ним за його особисті кошти, отримані від продажу попередньої належної йому квартири АДРЕСА_6, тому спірна квартира вважається його особистою приватною власністю.

Після зміни ОСОБА_5 замків від вхідних дверей належної йому на праві приватної власності квартири він не зміг потрапити до неї, залишившись на вулиці. У звязку з чим отримав морально-психологічний стрес. Весь час знаходиться у пригніченому стані, стан його здоровя погіршився. Моральні страждання від неправомірних дій відповідача призводять його до відчаю та глибокої депресії, порушено душевний спокій, він не відчуває впевненості у завтрашньому дні.

Через вказані дії відповідача він змушений був витрачати свій час на звернення до правоохоронних органів, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, ОСОБА_5 у присутності свідків висловлює на його адресу різного роду погрози, що ще більше впливає на його психологічний стан здоровя.

Заподіяну йому відповідачем ОСОБА_5 моральну шкоду оцінює у 100000 грн.

Просив визнати за ним, ОСОБА_4, право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_4, виселити ОСОБА_5 із цієї квартири, вселити його у дану квартиру та стягнути на його користь із відповідача на відшкодування моральної шкоди 100000 грн.

Відповідач ОСОБА_5 подала до суду зустрічну позовну заяву, у якій зазначала, що 21 січня 2000 року вона уклала шлюб із ОСОБА_4 Працювали вони на той час разом у Закритому акціонерному товаристві Броварський деревообробний комбінат. На її пропозицію ОСОБА_4 переїхав проживати до неї у квартиру № 53, що знаходиться у будинку № 2-А по вулиці Красовського у місті Броварах Київської області, у якій на той час вона проживала із сином.

Саме з цього часу вони стали проживати разом як чоловік та жінка, почали вести спільне господарство, спільно збирати грошові кошти, займатись спільними справами.

Через два роки спільного проживання, приблизно у травні-червні 2002 року вони вирішили придбати квартиру АДРЕСА_4, так як її син підростав та йому необхідно було будувати своє особисте життя.

За час спільного проживання із ОСОБА_4 вони назбирали незначну суму грошових коштів. Попередній господар зазначеної квартири ОСОБА_9 просив за неї кошти в розмірі 3500 доларів США.

Для придбання вказаної вище квартири у них не вистачало коштів у сумі 2000 доларів США, які вони вирішили позичити у їхньої знайомої ОСОБА_11

Отримавши цю суму позики та добавивши до неї різницю грошей, які вони заробили разом, 05 червня 2002 року вона і ОСОБА_4 придбали у ОСОБА_9 квартиру № 58, що знаходиться у будинку № 1 по вулиці Олімпійській у місті Броварах Київської області, яку оформили на позивача.

Протягом майже 12 років спільного проживання у цій квартирі вони за власні, спільно зароблені кошти зробили ремонт, придбали меблі, покращили вигляд квартири, оскільки на момент її придбання квартира була в занедбаному стані, що можуть підтвердити сусіди.

Після того як позивач пішов від неї та почав проживати окремо, вона продовжувала приходити до спірної квартири, оскільки вважала її спільною сумісною власністю подружжя, придбаною за спільні кошти.

29 травня 2012 року, приїхавши до спірної квартири, вона виявила та зясувала, що її чоловік ОСОБА_4 змінив замки у вхідних дверях квартири. У звязку з цим, 01 червня 2012 року звернулася з письмовою заявою до Броварського МВ ГУ МВС України в Київській області. Постановою від 05 червня 2012 року у порушенні кримінальної справи відмовлено, рекомендовано звернутись до суду в порядку цивільного судочинства щодо поділу спільної сумісного майна подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Нормами ч. 1 ст. 24 КпШС України передбачено ряд випадків, коли майно, яке було одержано хоча і під час шлюбу, є власністю кожного з подружжя, зокрема одержане в дар або в порядку успадкування.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші (ч. 2 ст. 24 КпШС України).

Оскільки квартира щодо якої виник спір придбана ними у шлюбі згідно із договором купівлі-продажу від 05 червня 2002 року, вона на підставі ст. ст. 22, 24 КпШС України є спільною сумісною власністю подружжя: її, ОСОБА_5, і ОСОБА_4 Дана квартира належить їм у рівних частках, кожен із них має рівні права щодо володіння, користування та розпорядження цим майном.

Аналогічні положення містилися і у Законі України Про власність, чинному на час укладення договору купівлі-продажу квартири.

У ч. 1 ст. 63 СК України, чинному на час виникнення правовідносин щодо поділу майна, визначено, що дружина та чоловік мають рівні права володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Так як ОСОБА_4 не визнає те, що квартира № 58, розташована у будинку № 1 по вулиці Олімпійській у місті Броварах Київської області, належить їм на праві спільної сумісної власності та вона, ОСОБА_5, має такі ж самі рівні права на цю квартиру, що й позивач, тому вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на ? частку вказаної квартири.

Просила визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_4.

Позивач ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеному у позовній заяві.

У ході розгляду справи, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_5, забравши всі свої речі та речі придбані ними за час шлюбу, виселилася із квартири АДРЕСА_4 та передала йому ключі від цієї квартири, куди він уже вселився, позовні вимоги зменшив.

Просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 та стягнути на його користь із відповідача ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 100000 грн. (а. с. 125).

Зустрічний позов ОСОБА_5 у суді не визнав, просив у його задоволенні відмовити, оскільки спірна квартира придбана виключно за належні йому особисто грошові кошти. Також пояснив, що доводи відповідача ОСОБА_5 про те, що для купівлі цієї квартири залучались кошти в розмірі 2000 доларів США, позичені у її знайомої ОСОБА_11, не відповідають дійсності.

Відповідач ОСОБА_5 у суді позов ОСОБА_4 не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні повністю та задовольнити її зустрічні вимоги з підстав, викладених у зустрічному позові.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

08 жовтня 1999 року ОСОБА_4, його колишня дружина ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 продали за 20300 грн. належну їм на праві власності квартиру № 47, що знаходиться у будинку № 55 по вулиці Короленка у місті Броварах Київської області.

Кошти від продажу цієї квартири розподілили наступним чином: ОСОБА_4 забрав собі 8500 грн., решту коштів у рівних частинах по 5900 грн. поділили між собою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Останні, будучи допитаними у судовому засіданні як свідки, зазначені обставини підтвердили.

21 січня 2000 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 уклали шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Броварської міської ради Київської області, актовий запис № 10.

Після реєстрації шлюбу вони стали проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1, наймачем якої була відповідач ОСОБА_5 У цій квартирі остання зареєстрована по даний час, що підтверджується копією паспорта відповідача.

05 червня 2002 року згідно із договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за № 4069, позивач ОСОБА_4 купив у ОСОБА_9 однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 за 8500 грн., які продавець прийняв готівкою в процесі оформлення цього договору після узгодження його тексту.

27 червня 2002 року Броварським міжміським бюро технічної інвентаризації право власності на вказану вище квартиру зареєстровано за позивачем ОСОБА_4

Із витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 25 травня 2012 року видно, що позивач ОСОБА_4 є одноосібним власником спірної квартири.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2012 року, яке набрало законної сили 09 жовтня 2012 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України м айно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічне положення закону було закріплене й у ст. 22 КпШС України, який був чинним на час придбання ОСОБА_4 спірної квартири.

Разом з тим, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому (їй) особисто, є приватною власністю чоловіка (дружини).

У ч. 7 ст. 57 СК України передбачено, що якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Пленум Верховного Суду України у п. п. 23, 24 постанови Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року № 11 розяснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України к ожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Заявляючи вимоги про визнання придбаної 05 червня 2002 року квартири АДРЕСА_5 особистою приватною власністю, ОСОБА_4 вказував на те, що дана квартира хоча і придбана ним під час перебування у шлюбі із ОСОБА_5, вона є його особистою приватною власністю, оскільки придбана виключно за його особисті кошти в розмірі 8500 грн., одержані ним від продажу іншої квартири. При купівлі цієї квартири відповідач присутньою не була, будь-якої згоди на її придбання не давала у звязку з тим, що квартира куплялася за його особисті кошти. Даного факту ОСОБА_5 не заперечувала протягом усього часу їхнього перебування у шлюбі.

Заперечуючи проти цих позовних вимог відповідач ОСОБА_5 у суді пояснила, що для придбання спірної квартири за 3500 доларів США крім спільних коштів подружжя залучалися ще кошти в сумі 2000 доларів США, отримані у позику у її знайомої ОСОБА_11 При укладанні договору купівлі-продажу квартири присутньою вона не була, оскільки знаходилася у лікарні в період з 28 травня по 18 червня 2002 року.

З приводу позики коштів у сумі 2000 доларів США відповідач ОСОБА_5 у суді дала суперечливі один одному пояснення. Спочатку пояснювала, що вказану суму коштів вона позичала особисто у ОСОБА_11, яку перед лікуванням передала ОСОБА_4 Пізніше пояснила, що зазначену суму коштів позивачу передавав чоловік свідка ОСОБА_11, принісши гроші йому (позивачу) на роботу, так як вони разом працювали.

Факт отримання ОСОБА_4 у жовтні 1999 року коштів у розмірі 8500 грн. від продажу спільної квартири у суді підтвердили свідки ОСОБА_6, колишня дружина позивача, та його син ОСОБА_7 Останній у суді також показав, що допомагав батькові протягом двох років у пошуках квартири. Був присутнім і при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири, яку його батько ОСОБА_4 купив виключно за свої особисті кошти. Будь-якої суми грошей ОСОБА_5 не добавляла, при укладанні договору купівлі-продажу квартири присутньою не була, обставини його укладання їй невідомі.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показала, що влітку 2002 року відповідач ОСОБА_5 попросила у неї позичити 2000 доларів США для купівлі квартири. Цю суму коштів позивачу ОСОБА_4 передавав її чоловік на роботі, оскільки вони разом працювали. Будь-якої розписки про отримання грошей не вимагала. Вказана сума коштів частинами протягом року була повернута. Про обставини придбання спірної квартири, зокрема за яку суму, вона нічого не знає. Про факт перебування відповідача ОСОБА_5 у травні-червні 2002 року на лікуванні їй теж нічого не відомо. Крім цього випадку, коштів із чоловіком вони нікому більше не позичали.

Обставини позики і факт передачі 2000 доларів США позивач ОСОБА_4 у суді категорично заперечував.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України д оказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із вимогами ст. 46 ЦК Української РСР, ст. 1051 ЦК України рішення суду щодо договору позики не може ґрунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші або речі дійсно були передані чи одержані.

У звязку з наведеним, показання свідка ОСОБА_11 щодо позики сторонам у справі грошей у сумі 2000 доларів США в сукупності із поясненнями відповідача ОСОБА_5 суд оцінює критично.

Інших доказів, крім тих, що для придбання спірної квартири залучалися лише кошти належні особисто позивачу ОСОБА_4, судом не здобуто.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_4, хоча і придбана під час перебування сторін у шлюбі, є особистою приватною власністю позивача ОСОБА_4, оскільки придбана за кошти, які належали йому особисто.

Цих висновків суду не спростовують і показання свідків зі сторони відповідача ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16

За наведених вище обставин, зустрічний позов відповідача ОСОБА_5 щодо визнання за нею права власності на ? частку зазначеної квартири задоволенню не підлягає.

З постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 16 жовтня 2012 року вбачається, що після набрання рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами законної сили, відповідач ОСОБА_5 вивезла із спірної квартири холодильник, пилосос, пральну машину, прасувальну дошку, швейну машинку, мікрохвильову піч, постільну білизну, посуд, ікони та хрест, вважаючи ці речі її особистою приватною власністю, які належали їй до одруження або були придбані нею та подаровані їй рідними і близькими людьми (а. с. 109).

У ч. 1 ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із п. п. 2, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Що стосується вимог ОСОБА_4 щодо відшкодування йому моральної шкоди завданої протиправними діями ОСОБА_5, то у цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки свого підтвердження в суді не знайшов.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. ст. 11, 57, 59, 60, 88, 212 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання квартири особистою приватною власністю та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_4 особистою приватною власністю ОСОБА_4.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 293 (двісті девяносто три) грн. 50 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частку квартири відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І.М.