АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/8515/12 Справа № 2/0424/264/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2012 року м. Дніпропетровськ

04 жовтня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 Воджиба Мирзобоєвича на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 червня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 Воджиба Мирзобоєвича про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

12 жовтня 2011 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 14.10.2008 року між сторонами укладено договір займу, згідно якого відповідач отримав у борг 15400,0 грн. на строк до 29.10.2008 року, але зобов»язання не виконав, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в сумі 15400,0 гривень, 3% річних в сумі 1348 гривень 03 коп., інфляційні витрати - 5236 гривень 00 коп. та судові витрати.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 червня 2012 року позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_6 Воджиба Мирзобоєвича на користь ОСОБА_7 заборгованість в сумі 15400,0 гривень, 3% річних в сумі 1346 гривень 77 коп., інфляційні витрати 4650 гривень 80 коп., а всього - 21397 гривень 57 коп.; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 14.10.2008 року між сторонами укладено договір займу, згідно якого відповідач отримав у борг від позивача 15400,0 грн. на строк до 29.10.2008 року, що стверджується відповідною письмовою розпискою відповідача (а.с. 36). До цього часу борг відповідачем не повернуто.

Факт власноручного написання даної розписки відповідачем визнано сторонами у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1051 ЦК україни позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги правильність наведених в оскаржуваному рішенні розрахунків розміру 3% річних від простроченої суми та нарахувань у зв»язку із зростанням індексу інфляції, колегія дійшла висновку, що місцевий суд правомірно стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 15400,0 гривень, 3% річних в сумі 1346 гривень 77 коп., інфляційні витрати в розмірі 4650 гривень 80 коп., а всього - 21397 гривень 57 коп.

Колегія не приймає до уваги твердження апелянта, що гроші у позивача він не позичав, а розписку написав під впливом загрози застосування насильства, оскільки до правоохоронних органів з приводу зазначених обставин відповідач з 2008 року до цього часу не звертався, що визнано ним у судовому засіданні; будь-які інші докази на підтвердження доводів апеляційної скарги не надані. У суді апеляційної інстанції клопотання з приводу надання чи витребування доказів не заявлено.

Крім того, у судовому засіданні представником відповідача визнано, що під час написання розписки до ОСОБА_6 фізичне насильство позивачем застосоване не було.

Відповідачем ОСОБА_6 позов про визнання договору позики від 14.10.2008 року недійсним не пред»явлено.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги правильне застосування місцевим судом вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 Воджиба Мирзобоєвича - відхилити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді