Апеляційний суд Івано-Франківської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2012 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Девляшевського В.А., Ясеновенко Л.В.

секретаря Юрків І.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 11 листопада 2011 року, -

в с т а н о в и л а:

в червні 2011 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, мотивуючи його тим, що відповідач 02.11.2010 року позичив у нього гроші в сумі 650 000 грн., що підтвердив розпискою, відповідно до якої зобовязувався повернути борг до 30.05.2011 року, однак зобовязання щодо повернення вказаної суми позики відповідач не виконав і гроші не повернув. Тому просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 650 000 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та судові витрати.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 11 листопада 2011 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору позики в сумі 650 000 грн. та судові витрати. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають

значення для справи, зазначає, що при постановленні рішення судом не взято до уваги те, що розписка була написана не 02.11.2010 року, а 28.04.2011 року, про що ствердили свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4 Договір оренди приміщень, вказаний у розписці, було укладено 26.11.2010 року в звязку з його, ОСОБА_2, тяжким матеріальним становищем, тому станом на 02.11.2010 року ніяких майнових зобовязань між ними бути не могло. Судом не було допитано в якості свідків осіб з числа працівників бази, які могли б підтвердити, що саме 28.04.2011 року він на вимогу ОСОБА_1 з метою впорядкування грошових відносин, що виникли внаслідок договору оренди від 26.11.2010 року, поїхав писати розписку та взяв на себе неіснуюче грошове зобовязання про отримання в борг 650 000 грн., чого насправді не було. Судом взято до уваги тільки свідчення дружини ОСОБА_1 про факт отримання грошей, хоча свідками повинні бути незаінтересовані особи. Суд відмовив у прийнятті як доказу диску з відеозаписом та не дав належну оцінку його зверненням до правоохоронних органів щодо неправомірних дій позивача. Тому просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 відмовити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, ОСОБА_2 в судове засідання з причин, визнаних апеляційним судом неповажними, не зявився, що згідно ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що 02.11.2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 650 000 грн. на строк до 30.05. 2011 року, про що власноручно написав розписку. 26.11.2010 року між ними також було укладено договір оренди приміщень, відповідно до якого ОСОБА_2 надав в оренду ОСОБА_1 нежитлову будівлю по вул. Гетьманська, 56/2-56/15 в м. Коломия. Згідно розписки відповідач зобовязувався повернути борг до 30.05.2011 року, після чого дана розписка та договір оренди приміщень повинні були анулюватись. Оскільки ОСОБА_2 суму боргу не повернув, то на підставі ст. ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України суд стягнув із нього на користь ОСОБА_1 позику в сумі 650 000 грн. та судові витрати. У стягненні моральної шкоди відмовлено у звязку з відсутністю правових підстав для її відшкодування при договірних відносинах сторін.

Суд першої інстанції відхилив доводи ОСОБА_2 про безгрошовість укладеного договору позика, написання розписки під психологічним тиском, погроз фізичної розправи зі сторони ОСОБА_1, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень відповідач не навів.

Висновок суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи, 2 листопада 2010 року ОСОБА_2 надав розписку про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 650 000 грн., які зобовязувався повернути в термін до 30 травня 2011 року.

У розписці зазначені: сторони зобовязання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, та особистий підпис позичальника.

Судом при ухваленні оскаржуваного рішення правильно було взято до уваги, що розписка, написана власноручно ОСОБА_2, чого він не заперечив у судовому засіданні, є фактом укладення договору позики між ним та ОСОБА_1 та доказом передачі йому грошових коштів.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, а розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про безгрошовість укладеного договору позика, написання розписки в інший час, ніж зазначений в ній, під психологічним тиском, погроз фізичної розправи зі сторони ОСОБА_1

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч. 2 ст.1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а повинна бути підтверджена лише належними і допустимими доказами ( ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на як підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Саме ОСОБА_2, оспорюючи дату написання розписки, повинен був довести таку обставину. Посилання апелянта на безпідставне відхилення судом першої інстанції його клопотання про прийняття як доказу диску з відеозаписом, колегія суддів відхиляє, оскільки з пояснень самого відповідача вбачається, що на зазначеному відеозаписі відтворено обставини зустрічі сторін 28.04.2011 року на території оптової бази в м. Коломия у присутності свідків.

Разом з тим, указуючи на безгрошовість договору позики і посилаючись на показання свідків, ОСОБА_2 не довів, що розписка була написана ним під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини (ст. ст. 230-233 ЦК України), внаслідок чого допускаються в якості доказів пояснення свідків і правочин визнається недійсним. Згідно зі ст. 1051 ЦК України він має право оспорити договір позики із цих підстав.

Проголошена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину може бути спростована за позовом про визнання його судом недійсним з підстав, установлених законом. Однак ОСОБА_2 такого позову не предявляв. Факт написання розписки саме відповідачем підтверджено його особистими поясненнями.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач при написанні розписки діяв під психічним тиском та погрозами фізичної розправи зі сторони ОСОБА_1

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність тиску з боку контрагента або інших осіб.

Як видно з відмовного матеріалу Коломийського МВ УМВС № 1337/1723, постановою ст. оперуповноваженого Коломийського МВ УМВС від 19.05.2011 року, затвердженою начальником МВ УМВС та погодженою прокурором м. Коломия, в порушенні кримінальної справи за результатами перевірки заяви ОСОБА_2 з приводу дій ОСОБА_1 відмовлено на підставі ст. 6 п. 2 КПК України за відсутністю в діях ОСОБА_1 ознак кримінально-караного діяння. При цьому, з відмовних матеріалів вбачається, що 19.05.2011 року ОСОБА_2 власноручно написав заяву, в якій просить припинити розгляд його заяви з приводу дій ОСОБА_1, оскільки претензій до нього не має, наявний спір вони вирішили шляхом переговорів.

Статтею 15 КПК країни встановлено, що ніхто не може бути визнаний винним у вчиненні злочину інакше як за вироком суду і відповідно до закону, тому колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів щодо неправомірних дій позивача як доказ нечинності написаної відповідачем боргової розписки.

Вказівка у розписці на укладення сторонами 26.11.2010 року договору оренди приміщень, на думку колегії суддів свідчить про такий спосіб забезпечення ОСОБА_2 виконаннязобов'язань, взятих ним за договором позики.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, повно і всебічно встановивши обставини справи та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосував правові норми і ухвалив законне й справедливе рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 11 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Девляшевський В.А.

ОСОБА_5