Справа № 22-ц-975/12 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н. Л.
Провадження № 22-ц/1390/975/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2012 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Бойко С.М., Шеремета Н.О.

при секретарі: Служала А.Ю.

з участю: позивача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2011 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2011 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про оспорювання батьківства, усунення перешкод у вихованні дитини, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Встановлено ОСОБА_2 дні та години зустрічей з малолітньою дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1:

- Перша та третя субота місяця з 11 год. до 16 год.;

- Друга та четверта неділі з 11 год. до 17 год.;

- Кожна середа тижня з 15 год. до 18 год.;

- Під час літніх канікул дитини 15 днів для відпочинку та оздоровлення дитини, за попереднім погодженням з матірю дитини ОСОБА_4.

Зобовязано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкод у зустрічах з дитиною ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку, визначеному судом.

Відмовлено у задоволенні позовних вимог про оспорювання батьківства, відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, таким, що не відновило в повному обсязі порушених прав, висновки суду не відповідають як обставинам справи, так і чинному законодавству. Вказує, що не являється біологічним батьком сина, що стверджувала в судовому засіданні та письмово повідомила суд відповідачка. Окрім цього, районний суд всупереч вимогам ч.2 ст. 146 ЦПК України не вжив заходів для забезпечення явки відповідачки та дитини для проведення генно-молекулярної експертизи, яка двічі призначалась та не відбулась у звязку з неявкою відповідачки. Вважає, що покази свідків судом не повинні братись до уваги, оскільки штучно створені під впливом відповідачки, зацікавленої у винесенні оскаржуваного рішення. Також вважає невірними висновки суду щодо того, що позивачу було відомо про те, що він не є біологічним батьком ОСОБА_6, оскільки він був введений в оману.

Звертає увагу суду, що районним судом порушено принцип рівності прав батьків на виховання та спілкування з дитиною, визначивши позивачу лише 15 днів під час літніх канікул, оскільки тривалість літніх канікул складає 90 діб, а зимових 15 діб. Поза увагою суду залишилось право доньки на вільне користування житлом в селі Почапи, в якому вона зареєстрована та яким користувалась до моменту виникнення судових спорів.

Окрім цього вказує, що районний суд безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки навмисним невиконання рішення органу опіки та піклування наноситься моральна шкода тому з батьків, хто не проживає з дитиною, більше того позивач позбавлений повноцінного спілкування з донькою понад 18 місяців.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо оспорювання батьківства, районний суд виходив з того, що ОСОБА_2 не вправі оспорювати своє батьківство щодо дитини ОСОБА_6, оскільки на час подання заяви про визнання батьківства знав, що не являється біологічним батьком цієї дитини, визначений порядок зустрічей з дитиною буде відповідати її інтересам, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеними.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 уклали шлюб 04.01.2003 року.

Після укладення шлюбу з відповідачкою ОСОБА_2 10.02.2004 року подав до органу РАЦС заяву про визнання батьківства, у якій визнав себе батьком дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, дав згоду на запис його батьком дитини зі зміною по батькові на Володимирович та присвоєння прізвища матері ОСОБА_6. У звязку з цим було видано повторне свідоцтво про народження дитини.

Частиною 1 ст.136 СК України встановлено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, предявивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Відповідно до ч.5 ст. 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком.

Твердження апелянта про те, що на час реєстрації його батьком дитини ОСОБА_8 він не знав, що не є її батьком, є голослівними, суперечать зібраним судом доказам.

Так, дитина ОСОБА_8 народився 13.01.1999 року, в актовому записі про його народження по батькові записано Марянович, а не Володимирович, відповідачка отримувала допомогу на сина як одинока мати.

ОСОБА_2 у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України належними та допустимими доказами не доведено того, що він зустрічався з відповідачкою та мав з нею інтимні стосунки у 1998 році, тобто міг бути біологічним батьком цієї дитини.

Крім того, доказом того, що позивач у 2004 році знав, що він не є батьком ОСОБА_8, є і те, що якби він знав, що є його батьком, то міг визнати своє батьківство і до одруження з відповідачкою, і відразу після одруження 04.01.2003 року, а він подав заяву про визнання батьківства лише після народження у сторін 15.12.2003 року спільної дитини доньки ОСОБА_5.

Твердження апелянта про те, що районний суд всупереч вимогам ч.2 ст. 146 ЦПК України не вжив заходів для забезпечення явки відповідачки та дитини для проведення генно-молекулярної експертизи, яка двічі призначалась та не відбулась у звязку з неявкою відповідачки, не вплинуло на законність та обґрунтованість рішення суду, оскільки відповідачка визнала той факт, що позивач не являється біологічним батьком сина.

Відповідно до ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обовязки у сімейних відносинах, шлюбі та сімї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

Частиною 1 ст.159 СК України визначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Районним судом встановлено, що донька сторін зареєстрована за місцем проживання батька в ІНФОРМАЦІЯ_3, однак фактично проживає з матірю у м. Львові.

Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради 11.04.2011року виніс рішення про призначення ОСОБА_2 днів та годин зустрічей з малолітньою донькою ОСОБА_5.

Визначений судом порядок участі позивача у вихованні доньки враховує інтереси дитини та не позбавляє можливості ОСОБА_2 за погодженням із відповідачкою спілкуватись із дитиною і поза встановленим порядком.

Оскільки позивачем не подано доказів того, що ОСОБА_4 не виконувала рішення органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 11.04.2011року, то суд підставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у частині відшкодування моральної шкоди.

Безпідставними є і твердження апелянта про те, що суд не дав належної оцінки доказам по справі, так як, колегія суддів вважає. що оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: