АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №2012/182/2012
Провадження №22-ц/2090/7827/2012р. Головуючий 1 інст.- -ОСОБА_1
категорія стягнення суми Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2012 року

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Пономаренко Ю.А.

суддів Черкасова В.В., Кукліної Н.О.,

при секретарі Гуренко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення винагороди за фактично надані правові послуги, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просив постановити рішення, на підставі якого стягнути з відповідача на його користь вартість фактично наданих правових послуг у розмірі 12000 грн. та судового збору в сумі 188,20 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що у період 2005-2008 року він надавав правові послуги приватному підприємству «Лідер» та особисто його директору й засновникам, одним з яких є відповідач ОСОБА_3 Вказував, що слідчими органами була порушена кримінальна справа за ст. 296 ч.3 КК України. Він в якості адвоката на підставі свідоцтва № 632 від 01.02.1996 року надавав правові послуги задля захисту прав та інтересів відповідача до моменту, коли ця справа не була припинена постановою слідчого від 28.02.2008 року. 27.12.2008 року відповідачеві рекомендованим листом була направлена заява про необхідність оплати фактично надані правові послуги у розмірі 12000 грн. на банківський рахунок позивача з доданням калькуляції вартості наданих послуг. Доказом вручення даного рекомендованого листа відповідачеві 29.12.2008 року є зворотне поштове повідомлення. Проте оплату у вказаному розмірі відповідач не зробив, заперечень щодо що до складу вартості фактично наданих правових послуг не надав.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення винагороди за фактично надані правові послуги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 17 жовтня 2012 року та ухвалити по справі нове рішення, яким повністю задовольнити позов, посилаючись на ті обставини, що суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, що зявилися в судове засідання, обговоривши наведені в скарзі доводи, перевіривши матеріали справи знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд 1 інстанції керувався тим, що правочин має вчинятися у письмовій формі, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, оскільки вони вважаються правильними, обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам по справі та вимогам діючого законодавства.

Як вбачається за матеріалів справи, у період з 2005 по 2008 рік, ОСОБА_2 у якості адвоката на підставі свідоцтва № 632 від 01.02.1996 року у межах кримінальної справи № 90070418, порушеної за ознаками ч. 3 ст. 296 КК України відносно ОСОБА_4 надавав правові послуги приватному підприємству «Лідер» та особисто його директору й засновникам, одним з яких є відповідач ОСОБА_3, до моменту припинення провадження по справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.3 ст. 60 ЦПК України доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції, про те, що в супереч принципам ст. 60 ЦПК України, позивач не наводить докази про те що між ним та відповідачем були будь - які відносини з приводу надання останньому правових послуг, а саме між сторонами не укладався правочин - договір про надання юридичних послуг яким сторони мають визначити загальні умови і порядок оплати.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є: договори та інші правочини.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Ч. 3 статті 208 ЦК України чітко встановлює перелік правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі, зокрема правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Отже допустимим доказом на підтвердженням правових відносин між сторонами є правочин, який сторонами не укладався і з цим погоджується колегія суддів.

Посилання в апеляції на те, що відповідачем ОСОБА_3 була надана довіреність на імя ОСОБА_2 для представництва його інтересів, не відповідає дійсності, оскільки, як вбачається з матеріалів справи довіреність від 04 квітня 2006 року була надана директором ППФ «Лідер» ОСОБА_5 на представництво інтересів та захисту немайнових прав приватного підприємства фірми «Лідер».

В суді апеляційної інстанції представник відповідач ОСОБА_6, позов ОСОБА_2 не визнав та пояснив, що позивач не представляв інтересів ОСОБА_3, довіреність не була складена, до того ж між сторонами не укладався договорів про надання юридичних послуг. Повідомлення про виплату винагороди відповідач не отримував, та підпис на повідомленні не належить останньому.

Таким чином, суд 1 інстанції проаналізувавши вищезазначені правовідносини в сукупності, пришов правильного висновку про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення винагороди за фактично надані правові послуги за недоведеністю.

Доводи, які викладено в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.

В звязку з чим судова колегія не вбачає правових підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Судова колегія, керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308,312, 314, 315, 317 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2012 залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -