Справа № 2-449/11
Провадженя № 2/541/71/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2012 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Пантелєєва Д.Г., при секретарі Сидоровій Н.В., за участю відповідача ОСОБА_1, його представника адвоката ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, Аль ОСОБА_16, про визнання недійсними довіреностей -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2005 р. позивачка ОСОБА_5 звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсною довіреності з правом передоручення від 04.09.2002 р., що виготовлена невідомими особами від її імені на ім`я ОСОБА_1, та надавала право розпорядження її майном та посвідчену приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_15, оскільки вона видавала і не могла видати, так як на час вчинення довіреності знаходилася за межами України

По даній справі судом неодноразово ухвалювалися рішення, які в наступному були скасовані Апеляційним судом Донецької області. Останнє рішення у справі було постановлене 25 січня 2008 року, яким позовні вимоги задоволені. Апеляційний суд Донецької області своїм рішенням від 19 березня 2008 року скасував рішення суду першої інстанції, у позові відмовив. Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01 жовтня 2008 року рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 березня 2008 року скасовано. Рішення Приморського районного суду м. маріуполя від 25 січня 2008 року залишено без змін. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 03 лютого 2011 року рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 25 січня 2008 року було скасовано за нововиявленими обставинами. Справу призначено до нового розгляду.

В лютому 2011 р. позивачка доповнила позов вимогою про визнання недійсною також довіреності від 04.12.2003 р., видану ОСОБА_1 від її імені на ім`я ОСОБА_3 з аналогічними повноваженнями в порядку передоручення на підставі довіреності від 04.09.2002 р., також посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_15 В обґрунтування позову посилалася на те, що оскільки першу довіреність вона не видавала, то друга довіреність не могла бути оформлена на підставі першої довіреності.

Позивачка ОСОБА_5 в судовому засіданні участі не приймала, письмово просила справу розглянути за її відсутності за участю її представника ОСОБА_17, просила позов задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_5 - ОСОБА_17, що діє на підставі довіреністі, також письмово просила розглядати справу за її відсутності, позов підтримала, просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнали. ОСОБА_1 пояснив, що його дочка позивачка ОСОБА_5 не могла у м. Маріуполі видати довіреність від 04.09.2002 р., оскільки на момент її оформлення вона перебувала за межами України у ОСОБА_18. Те, що вона довіреність не видавала, підтверджується висновком експертизи, що призначалася по кримінальній справі, порушеній за фактом шахрайства, її закордонним паспортом з відмітками, коли вона перетинала кордон України та листом Державної прикордонної служби, письмовими свідченнями громадянки ОСОБА_18, які вона дала в суді ОСОБА_18. Також ОСОБА_1 пояснив, що довіреність від 04.09.2002 р. з нібито підписом позивачки, йому показав ОСОБА_3, який його увів в оману, сказавши, що позивачка видала йому довіреність. На підставі підробленої довіреності на його імя він видав ОСОБА_3 іншу довіреність від 04.12.2003 р., якою уповноважив його розпоряджатися нерухомим майном позивачки. Інша довіреність є недійсною, оскільки недійсною є перша довіреність. На підставі другої довіреності ОСОБА_3 зробив відчуження майна позивачки, уклавши угоди з ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав, пояснившви, що позивачка видала довіреність від 04.09.2002 р., перебуваючи у м. Маріуполі у день її оформлення. Тому підстав для визнання її недійсною немає. А від того немає підстав для визнання недійсною довіреності від 04.12.2003 р. Просив у позові відмовити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та треті особи ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, Аль ОСОБА_16 у судове засідання не зявились, будучі повідомленими про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Причин неявки суду не представили, тому справу розглянуто за їх відсутності на підставі наявних в ній доказів.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку про відмову у задоволенні позову на підставі наступних правових норм та встановлених обставин справи.

У відповідності із ч. 1 ст. 64, ч. 1 ст. 65, ч. 2 ст. 68 ЦК України (в редакції 1963 р.) довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, так саме і довіреність, за якою повноваження передаються іншій особі, повинні бути нотаріально посвідчені.

Видача довіреності, згідно ст. 41 ЦК україни (в редакції 1963 р.) є односторонньою угодою, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. На даний вид угод розповсюджується також і правила визнання їх недійсними внаслідок їх невідповідності закону (ч. 1 ст. 48 ЦК України в редакції 1963 р.).

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат»нотаріальний округ територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.12.2003 р. ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 була видана довіреність на право розпорядження майном ОСОБА_5 Вказана довіреність видана терміном на три роки, з правом передоручення, та посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_15 В тексті довіреності зазначено, що ОСОБА_1 діє від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності від 04.09.2002 р. (т. 2 а.с. 3). Як вбачається із довіреності від 04.09.2002 р. ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_1 розпоряджатися (продати, обміняти, подарувати) належними їй нежилими приміщеннями по вул. Енгельса, 54 в м. Маріуполі. Дана довіреність посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_15 та у межах його нотаріального округу (т. 1 а.с. 38).

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. А статтею 59 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підтвердження обставин своєї відсутності в Україні, а від цього і неможливості видачі довіреності позивачка посилається на наступні докази: - на висновок експертизи, що проведена в рамках кримінальної справи; - на її закордонний паспорт з відмітками, коли вона перетинала кордон України; - на лист Державної прикордонної служби України; - на письмові свідчення громадян ОСОБА_18.

Дослідивши зазначені докази, суд дійшов наступного висновку.

Так, дійсно у матеріалах кримінальної справи, порушеної 31.01.2005 р. за фактом незаконого заволодіння нежилим приміщенням по вул. Енгельса, 54 в м. Маріуполі, та яка перебуває у провадженні СВ Маріупольського МУ ГУМВС України у Донецькій області, є висновок експерта № 241 від 05.04.2005 р., за якимпідпис у графі «підпис»довіреності, «заповненої від імені ОСОБА_5 4.09.2002 р. виконана не ОСОБА_5»(т. 1 а.с. 72-76 кримінальної справи № 17-40333, т. 2 а.с. 171 цивільної справи). При цьому для дослідження експертові були надані вільні та експериментальні зразки підпису позивачки, які передав слідчому сам ОСОБА_1, про що він пояснив у судовому засіданні. Тобто зразки підпису були відібрані в порушення процедури, передбаченої кримінально-процесуальним законодавством України, а тому суд не може прийняти як допустимий зазначений доказ. При розгляді даної цивільної справи ставилося питання про призначення судової почеркознавчої експертизи аби достовірно встановити що це не її підпис, але її призначено так не було у звязку із відмовою позивачки надати суду зразки свого підпису.

Свідчення під присягою громадян ОСОБА_18 щодо того коли ОСОБА_5 перебувла там (т. 1 а.с. 44-47) також не можна визнати допустимим доказом, оскільки цивільно-процесуальним законом такий вид доказів не передбачений.

В матеріалах справи є фотокопія паспорту громадянина України для виїзду за кордон на імя ОСОБА_5, де є відмітки про перетинання нею кордону України. Однак оригіналу паспорта суду не представлено. Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що оригінал паспорта вже надавався суду при розгляді справи під головуванням іншого судді, суд до уваги не приймає, оскільки справа розглядається спочатку, і докази підлягають дослідженню безпосередньо у судовому засіданні.

Не може суд також прийняти до уваги відповідь начальника ОВОД ЦП ГАІС «Гарт»Державної прикордонної служби України від 24.02.2005 р. на адвокатський запит (т. 2 а.с. 203) щодо того коли ОСОБА_5 перетинала кордон України, оскільки викладені у ньому дані протирічать даним, зазначених у відповіда тієї ж самої посадової особи на запит слідчого (т. 1 а.с. 293 кримінальної справи).

Інших доказів позивачкою суду не представлено.

Таким чином, суд вважає, що позивачка перед судом не довела своїх вимог, як то передбачено ст. 60 ЦПК України, а тому у позові має бути відмовлено.

Оскільки у позові відмовляється, то судові витрати позивачки відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 41, 64, 65, 68 ЦК України (в редакції 1963 р.), ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат», суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, Аль ОСОБА_16, про визнання недійсними довіреностей відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції в 10-денний строк з дня його проголошення, а особою. У відсутність якої ухвалено рішення у той самий строк з дні отримання його копії. Рішення суду набирає законної сили після спливу строку подачі апеляційної скарги. В разі подачі апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набуває законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Пантелєєв Д. Г.