Номер провадження № 22-ц/1590/5175/12
Головуючий у першій інстанції Домусчі
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2012 м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Сватаненка В.І.

судді Суворова В.О.

судді Черевка П .М.

за участю секретаря Лисенка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 - Про стягнення боргута за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Про визнання договору позики недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, уточнений у подальшому, в якому зазначив, що 15.01.2010 року він надав відповідачу у борг 60000 доларів США, що еквівалентно 480000 грн., про що була складена письмова розписка. У розписці було зазначено повернення позики на його першу вимогу. У послідуючому відповідач неодноразові його вимоги про повернення боргу не виконав.

Тому позивач вважав, що з відповідача підлягає стягненню сума боргу 480000 грн, проценти за користування грошовими коштами за період з 15 січня 2010 року по 15 травня 2011 року 54199,43 грн. компенсацію витрат на правову допомогу 15800 грн., відшкодування судових витрат 1820 грн.

Відповідач позов не визнав та у травні 2010 року звернувся до суду із вказаним зустрічним позовом, посилаючись на те, що договір позики позивач з ним не укладав та гроші не передавав. Боргова розписка, на яку посилається позивач, отримано невідомими особами із застосування фізичного впливу 21 квітня 2010 року, а з позовом ОСОБА_3 звернувся до суду 22 квітня 2010 року. Тому просив суд визнати договір позики, як правочин, недійсним, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 позов підтримав, зустрічний позов не визнав. У судових дебатах представник позивача вважав, що в частині позову про стягнення витрат на правову допомогу слід задовольнити в сумі 10508,80 грн. Відповідач та його представник позов ОСОБА_3 не визнали, зустрічний позов підтримали.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 11 січня 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 480000 грн., проценти за користування грошовими коштами 54199 грн., судові витрати 1820 грн. В частині стягнення витрат на правову допомогу відмовлено. Стягнуто також з ОСОБА_2 судовий збір 1399 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 просить рішення скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2, а в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та суд неповно зясував обставини, що мають важливе значення для правильного вирішення справи. Як підстави скасування рішення апелянт зазначає, що суд не дав належну оцінку письмовим доказам психологічного та фізичного впливу на ОСОБА_2 невідомими особами вечором 21 квітня 2010 року з метою отримання розписки про отримання у борг 60000 доларів США 15.01.2010 року. Крім того, вказує, що призначена судом експертиза не надала відповіді на питання про час нанесення печатного та написання рукописного тексту на даній розписці.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК Україн, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом першої інстанції встановлено, що в підтвердження укладення договору позики з ОСОБА_2, ОСОБА_3 надав розписку від 15.01.2010 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 отримав в нього грошові кошти у розмірі еквівалентному 60000 доларів США, які ОСОБА_2 зобовязався повернути ОСОБА_3 на першу вимогу останнього.

Тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що форма і зміст боргової розписки свідчить про те, що між сторонами у справі виникли зобовязання за договором позики, а саме одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що 15.01.2010 року сторонами у справі був укладений договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 60000 доларів США, про що останій підписав власноручно розписку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається та було встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 на першу вимогу ОСОБА_3 борг за договором позики не повернув.

Тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що зобовязання за договором позики порушені ОСОБА_2 і права ОСОБА_3 підлягають захисту судом шляхом стягнення на його користь заборгованості за договором позики.

Визначаючи розмір заборгованості за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість складається з суми основного боргу у розмірі 480000 грн. за курсом гривні до долару США НБУ на день укладання договору позики, процентів за користування грошовими коштами у розмірі 54199 грн.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Цивільним законодавством України встановлюється презумпція оплатності договору позики, що, враховуючи зазначені норми ст. 1048 ЦК України та конкретні обставини справи означає правомочність ОСОБА_3 щомісяця одержувати проценти від суми позики в розмірі, що визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про Національний банк України та постанови Правління Національного банку України Про затвердження Положення про процентну політику Національного банку України від 18.08.2004 року № 389, облікова ставка Національного банку України - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших субєктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку.

Розмір облікової ставки Національного банку України на відповідний період затверджується постановами Правління Національного банку України, який також підтверджується матеріалами справи за період з лютого 2010 року по 15.05.2011 року.

Під час розгляду справи судом першої інстанції був правильно зроблений розрахунок процентів, який становить 54199 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню борг з урахуванням процентів за користування грошовими коштами.

Тому суд обґрунтовано задовольнив позов в цій частині вимог.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд безпідставно не врахував, що ОСОБА_3 не надано доказів щодо передачі ОСОБА_2 грошових коштів у борг за договором позики, не приймаються до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції переконливих доказів у підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову, та обґрунтування зустрічного позову, а саме, того, що він не отримував грошових коштів за договором позики від 15.01.2010 року.

Навпаки судом першої інстанції з достовірністю встановлено, що 15.01.2010 року ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_3 у борг 60000 доларів США, які зобовязався повернути на першу вимогу останнього, що підтверджується розпискою від 15.01.2010 року, підписану ОСОБА_2 власноручно.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи ОСОБА_4 науково-дослідного інституту судових експертиз № 7973/02 від 30.09.2011 року, підпис від імені ОСОБА_2 та рукописний запис, розташовані у борговій розписці від 15.01.2010 року на суму 60000 доларів США виконані самим ОСОБА_2, який на момент виконання підпису та запису знаходився під впливом природних збиваючих факторів, серед яких могли бути як зовнішні, так і внутрішні.

З вказаного висновку судового експерта вбачається, що ОСОБА_2 підписував розписку, а тому у суду відсутні сумніви щодо отримання ним у борг від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі еквівалентному 60000 доларів США.

Вказаний висновок експертизи, всупереч доводів апелянта є повним, ясним, визначеним та конкретним, в ньому експертом досліджені всі подані йому об'єкти та надано вичерпні відповіді на порушенні перед ним питання, що відповідає вимогам Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки матеріалів та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5, ст. 147 ЦПК України та роз'ясненням, які викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року № 8 (з послідуючими змінами та доповненнями) Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах.

Так, при дослідженні експертного висновку було зясовано додержання вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Висновки експерта узгоджуються з його дослідницькою частиною. В основу експертного висновку покладені факти, а не припущення. Експертний висновок є обгрунтованим та конкретним.

Вищевказане свідчить про те, що висновок судово-почеркознавчої експертизи додержавний принцип обєктивності дослідження.

Щодо позовних вимог по зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції обґрунтовано не було прийнято до уваги посилання ОСОБА_2 на наявність кримінальної справи порушеної за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України за фактом незаконного позбавлення волі ОСОБА_2 21.04.2010 року, що підтверджується довідкою від 14.03.2011 року № 4/2190 наданої СУ МВС України в Одеській області, з урахуванням відповіді ГУ МВС України в Одеській області від 18.06.2010 року № 31/2-Г-229, та на наявність інших доказів, повязаних з цією подією, залучених до матеріалів справи, оскільки ОСОБА_2 не обґрунтовано причинний звязок зазначених подій до спірних правовідносин, що виникли в рамках договору позики укладеного між сторонами та з тих підстав, що вказані твердження ні чим не підтверджені.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 15800 грн. то рішення суду в цій частині є не законним і необґрунтованим, винесеним з порушенням вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави. Тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Згідно до витягу із договору №39-2903/2010 від 29.03.2010р. із змінами та доповненнями ОСОБА_5, як адвокат ОСОБА_4 обласної колегії адвокатів надає ОСОБА_3 практичну правову (юридичну ) допомогу в ході здійснення дій при першому розгляді в Приморському районному суді м.Одеси цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за ОСОБА_3 сплатив згідно до квитанції 15800 грн.

ОСОБА_3 була надана копія розрахунку до вказаного договору ( а.с.222-224 ), з якого вбачається, що адвокатом за період з 29.03.2010 року по 11.01.2011 року було надано 21 вид юридичних послуг так були витрачені 28 годин на правову допомогу позивачу, з погодинною оплатою у розмірі, який не перевищує 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи у відповідний період.

З даного розрахунку слід виключити послуги під №1 консультація клієнта з питань повязаних з порядком стягнення боргу ( 347,60 грн.); під № 2 визначення нормативної бази… ( 1060,80 грн.); під № 8 підготовка запиту на імя начальника адресного бюро ( 725,60 грн.).

Таким чином, загальна сума витрачена ОСОБА_3 на правову допомогу, яка підлягає відшкодуванню, складає 10154,40 грн.

Таким чином, ОСОБА_3 вимушено, у зв'язку з порушенням його прав, поніс додаткові витрати на правову допомогу.

Згідно до ст. 27 ЦПК України сторони мають право користуватися правовою допомогою. Згідно до ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. Згідно до ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи.

При стягненні з ОСОБА_2 зазначених витрат на правову допомогу, судом враховується, що Постановою КМУ від 27.04.2006 року № 590 Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави, встановлений граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, який не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Отже, неправильне застосування судом першої інстанції норм права, а саме, ст. 215 ЦПК України та ч. 2 ст. 625 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову частково.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 січня 2012 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_3 в частині відмови позову про стягнення витрат на правову допомогу скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3: у відшкодування витрат за правову допомогу 10154,40 грн.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В.І. Сватаненко

ОСОБА_6

ОСОБА_7