Справа № 2-27/11
Справа №0417/2-11/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 березня 2012 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Слюсар Л.П.

при секретарі Тимошевській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного підприємства Денісовмагазин Продукти, ОСОБА_2 про визнання формулювання причин звільнення неправомірними, зміну формулювання причин звільнення, про стягнення невиплаченої заробітної плати, витребування трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, про відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, про спонукання розірвання трудового договору по п.8 ст.40 КЗпП України, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 підприємства Денісовмагазин Продукти, директора ПП Денісовмагазину ПродуктиОСОБА_2 про стягнення не виплаченої заробітної плати, витребування трудової книжки, відповідальність за затримку розрахунку, відшкодування моральної шкоди. 19 березня 2007 року позовні вимоги були уточнені. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка в позовній заяві, уточненій позовній заяві посилалась на те, що з 17 лютого 2002 року вона працювала продавцем в магазині ПродуктиПП Денісов. До 12 листопада 2004 року вона не була офіційно прийнята на роботу. Оскільки їй була необхідна захищеність на виконання роботи, а також зарахування в трудовий стаж періоду роботи, то 12 листопада 2004 року між нею та відповідачем був укладений трудова угода за №4006. Відповідно до трудової угоди її було прийнято на посаду продавця, з погодинною оплатою у розмірі 33,30 грн. за день. Час роботи з 07 години до 22 години, а влітку і більше. Робота змінна два дні працюєш, два дні відпочиваєш. Відпустка не надавалася. З 1 червня 2006 року оплата праці була збільшена до 39,30 грн. в день. Починаючи з січня 2006 року відповідач став видавати заробітну плату не регулярно, утворилась заборгованість по заробітній платі. Так, як у відповідача не вистачало грошей на оплату праці працівникам магазину вона частково поверталася продуктами харчування та іншими товаром з магазину. Оскільки заборгованість по невиплаченій заробітній платі все збільшувалася, то вона 20 листопада 2006 року написала заяву про звільнення за власним бажанням і 30 листопада був її останній робочий день. В останній робочий день роботи 30 листопада 2006 року кінцевий розрахунок з нею відповідачем не був проведений Заборгованість по заробітній платі за період з 01 січня 2006 року по 30 листопада 2006 року складає 1289 грн. 30 коп. При звільненні з роботи відповідач повинен був зробити в трудову книжку запис про звільнення та видати її, однак до даного часу трудова книжка знаходиться у відповідача. Просила суд стягнути із відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як їй стало відомо її було звільнено відповідачем 06 грудня 2006 року за ч.8 ст.40 КЗпП України, однак останній її робочий день був 30 листопада 2006 року. Ні під час роботи у відповідача, ні на даний час до кримінальної відповідальності з підстав вчинення за місцем роботи за розкрадання майна вона не притягалася. Будь якого вироку суду за такі діяння відносно неї теж не має. Також вона не притягувалася до адміністративної відповідальності чи громадського впливу. Просила суд: зобовязати директора ПП Денісов магазин ПродуктиОСОБА_2 видати їй належно оформлену трудову книжку; визнати формулювання причини звільнення по п.8 ст.40 КЗпП України, та день звільнення неправомірними; зобовязати ОСОБА_4 внести зміни до запису про її звільнення в трудовій книжці, тобто змінити формулювання причини звільнення з п.8 ст.40 КЗпП України на ст.38 КзПП України за власним бажанням, вказавши дату звільнення 30 листопада 2006 року; стягнути із ПП Денісов магазин Продуктина користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 1289,30 грн. за період з січня по листопад 2006 року включно; Стягнути з ПП Денісов магазин Продукти на її користь 1143,36 за затримку в розрахунку; стягнути із ПП Денісов магазин Продуктина її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн. та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати.

В лютому 2007 року відповідач ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спонукання розірвання трудового договору. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з відповідачкою було укладено трудовий договір відповідно до якого вона зобовязувалася виконувати роботу продавця роздрібної торгівлі у магазині по вул. Бутовій, 128-а в м. Дніпропетровську. Договір було зареєстровано в Центрі зайнятості. Крім того між ним та відповідачкою було укладено договір про повну майнову відповідальність на ввірені їй матеріальні цінності. В грудні 2006 року була проведена перевірка наявності матеріальних коштів продуктів харчування і виявлено матеріальну шкоду в розмірі 5233 грн. 17 коп. по 26 найменуванням продуктів харчування. Відповідачка запевнила, що внесе вказану суму до каси ПП ОСОБА_2Г.та звільниться з роботи. Однак гроші в касу ОСОБА_1 не внесла та відмовилася розірвати трудовий договір. Просили зобовязати ОСОБА_1 відшкодувати матеріальну шкоду в сумі 5233 грн. 17 коп., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 500 грн., зобовязати ОСОБА_1 зявитися до Центру зайнятості Індустріального району м. Дніпропетровська для належного оформлення розірвання трудового договору по ст. 40 п.8 КЗпП України.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2008 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без розгляду.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2008 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму заподіяної шкоди у розмірі 5233 грн. 17 коп. та судові витрати у розмірі 81 грн., а всього 5314 грн. 17 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справа Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2008 року ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2008 року скасована, справа направлена на новий розгляд до того ж суду в іншому складі суду.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справа Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2008 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2008 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до того ж суду в іншому складі суду.

При новому розгляді справи ОСОБА_1 та її представник підтримали свої позовні вимоги та просили суд позов задовольнити. Зустрічну позовну заяву не визнали. Суду пояснили, що звільнення відповідно до п.8 ст.40 КЗпП є незаконним. Не згодні із сумою недостачі, оскільки в кінці кожного робочого дня вона записувала дані, а на другий день приходив інший продавець і товар не перераховувався при передачі від одного продавця до іншого. Крім того ОСОБА_1 вказала, що не розписувалася в відомостях щодо одержання заробітної плати. Просили в позові зустрічної позовної заяви відмовити.

Відповідач та його представник позовні вимоги за основним позовом не визнали та просили суд задовольнити зустрічну позовну заяву.

Суд, заслухавши позивачку, представника позивачки, відповідача, представника відповідача, допитавши свідка ОСОБА_5 вивчивши матеріали справи, відмовний матеріал №3724, вважає, позовні вимоги за основним позовом ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, зустрічна позовна заява ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серія В00 № 324392 зареєстрований 05.07.1995 року ( т.1 а.с. 35). Вид діяльності відповідно до свідоцтва про сплату єдиного податку Серія Г №415746 роздрібна торгівля, місце здійснення вул.Бутова,128а, вул. Кільченська,1а ( т.1 а.с.36). ОСОБА_1 працювала продавцем в магазині по вул. Бутовій, 128-а в м. Дніпропетровську відповідно до трудового договору № 4006 від 12.11.2004 року укладеним між нею та ПП ОСОБА_2Г. з 12.11.2004 року, з окладом 250 грн. в місяць. Договір зареєстровано в Індустріальному Центрі зайнятості. З 18.11. 2004 року між ПП Денісов і ОСОБА_1 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність ( т.1 а.с. 37,38).

Згідно з порівняльною відомістю від 06.12.2006 року ( т.1 а.с.52-53) виявлена недостача товарів в магазині на суму 5233 грн. 17 коп. Суд не може прийняти до уваги твердження відповідачки за зустрічним позовом про те, що її вини в недостачі не має, оскільки це спростовується матеріалами справи та її особистими поясненнями, які знаходяться в відмовному матеріалі 3724 за заявою ОСОБА_2. Згідно до пояснень ОСОБА_1, оскільки перед нею була заборгованість по заробітній платі, то вона брала в магазині в рахунок заробітної плати продукти харчування. Також вона надавала товар в борг покупцям, за який, як вона вказує вони розрахувалися повністю.

В судовому засіданні встановлено, що останній робочий день у ОСОБА_1 був 30 листопада 2006 року, про що не заперечувалось і сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до наказу №6 від 06.12.2006 року ОСОБА_1 звільнена з 06.12.2006 року за п.8 ст.40 КЗпП України.

Згідно до п.5 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини, якщо: між працівником і підприємством, установою, організацією укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності.

Виходячи із вищевикладеного суд вважає , що позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню.

Вимоги позивача за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 грн. задоволенню не підлягають, оскільки таке відшкодування не передбачено чинним законодавством.

При розгляді справи встановлено, що позивач видав наказ щодо звільнення відповідачки із посади за п.8 ст.40 КЗпП ( вчинення за місцем роботи розкрадання ( в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладання адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу ).

ОСОБА_1 було доведено до відому про її звільнення, та отримання трудової книжки, однак від підпису вона відмовилася, про що складено акт в Індустріальному районному центрі зайнятості 12.12.2006 року ( а.с.42) та підтверджено в судовому засіданні свідком ОСОБА_5 . ОСОБА_1 вказала, що нею була подана заява про звільнення її за власним бажанням і останній відпрацьований нею робочий день 30.11.2006 року. Також в судовому засіданні встановлено, що у ОСОБА_2 відсутня трудова книжка ОСОБА_1

Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року № 9 з наступними змінами, судам належить мати на увазі, що відповідно до п.8 ст.40 КЗпП власник або уповноважений ним орган вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання ( в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрало законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладання адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу ( ст.221 КпАП) незалежно від того, чи застосовувалися до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинено розкрадання.

Відповідно до ст. 43-1 КЗпП трудовий при звільненні з підстав, зазначених у п.8 ч.1 ст.40 КЗпП, адміністрація має право розірвати трудовий договір у межах одного місяця від дня винесення постанови органом, до компетенції якого входить накладання адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.

Оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано суду вироку суду щодо ОСОБА_1, чи постанови про адміністративне стягнення, то суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в частині зобовязати ОСОБА_1 зявитися до Центру зайнятості Індустріального району м. Дніпропетровська для належного оформлення розірвання трудового договору по ст. 40 п.8 КЗпП України та підлягають задоволенню позовні вимоги за основним ОСОБА_1 в частині визнання незаконним її звільнення за п.8 ст.40 КЗпП України та зобовязання ОСОБА_2 внести зміни в трудову книжку ОСОБА_1, вказавши причину звільнення ст.38 КЗпП України та дату звільнення 30 листопада 2006 року.

Позивачкою за основним позовом ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з січня по листопад 2006 року включно в розмірі 1289,30 грн. та приведено розрахунок з погодинною оплатою 33,30 грн. за день, а з 1 червня 39,30 грн.

Заробітна плата за січень 2006 року -532,80 грн., а отримано 272,75 грн. заборгованість 260,05 грн.

- лютий 2006 року заробітна плата 466,20 грн., отримано 100 грн., заборгованість 366,20 грн.;

- березень 2006 року заробітна плата 532,80 грн., отримано 200 грн., заборгованість 332,80 грн.;

- квітень 2006 року заробітна плата 532,80 грн., отримано 589 грн.;

- травень 2006 року заробітна плата 499,50 грн., отримано 387,90 грн., заборгованість 111,60 грн.;

- червень 2006 року заробітна плата 680,94 грн., отримано 500 грн., заборгованість 180,94 грн.;

- липень 2006 року заробітна плата 654,58 грн., отримано 600 грн., заборгованість 54,58 грн.;

- серпень 2006 року заробітна плата 666,54 грн., заборгованість 666,54 грн.;

- вересень 2006 року заробітна плата 584,13 грн., заборгованість 584,13 грн.;

- жовтень 2006 року заробітна плата 660,73 грн., отримано 925,02 грн.;

- листопад 2006 року заробітна плата 477,15 грн., отримано 1424,50 грн.

Всього за період з 1 січня 2006 року по 30 листопада 2006 року, як вказала позивачка за основним позовом її заробітна плата склала 6288,47 грн., а отримано 4999,17 грн. і заборгованість складає 1289,30 грн.

Відповідачем заперечувався факт не виплати заробітної плати та надані відомості про виплату заробітної плати з підписами про її отримання ОСОБА_1 та податкові розрахунки за 1, 2,3,4 квартали 2006 року, звіти субєкта малого підприємництва - фізичної особи платника єдиного податку за 3,4 квартали 2006 року, розрахунок суми страхового внеску за період січня по грудень 2006 року ( т.1 а.с. 191-215). Відповідно до трудового договору заробітна плата складала 250 грн. на місяць. Час виконання роботи в неділю 36 годин відповідно до графіку. Виходячи із вищевикладеного суд не може прийняти розрахунку позивачки за основним позовом щодо нарахування їй заробітної плати в приведених нею сумах.

ОСОБА_1 в позовній заяві і в судовому засіданні заперечувався сам факт отримання заробітної плати та нею було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2009 року була призначена почеркознавча експертиза. Тривалий час ОСОБА_1 оплату за проведену експертизу не проводила, в подальшому в судовому засіданні ОСОБА_1 відмовилася від її проведення та оплати ( т.2 а.с.45).

Відповідно до наданих розрахунків заробітна плата ОСОБА_1 складала з січня 2006 року 350 грн., а з липня 2006 року -375 грн., яка і отримувалася нею відповідно до відомостей. Виходячи із вищевикладеного суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Позивачкою за основним позовом заявлено позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 1143,36 грн.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як встановлено в судовому засіданні заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 не встановлено, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову.

Позивачкою за основним позовом ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України , відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки позивачкою не надано до суду жодного доказу, щодо спричинення їй моральної шкоди, то суд не вбачає законних підстав для задоволення позову і в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст.88 ЦПК України із ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі розмірі 81 грн., а із ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 214 грн.60 коп.

Керуючись: ст. ст. ст. 40, 47,115,116,117, 134 135-1, 136, 148 232, 233,237-1 КЗпП України, ст. ст. 3,7,11, 27, 31, 59, 60, 61, 81, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати незаконними звільнення ОСОБА_1 по п.8 ст.40 КЗпП України.

Зобовязати ОСОБА_4 внести зміни в трудову книжку ОСОБА_1, вказавши причину звільнення ст.38 КЗпП України та дату звільнення 30 листопада 2006 року.

В іншій частині позову відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 суму заподіяної шкоди у розмірі 5233 грн. 17 коп., а також судові витрати у розмірі 81 грн., всього 5314 грн. 17 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 214 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар