Справа № 2-221/11
Справа № 0417/2-75/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 червня 2012 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючої судді: Слюсар Л.П.,

при секретарі: Щіголєвій Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики. Під час судового розгляду позивачкою неодноразово уточнювались позовні вимоги. В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві і в ході судового засідання посилалась на те, що 12 березня 2003 року вона продала квартиру, за адресою АДРЕСА_1, що належала їй на праві приватної власності, яку подарувала їй її мати, та отримані кошти позичила відповідачу ОСОБА_2 строком на два роки за умови, що він поверне гроші в сумі, необхідній для придбання аналогічної квартири, що вона продала. Протягом 2003-2004 років відповідач не повернув борг, але на її вимогу надав власноручно написану розписку від 25.08.2004 року і зобов'язався повернути таку ж суму грошових коштів не пізніше 01.03.2005 року або у цей же строк придбати квартиру, аналогічну проданій 12.03.2003 року. У встановленому домовленістю порядку та строк відповідач свій обов'язок не виконав, чим порушив умови угоди. Раніше звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики вона не мала можливості у зв'язку з відсутністю у неї розписки від 25.08.2004 року, яку вона вважала загубленою. Відповідач погрожував їй, що якщо вона звернеться до суду з позовом до нього стосовно боргу по розписці, то він забере у неї сина, зникне в невідомому напрямку, і вона більш ніколи не побачить дитину. Всі свої цінні речі вона вимушена була приховувати у своїх знайомих та друзів, бо знала, що при першій ліпшій можливості відповідач буде намагатись знищити її цінні речі, документи, в тому числі і розписку. Період її життя з травня 2005 року по червень 2008 року пов'язаний з постійними переїздами та її боротьбою з відповідачем за проживання з сином. Відповідачу все ж таки вдалося шляхом обману забрати у неї їх сина та ховати його від неї протягом травня 2007 року по квітень 2008 року. В березні 2008 року на її спроби побачитись з сином в дитячому садочку відповідач відповів знову побоями. В червні 2008 року вона зібрала свої речі: одяг, взуття, документи та переїхала жити з сином до м. Павлоград, але серед всіх своїх речей нажаль вона не знайшла розписку від 25.08.2004 року. Вважає, що обставини її життя, а саме те, що вона і її малолітній син завдяки обману ОСОБА_2 залишились без житла та вимушені мешкати в іншому місті, і те, що фактично 4,5 років (з травня 2005 року по листопад 2009 року) розписка була втраченою та вона не мала ніякої можливості скористатись своїм правом звернення до суду, об'єктивно унеможливили її звернення за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Вона неодноразово зверталась до відповідача при зустрічі з ним з усними вимогами повернути їй позичені грошові кошти, але він знаючи, що в мене немає складеної ним розписки від 25.08.2004 року, намагався ухилитися від обов'язку повернення грошей і до теперішнього часу він так і не виконав ї вимоги. В листопаді 2009 року їй зателефонувала її подруга ОСОБА_3 та повідомила, що знайшла у себе якісь її документи. В грудні 2009 року вона приїхала до неї в м. Дніпропетровськ та побачила, що серед документів, які зберігались у подруги, знаходилась розписка від 25.08.2004 року. З грудня 2009 року вона вирішила збирати кошти на сплату судових витрат при зверненні до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, але необхідної суми так і не зібрала, оскільки вона з сином живуть самі і для них сума судового збору є великою. Відповідач не виконавши прийняті на себе зобов'язання за договором, прострочив його виконання.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції, яку відповідач зобов'язаний сплатити на її користь складає 117 422,24 грн.

Три процента річних від простроченої суми:

79 485,00 грн. : 365 : 100 % х 3 % х 365 дн. = 2384,55 грн.

Сума грошових коштів, що дорівнює 3% річних від простроченої суми склала 2384,55 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача перед нею за договором позики від 25.08.2004 року, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми склала 119 806,79 грн. (117 422,24 грн. + 2384,55 грн.).

Просила суд: поновити строк позовної давності у звязку з тим, що обставини склались так, що у звязку з умовами, які від неї не залежали, вона не могла вчасно звернутись до суду; стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу за договором позики від 25.08.2004 року з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, у розмірі 119 806,79 грн.; стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Позивачка у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні уточненні позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що з ОСОБА_1 (позивачкою по справі) він познайомився у січні 2001 року в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська, яка на той час працювала секретарем судді Логвиненко В.М., і була секретарем при розгляді цивільних справ за його позовами про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними. З червня 2002 року по 18.05.2007 року він з позивачкою проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період спільного проживання, 19.02.2004 року у них народився син - ОСОБА_4. Про народження сина та про їх відносини вони не сповіщали своїх батьків і деяких родичів. В серпні 2004 року, після відвідування їх місця проживання бабусею позивачки - ОСОБА_5 їх відносини погіршилися, 25.08.2004 року позивачка в присутності сина влаштувала скандал і змусила його написати розписку про те, що він зобов'язується повернути 15000 доларів США, отриманих невідомо коли від позивачки, після продажу її квартири за адресою АДРЕСА_2, пояснюючи, що бабуся на неї дуже кричить, і вимагає пояснення про те, куди поділася її квартира. Пояснила також, що у її бабусі істерика, і заспокоїться остання якщо побачить якийсь письмовий документ. Він намагався заспокоїти позивачку і запропонував їй пояснити своїй бабусі про те, що він купив земельну ділянку на вул. Прибережній в м. Дніпропетровську, а право власності на неї оформили на її (позивачки) ім'я. Однак, остання погрожувала зникненням з дитиною в невідомому напрямку змусила написати та видати таку розписку. Надалі щодо вимагання з боку позивачки в правоохоронні органи він не звертався, так як жодних вимог щодо зазначених в розписці зобов'язань позивачка до нього не пред'являла. Зазначена розписка завжди перебувала у них в документах і нікуди не зникала, 18.05.2007 року, їх відносини були припинені і всі речі позивачки він перевіз на вул. Коксову в м. Дніпропетровську, в тому числі і всі документи, серед яких була і зазначена розписка, собі він залишив її копію. У зв'язку з тим, що позивачка продала земельну ділянку за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Прибережна, 4-3, яка була придбана ними при спільному проживанні в 2003 році, в 2009 році він звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, визнання права власності на ? частину земельної ділянки. В період розгляду справи в Самарському суді позивачка заявила, що подаватиме позов до Індустріального районного суду з вимогами виконання зобов'язань по розписці від 25.08.2004 року, незважаючи на пропущений строк позовної давності. Ніколи позивачка не повідомляла про втрату розписки від 25.08.2004 року, крім того у них вдома було багато копій даної розписки. В Самарському районному суді при розгляді цивільної справи про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої по вул. Прибережній, 4-3в м. Дніпропетровську позивачка власноруч вказала в запереченнях від 29.07.2009 року на його позов і стверджувала про те, що нібито він взяв у неї половину грошей, а в даному позові вказує, що сума отриманих ним від неї грошей становить 15000 доларів США, причому дату передачі грошей не вказує, в той час, як продаж квартири № 13 в житловому будинку № 107-Б в м. Дніпропетровську була здійснена за 11600 гривень. Крім того, договір купівлі-продажу квартири був укладений тільки після того, як 11.03.2002 року за кредитним договором від 27.12.2002 року був повністю погашений борг позивачки, який становив 22000 грн. Дану суму грошей позивачка отримала від Кредитної спілки Взаємний кредитпід заставу своєї квартири № 13 в житловому будинку № 107-Б по пр. Кірова в м. Дніпропетровську для придбання квартири № 36 в житловому будинку № 12 по вул. Коробова в м. Дніпропетровську за 22900 грн. Таким чином, 17.01.2003 року за договором купівлі продажу позивачка придбала за 22900 грн. у власність трикімнатну квартиру № 36 в житловому будинку № 12 по вул. Коробова в м. Дніпропетровську та 31.03.2003 року придбала за дорученням автомобіль НОМЕР_1 за 950 доларів США. 10.06.2003 року позивачка продала трикімнатну квартиру № 36 в житловому будинку № 12 по вул. Коробова в м. Дніпропетровську ОСОБА_6 за 22850 грн. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Свідок ОСОБА_7, подруга позивачки, вказала що з позивачкою знайома з 8 класу школи, разом навчалися в Юридичній академії. Оксана в 2004 році принесла їй папку з документами на збереження, в ній були якісь документи. В 2009 році перебираючи коробки вона знайшла ці документи, де і був оригінал боргової розписки. Вказала що в ОСОБА_1 завжди були складні відносини з матірю.

Свідок ОСОБА_8, мама позивачки, розповіла про те, що ОСОБА_4 Я,Б. був цивільним чоловіком її доньки ОСОБА_1 Разом вони мешкали з 2002 року. Їй з донькою належала на праві власності чотирикімнатна квартира на вул. Комсомольській в м. Дніпропетровську, яка була ними продана в 2002 році і доньці придбана квартира АДРЕСА_3, в якій вона також була зареєстрована. Без її відома обманним шляхом донька зняла її з реєстрації із квартири, після чого вони не спілкувалися два роки. Онука вперше побачила в чотири місяці. Як саме була продана квартира по проспекту Кірова у м. Дніпропетровську і куди витрачені кошти, вона не знає. З 2004 року сімя її доньки проживала в Придніпровську. Ніякі кошти від продажу квартири їй донька не передавала. Також їй не відомо про те, що донька купувала квартиру на Коробова і брала кредит на придбання квартири.

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_9, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, згідно до договору дарування квартири від 19 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10, зареєстрованому в реєстрі за №Д-1045 ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4, а 26 грудня 2002 року було укладено угоду про розірвання договору дарування ( а.с. 207-208). Відповідно до кредитного договору №27122002-К від 27 грудня 2002 року укладеним між Кредитною спілкою Взаємний кредиті ОСОБА_1, останній був наданий кредит в розмірі 22000 грн. строком до 27 березня 2003 року. На забезпечення виконання зобовязань між сторонами був укладений Договір застави, який був розірваний 26 лютого 2003 року ( а.с. 186-187). 11 березня 2003 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, за реєстровим номером Д-1083, ОСОБА_1 продала ОСОБА_11 двокімнатну квартиру №13 за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Кірова в житловому будинку №107-Б. Продаж вказаної квартири здійснено за 11600 грн. ( а.с.60). Згідно до договору купівлі-продажу від 17 січня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за №Д-20 ОСОБА_12 купила квартиру 36 , що знаходиться м. Дніпропетровськ, вул. Коробова, буд.12 ( а.с.132). Згідно до договору купівлі-продажу від 10 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_13 , зареєстрованого в реєстрі за №2665 , ОСОБА_1 продала ОСОБА_6, квартиру АДРЕСА_5 ( а.с.157).

30 квітня 2003 року ОСОБА_14 продала ОСОБА_15 земельну ділянку площею 0,0601 га по вул. Прибрежній,4-з у м. Дніпропетровську, що підтверджується договором купівлі-продажу від 30 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, за реєстровим номером Д-426.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2011 року за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_16, треті особи: територіальна громада в особі Дніпропетровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_17, Земельне управління Дніпропетровської міської ради, про встановлення факту сумісного проживання однією сімєю, визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, визнання права власності на ? частину земельної ділянки в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. В ході розгляду справи встановлено, що факт того, що ОСОБА_2 є батьком спільного з ОСОБА_1 сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, не є доказом спільного проживання однією сімєю. Наявні в матеріалах справи докази свідчать лише про періодичні зустрічі сторін ( а.с.206).

Згідно розписки від 25.08.2004 року ОСОБА_2 зобовязується повернути 15000 доларів США або придбати двокімнатну квартиру на пр. Кірова в м. Дніпропетровську з ремонтом та меблями за бажанням кредитора ОСОБА_1 в строк при вирішенні спору в суді Індустріального району по квартирі № 1 в житловому будинку № 81 по пр. Правди в м. Дніпропетровську, не пізніше 01 березня 2005 року (а.с. 7).

У відповідності до ст. 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підтвердження доводів позовної заяви позивачем була надана розписка, написана відповідачем від 25.08.2004 року. Відповідачем не заперечувався сам факт написання розписки, однак в розписці не вказано про саму передачу грошових коштів, тобто розписка є безгрошовою, крім того нею і не обумовлювалася передача коштів і в майбутньому. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що сторони періодично проживали разом, мають спільного сина, тривалий час йшли судові спори щодо визначення місця проживання дитини, встановлення факту сумісного проживання однією сімєю, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на частину земельної ділянки. Також встановлено, що позивачкою в період з 2002 по 2003 рік неодноразово купувалися та продавалися квартири, була придбана земельна ділянка, яка в 2006 році була нею продана.

Як встановлено в судовому засіданні і про що не заперечували самі сторони, кошти 25.08.2004 року ОСОБА_2 позивачкою ОСОБА_1 не передавались, оскільки в наявності в той час їх у неї фактично не було.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності суд не вбачає укладання між сторонами договору позики, позовні вимоги позивачки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні є необґрунтованими та не доказаними, тому задоволенню не підлягають в повному розмірі.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 3168 грн.

Керуючись: ст.ст. 25, 267, 268, 530, 625, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 3,7, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 3168 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня винесення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П.Слюсар