Справа № 4-с/2506/5/12 Провадження № 22-ц/2590/2013/2012 Головуючий у I інстанції Литвиненко І. В. Доповідач - Горобець Т. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2012 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого - Судді Горобець Т.В.,

Суддів Острянського В.І., Страшного М.М.

При секретарі Мартиновій А.В.

З участю ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного Чернігівської області апеляційну скаргу с ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2012 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на неправомірні ,дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби ОСОБА_2

встановив:

В апеляційній скарзі на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 травня 2012 року, якою скарга ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби ОСОБА_2 задоволена частково, апелянт просить зазначену ухвалу в частині відмови в задоволенні вимог про зобов'язання суб"єкта оскарження видати ОСОБА_1 200,00 грн. скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині: зобов'язати суб"єкта оскарження видати ОСОБА_1 200,00 грн. в повному обсязі касовим ордером або електронною поштою. В іншій частині ухвала суду не оскаржується.

ОСОБА_1 вважає ухвалу суду в оскаржуваній частині незаконною з тих підстав, що судом було порушено вимоги ч.2 ст. 387 ЦПК України , так як не було вирішене питання щодо способу, яким має бути усунуте порушення його прав.

Також, на думку апелянта, суд допустив неповноту з"ясування обставин по справі, невірно встановив обставини, що мають значення для справи, неправильно оцінив докази, наявні у справі, безпідставно не залучив до справи, докази, які мають значення для справи, тобто, порушив ч.2 ст. 160 ЦПК України.

На обгрунтування зазначених доводів, ОСОБА_1 посилається на наявні у справі докази неправомірності дій суб"єкта оскарження щодо тривалого невиконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23.05..2008 року про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди.

Незаконність ухвали суду від 18.05.2012 року ОСОБА_1 вбачає також у тому , що суд першої інстанції розглянув справу без додатково витребуваних матеріалів вихідної кореспонденції відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які, на думку апелянта, могли спростувати твердження суб"єкта оскарження про вжиття належних заходів для виконання рішення суду від 23.05.2008 року.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що суд не звернув уваги на його доводи про типравне умисне затягування суб"єктом оскарження реального виконання рішення Деснянського районного суду від 23.05.2008 року. За період, поки рішення не виконувалось, з 09.03.2011 року був змінений закон, а саме норма Закону України „ Про виконавче провадження", якою регламентується порядок виплати стягувачу грошових сум. Зміни у Законі позбавляють його можливості отримати стягнуті за рішенням 200,00 грн. в повному обсязі, так як виплата стягнутої суми має проводитись після 09.03.2011 року з відрахуванням вартості ьакнківських чи поштових послуг за рахунок стягувача. Саме ст.45 ЗУ „ Про виконавче провадження", яка діє в редакції Закону від 04.11.2010 року( зі змінами та Доповненнями, внесеними Законом України від 22.09.2011 року Ж3773-У1) та яув набрала чинності з 09.03.2011 року, погіршила його права у порівнянні з ст. 44 ЗУ « Про виконавче провадження," яка діяла у редакції до внесення змін Законом « 2-З77З-УІ і передбачала право стягувача отримати стягнуті кошти по чеку, виданому виконавчою службою. Враховуючи наведене, апелянт вважає, що суд мав застосувати ст. 22 Конституції України та керуватись законом, який діяв до внесення змін до Закону , який діє з 09.03.2011 року. До апеляційної скарги додані додаткові документи, які, на думку апелянта, свідчать про існування реальної можливості виконати рішення про стягнення коштів шляхом видачі заявнику касового чеку на даний час ( а.с. 105-107).

ОСОБА_1 посилається також на порушення судом першої інстанції ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод , ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод та на рішення Європейського Суду, ухваленого по конкретних справах щодо неприпустимості використання правової казуістики та прийняті законів, які перешкоджають, виконанню рішень суду .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги , перевіривши законність судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції , апеляційний суд приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає , виходячи з наступного. / .

Судом першої інстанції встановлено та не оскаржується особами, які беруть участь у справі, що вимоги ОСОБА_1 остаточно сформульовані 22.12.2011 року та підтримані у судовому засіданні заявою від 16.05.2012 року , зводились до наступного :

1) визнати неправомірними дії суб"єкта оскарження, який не повідомив

ОСОБА_1 про виконання чи не виконання рішення Деснянського

районного суду м. Чернігова від 23.05.2008 року за виконавчим листом від

15.08.2008 року, та з своєї вини не здійснив своєчасне отримання

скаржником 200,00 грн.;

2) визнати неправомірними дії суб"єкта оскарження, який порушив ч.З

ст.41 Закону України „ Про виконавче провадження", так як останній не

надіслав 01.03.2011 ОСОБА_1 та в Деснянський районний суд копії

постанови про відновлення виконавчого провадження;

3) визнати неправомірними дії суб"єкта оскарження, який порушив ч.і

ст. 41 Закону України „ Про виконавче провадження", щодо відновлення

виконавчого провадження в 3-денний строк з дня отримання ухвали суду;

4) визнати дії суб"єкта оскарження неправомірними, так як він не

заявив самовідвід при здійсненні виконавчого провадження, у той час, як

була постановлена ухвала суду від 17.01.2011 року про визнання дій

старшого державного виконавця Єжова М.В.по поверненню без виконання

рішення суду від 23.05.2008 року, неправомірними;

5)зобов"язати суб"єкта оскарження видати ОСОБА_1 на руки 200,00 грн., в повному обсязі витратним касовим ордером або електронною поштою згідно рішення суду від 23.05.2008 року ( а.с.8-10, 169).

Зазначені вимоги скарги були повністю підтримані ОСОБА_1 в судовому засіданні згідно письмової заяви від 16,05.2012 року ( ах.169).

Ухвалюючи судове рішення 18.05.2012 року, суд першої інстанції визнав обґрунтованою скаргу ОСОБА_1 лише в частині п.2 та п.З вимог його скарги. В іншій частині у задоволенні вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Як вбачається із змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 оскаржує судове рішення у частині відмови у задоволенні його вимог про зобов'язання суб"єкта оскарження видати йому на руки чек на 200,00 грн., для забезпечення можливості їх отримати в повному обсязі або електронною поштою, вважаючи, що в даному випадку суд безпідставно не застосував ст. 44-1 Закону України „ Про виконавче провадження", яка діяла до 09.03.2011 року і якою така можливість була передбачена.

Відмовляючи в задоволенні цієї частини вимог скарги ОСОБА_1, суд першої інстанції послався на безпідставність вимог скаржника та на ст. 45 Закону України „ Про виконавче провадження", чинну в редакції на час ухвалення судового рішення, зазначивши, що . Наведеною правовою нормою не передбачено виконання судових рішень про стягнення грошових коштів у такий спосіб, про який заявлено скаржником.

Таке судове рішення по суті є вірним, оскільки суд не може зобов'язувати суб"єкт оскарження вчиняти дії чи діяти у спосіб, не передбачений законодавством. Стаття 44-1 Закону України „ Про виконавче провадження „ , на яку посилається скаржник, на час постановления оскаржуваної ухвали втратила свою чинність.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції частини 2 ст. 387 ЦПК України, на думу апеляційного суду не заслуговує на увагу, оскільки,: за змістом наведеної процесуальної норми при ухваленні судового рішення за скаргою, суд, лише встановивши неправомірність дій,бездіяльності чи рішення суб"єкта оскарження, зобов"язує його задовольнити вимогу заявника та усунути порушення, або іншим шляхом поновлює права заявника, порушені, саме такими неправомірними діями, які визнано неправомірними.

Як вбачається із змісту вимог скарги, ОСОБА_1 по даній справі не оскаржувались дії чи бездіяльність суб"єкта оскарження ОСОБА_3 щодо не виконання заяви стягувача про видачу йому чека на суму 200,00 грн. на виконання рішення суду від 23.05.2008 року від 31.01.2011 року, що була подана на адресу відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України( а.с.74) та факт отримання якої визнається останнім ( 70 ). Тобто, питання правомірності дій чи бездіяльності щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 31.01.2011 року про видачу чека на 200,00 грн., не було предметом оскарження, отже, вимоги в зазначеній частині не підлягали задоволенню.

Ухвалою суду від 17.01.2011 року вимоги ОСОБА_1 про зобов"язання суб"єкта оскарження ОСОБА_2 видати заявнику чек на 200,00

грн., не були задоволені, ухвала набрала законної сили ( а.с.16-18).

Із змісту ухвали суду від 18.05.2012 року вбачається, що вимоги про

неправомірність дій суб"єкта оскарження було задоволено судом лише стосовно вимоги п.2) - несвоєчасного винесення постанови про відновлення (Виконавчого провадження та п.З)- не надіслання ОСОБА_1 та у Деснянський суд м. Чернігова копії постанови про відновлення виконавчого Провадження. Таким чином, вимога скаржника про зобов'язання суб"єкта оскарження видати на руки чек на отримання 200,00 грн. саме з підстав неправомірності дій, зазначених у п,2 та п.З скарги , не ґрунтуються на положеннях ч. 2 ст. 387 ЦПК України, у. зв"язку з чим, не підлягали задоволенню. .

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом ч.2 ст. 160 ЦПК України, якою визначено повноваження головуючого по справі у судовому засіданні, а також доводи про ухвалення судового рішення без надходження та дослідження у судовому засіданні витребуваних документів від суб"єкта оскарження, не можуть бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення, так, як наведені апелянтом обставини не вплинули на правильність вирішення скарги по суті в частині вимог про зобов'язання суб"єкта оскарження видати ОСОБА_1 чек на суму 200,00 грн.

Посилання у скарзі на практику Європейського Суду, Конвенцію про захист прав людини і основних свобод, з огляду на вищезазначене, також не можугь бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги, з наведенням мотивів та обґрунтування неправомірності дій суб"єкта оскарження стосовно неналежного виконання останнім вимог Закону України „ Про виконавче провадження" за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 з заявою від 31.01.2011 року про виконання рішення шляхом видачі стягувану чеку на суму 200,00 грн., по даній справі також не заслуговують на увагу ,так, як зазначені обставини не були Предметом оскарження і не визнавались не правомірними ухвалою від 18.05.2012 року.

Враховуючи наведене та з огляду на положення ст. 303 ЦПК України щодо меж апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. 203, 304, 307,312, 313,315,317,319,324, 383 - 388 ЦПК України, апеляційний суд ,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити. Ухвалу Деснянського районного суду ОСОБА_4 від 18 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: