Справа №1490/4885/12 12.11.2012 12.11.2012 12.11.2012
Справа № 22ц/1490/3206/12 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

12 листопада 2012 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Локтіонової О.В.,

із секретарем судового засідання Дубовою К.В.,

з участю:

її представника - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

її представника ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_6 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2012 року, ухваленого у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення суми неповернутої позики та пені, за прострочку грошового зобовязання, і зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання договору позики частково недійсним і застосування наслідків його недійсності, -

у с т а н о в и л а:

27 серпня 2011 року ОСОБА_6 предявила до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

13 травня 2011 року вона за договором позики, укладеному в простій письмовій формі, передала відповідачеві у власність 1 872 євро та 624 долари США під зворотне зобовязання тої повернути таку ж суму грошей до 01 вересня 2011 року.

Одночасно сторони обумовили, що прострочка зобовязання боржником породжує в того обовязок сплати пеню у розмірі, що рівняється розмірові позики.

Крім договору, факт передачі грошей сторони ствердили відповідним актом.

По закінченню строку дії договору вона звернулася до ОСОБА_4 з вимогою повернути взяту у позику грошову суму, проте та, пославшись на відсутність грошей, відмовилася позику повертати.

Посилаючись на виписані обставини, просила стягнути з відповідача на її користь 25 003 гривні 68 копійок неповернутої позики, що за курсом долара США до валюти України на час звернення до суду відповідає грошовій сумі позиченій грошовій сумі, а також 25 003 гривні 68 копійок неустойки, за прострочку виконання грошового зобовязання.

18 вересня 2012 року, пославшись на повернення боржником 8 000 гривень, які слід віднести на покриття пені, позивач зменшила свої вимоги і просила стягнути з відповідача на її користь 25 003 гривні 68 копійок неповернутої позики, та 17 003 гривні 68 копійок неустойки.

23 вересня 2012 року ОСОБА_4 предявила зустрічний позов до ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним в частині встановлення неустойки, оскільки в цій частині договір суперечить нормам чинного цивільного законодавства, якими регламентовано вимоги до договору.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2012 року позов ОСОБА_6 задоволено частково, з відповідача на її користь стягнуто 17 003 гривні 00 копійок неповернутої позики, 5 000 пені та 360 гривень 03 копійки судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено за його недоведеністю.

ОСОБА_6 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду обставинам справи, невірним застосуванням норм матеріального та порушеннями норм процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржене рішення суду І інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Так, задовольняючи частково позов ОСОБА_6 і відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_4, районний суд вважав установленим, що між сторонами існують договірні правовідносини, підставою виникнення яких є дійсний договір позики, укладений в простій письмовій формі. Умови названого договору порушені ОСОБА_4, а тому вона, відповідно до ст.ст. 546, 549-550, 610-612, 1046-1047, ч. 1 ст. 1049, 1052 ЦК України повинна позичену суму грошей, за вирахуванням добровільно виплаченої частини, повернути й сплатити неустойку.

Оскільки та цього у добровільному порядку не робить, то заборговані грошову суму слід стягнути за судовим рішенням, зменшивши в силу ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки.

Що ж до вимоги ОСОБА_4 про визнання договору позики, з підстави невідповідності закону, частково недійсним, то вона задоволенню не підлягає, оскільки недоведена належними та допустимими доказами.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, погоджується з обставинами та правовідносинами, що стосуються позики і встановлені судом І інстанції, його висновки щодо них вважає вірними, обґрунтованими і законними.

Що ж до висновків суду, що стосуються вимоги про стягнення неустойки, то будучи обмеженою за ст. 303 ЦПК України, доводами апеляційної скарги позивача та її ж вимогами, заявленими у суді першої інстанції, колегія вважає за можливе залишити рішення суду і в цій частині без зміни з наступних підстав.

В силу названої статті, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Підстав для виходу за межі позовних вимог колегія не встановила, а тому справу переглянуто відповідно до меж апеляційної скарги та вимог, заявлених позивачем у суді першої інстанції.

За ст. ст. 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611, 615, 622 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків (зобовязань) є договори, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо закон потребує простої письмової форми договору, а сторони такої вимоги не додержалися, то за загальним правилом, це не має наслідком його недійсності, крім випадків прямо встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами.

Договір вважається правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обовязки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобовязання недопустима, якщо інше не передбачено умовами договору чи Законом.

Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб.

У разі порушення зобовязання однією стороною інша сторона має право на відшкодування завданої їй майнової шкоди, при цьому, таке відшкодування не звільняє боржника від обовязку виконати зобовязання в натурі.

Виписане вище у повній мірі стосується і договорів позики.

Відповідно ж ст. ст. 1046 1047, 1051 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Недотримання такої форми договору не тягне за собою його недійсність.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

При цьому, за ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобовязання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обовязку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факти невиконання боржником зобовязання.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проте і в цьому випадку, рішення суду повинно доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими, крім свідчень свідків, доказами. Воно не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При ухваленні рішення щодо укладення, умов та виконання позики, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою для відмови у його задоволенні, а недоведеність заперечень тягне за собою протилежний результат.

По даній справі ОСОБА_6 належними та допустимими засобами довела, що за письмовим договором позики передала ОСОБА_4 1 872 євро та 624 долари США під зворотне зобовязання тої повернути таку ж суму грошей до 01 вересня 2011 року. Повернувши лише 8 000 гривень, позичальник, пославшись на відсутність грошей, решту позики не повертає.

За такого і, взявши до уваги відсутність у відповідача належних та допустимих доказів іншому, відповідно до названих вище статей ЦК України, неповернуту суму позики слід стягнути, за бажанням ОСОБА_6 в гривневому еквіваленті, з позичальника на користь позикодавця за судовим рішенням.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то в цій частині його рішення є законним і обґрунтованим.

Стосовно ж вимоги про стягнення пені, то суду слід було керуватися положеннями ст. ст. 546 549 ЦК України.

Відповідно до них, виконання зобов'язання, дійсно, може забезпечуватися неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Недійсність (нікчемність) правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання не спричиняє недійсність основного зобов'язання.

При цьому, вирішуючи цивільні спори, щодо стягнення пені, суди повинні беззастережно дотримуватися вимог цивільно-процесуального закону, зокрема, ст. ст. 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі.

Згідно них, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Вимагаючи стягнення з відповідача пені, позивач посилалася на документ озаглавлений як договір займу, в останньому абзаці якого зазначено обовязок позичальника у разі прострочки виконання зобовязання повернути позику в подвійному обсязі.

Проте з приведеного тексту, не можливо зробити висновок про наявність між сторонами договірних правовідносин, підставою виникнення яких був би дійсний правочин про забезпечення позики неустойкою, а, відповідно, і про наявність у відповідача обовязку її сплачувати у повному чи зменшеному розмірі.

Районний суд названому оцінки не дав і задовольнив часткову названу вимогу ОСОБА_6

Зазначені обставини дають апеляційній інстанції підстави для відповідного реагування на допущену неточність суду, у застосування норми матеріального права, але відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства та встановлення ст. 303 ЦПК України обмежень щодо меж розгляду справи апеляційним судом апеляційного, та відсутності підстав, які б за апеляційною скаргою лише позивача, могли слугувати скасуванню або зміні рішення не на його користь, рішення суду і в цій частині слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: