Справа № 1319/2-2249/11 Головуючий у 1 інстанції: Борейко С.В.
Провадження № 22-ц/1390/2522/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2012 року Колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Бакуса В.Я.,

секретаря Мариняк О.І.,

з участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 лютого 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи - СГІРФО Сихівського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області, орган опіки і піклування Сихівської районної адміністрації м. Львова, про визнання особистою власністю квартири та визнання втратившою право на проживання, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на квартиру, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням суду первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи - СГІРФО Сихівського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області, орган опіки і піклування Сихівської районної адміністрації м. Львова, про визнання особистою власністю квартири та визнання втратившою право на проживання задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування квартирою № 16 по вул. Коломийська, 14 у м. Львові.

Зобовязано СГІРФО Сихівського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області зняти з реєстрації ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 313,81 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 4500 грн. витрат на правову допомогу.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на квартиру відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, що спірна квартира була придбана за власні кошти позивача, такий висновок є порушенням норм цивільно-процесуального законодавства. Покликаючись у рішенні на договір завдатку від 25.12.2001 року суд не вказав, якими доказами стверджується факт дійсного внесення ОСОБА_2 готівки за житло. До того, суд не дав критичної оцінки змісту договору завдатку та його правової характеристики, оскільки вважає, що договір є сфальсифікованим. Визнаючи її втратившою право на житло, суд неправильно керувався ст. ст. 71-72 ЖК України, які регулюють житлові відносини наймачів жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова скасувати та ухвалити нове, яким у позовних вимогах ОСОБА_2 відмовити та визнати за нею право власності на Ѕ ідеальну частину трьохкімнатної квартири в м. Львові по вул. Коломийська, 14/16, яка є спільним майном подружжя.

Вислухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та адвоката ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач за первісним позовом ОСОБА_2 у жовтні 2011 року звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_4, уточнивши який, просить визнати квартиру АДРЕСА_2 його особистою власністю, визнати відповідачку втратившою право на користування даною квартирою, зобовязати СГІРФО Сихівського РВ ЛМУ МВС України у Львівській області зняти відповідачку з реєстрації, виселити її з спірної квартири та стягнути судові витрати, в т.ч. за правову допомогу в розмірі 4 500 грн. Свої вимоги мотивує тим, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти на підставі договору завдатку від 25.12.2001 року, згідно якого він передав власникам квартири гроші в розмірі 28 890 гривень. На підставі договору купівлі-продажу від 19.04.2002 року оформлено реєстраційне посвідчення 08 травня 2002 р. та зареєстровано право власності на його імя. Відповідачка у квітні 2010 року зібравши свої та доньки речі, добровільно покинула квартиру, інтерес до квартири не проявляє, всі обовязки згідно договору найму несе тільки він. У червні 2011 року без його згоди зламала замки в квартирі та поселилася в ній, після чого постійно провокує його на протиправні дії, псує майно і ламає меблі, недбало відноситься до технічного стану квартири.

В процесі розгляду справи відповідачка ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом про поділ квартири АДРЕСА_3 шляхом визначення за кожним з подружжя по Ѕ частині та визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири. Свої вимоги мотивує тим, що спірну квартиру купили разом з позивачем за спільні кошти - 31 381 грн., додатково ними була погашена заборгованість продавців з комунальних послуг в розмірі 3611,40 грн. В квартирі довгий час проживали наймачі, т.я. вони з чоловіком виїхали на заробітки в Італію, щоб погасити борг за квартиру та облаштувати житло. Після повернення з ОСОБА_2 приступили до ремонтних робіт, затрати на ремонт склали більше 10 000 доларів. Згодом придбали нові меблі, домову техніку на загальну суму 5000 доларів США. Після розлучення вони з чоловіком не можуть досягти згоди щодо користування та розпорядження квартирою.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 додатково пояснив, що квартиру АДРЕСА_3 купив за свої особисті кошти, які заробив за кордоном, ще не перебуваючи у шлюбі. Попередньо, до укладення договору-купівлі продажу дав продавцям 50% вартості квартири, яка на той час була оцінена в 57 780 гривень. Згідно договору-купівлі квартира була оцінена в 31 381 гривень, які він сплатив попередньо. Після повернення з Італії в кінці 2009 року почав робити ремонт. Відповідачка ніякого інтересу до квартири не проявляла, проживала в квартирі матері, ніяких коштів для ремонту не давала, своєї праці у ремонт не вкладала. Після ремонту сам купляв за свої кошти, які заробив за кордоном, побутову техніку, меблі та інші предмети домашнього вжитку.

ОСОБА_4 у суді первісний позов заперечила, зустрічний позов підтримала, додатково пояснила, що разом з позивачем заробляли та зичили, а пізніше віддавали - гроші на спірну квартиру, яку купили в шлюбі.

Задовольняючи позов, районний суд керувався нормами Сімейного кодексу України 2004 року та виходив з того, що ціла спірна квартира АДРЕСА_1 придбана виключно за кошти ОСОБА_2

Однак повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Встановлено, що власність на імя позивача була придбана у 2001 та 2002 роках, отже при вирішенні спору застосуванню підлягають норми матеріального права, що діяли на момент придбання квартири, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі.

Відповідно до п. 1 розділу VІІ Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності ЦК, тобто з 1 січня 2004 року й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набуття ним чинності.

Тому даний спір повинен вирішуватися відповідно до статей 22, 24, 28, 29 КпШС України.

Верховний Суд України в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжярозяснив, що при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно зясувати джерело і час його придбання, а також розяснив, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Аналогічні розяснення були надані в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16, з наступними змінами, Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України.

Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналогічне правове положення закріплене в ст. ст. 57, 60, 70 СК України, ст. ст. 325, 368 ЦК України.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 5 лютого 2002 р. у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції, актовий запис № 169.

Як вбачається з світлокопії Договору про завдаток від 25 грудня 2001 року, укладеного між ОСОБА_2 (Покупцем) та ОСОБА_6 (Продавцем) співвласником квартири АДРЕСА_1 (п. 2.3.1.), Покупець ОСОБА_2 вніс завдаток за житло в розмірі 28 890,00 грн. та оплату послуг Агентства в розмірі 2 812,00 грн. Даний договір завдатку завірений підписом директора та печаткою ПП Агентства Нерухомості Наш Дім, а також підписаний сторонами і продавцями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с. 21).

Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2002 року, посвідченого Львівським приватним нотаріусом міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 3831, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 за 31 381 грн., після чого зареєстрував її на праві особистої власності на своє імя реєстраційне посвідчення Серії КММ № 074764 від 08 травня 2002 року (а.с. 20, 19).

Дані договори до розгляду цієї справи у суді у встановленому порядку ніким не оскаржувалися та не скасовані.

Наведене стверджує, що правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з приводу придбання спірної квартири виникли ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 на підставі укладеного 25 грудня 2001 року договору завдатку, на виконання якого позивачем внесено 28 890,00 грн.

Зазначена обставина не спростована та дає підстави для визнання цієї суми коштів особистим майном позивача.

Колегія суддів вважає також неспростованими докази зі сторони позивача, що покликання ОСОБА_4 на те, що ціла спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя є безпідставними, оскільки вона про таке не надала суду жодних доказів, а ксерокопія закордонного паспорту з відміткою про відкриту візу до Італії на період з 30.12.2006 р. по 29.12.2007 року не може бути доказом того, що вона вклала свої кошти у 2001-2002 р.р. на купівлю усієї квартири.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Також не можуть слугувати підставами та доказами для відмови у первісному позові, задоволення зустрічного - представлені ОСОБА_4 в суд апеляційної інстанції - копія Договору про завдаток від 25.03.2002 року, за якою ніби-то ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_6 за спірну квартиру завдаток в розмірі лише 50 грн., а також постанова про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 від 22.06.2012 року, оскільки - такий Договір не надавався у суді першої інстанції, перешкоди у його поданні не чинились, та на цій копії є виправлення, закреслення, дописування, відсутній підпис ОСОБА_2 (а.с. 165), а посилання в Постанові, яка винесена 22.06.2012 р. - після оскаржуваного рішення, на повідомлення в усній формі осіб, які не брали участі в справі, - не є належними та допустимими доказами, передбаченими статтями 57 59 ЦПК України (а.с. 189).

Таким чином, судами встановлено, що кошти в сумі 28 890,00 грн. були сплачені ОСОБА_2 особисто на придбання цієї спірної квартири до укладення шлюбу, а спільно внесеними є лише сума коштів в розмірі 2 491,00 грн., що дає ОСОБА_2 право на визнання спірної квартири його особистим майном, а спільно внесена подружжям сума коштів не дає право ОСОБА_4 на визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири, а лише право на визнання за нею право на частку цієї квартири відповідно до суми внесених коштів.

З урахуванням того, що вартість всієї квартири становить 31 381,00 грн., а подружжям спільно внесено лише кошти в сумі 2 491,00 грн., з яких ОСОБА_4 відповідно до вимог чинного сімейного законодавства належить лише 1/2 частина цих коштів, а саме 1 245 грн. 50 коп., за відповідачкою слід визнати право власності на 1/25 частину спірної квартири, а за позивачем відповідно 24/25 цієї квартири.

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, воно згідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних ОСОБА_4

У звязку із скасуванням рішення суду першої інстанції та на підставі ст. 88 ЦПК України, колегія суддів визначає інший розмір відшкодування позивачу ОСОБА_2 понесених ним судових витрат. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 416 грн. 46 коп. судових витрат.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Постановою КМУ від 27 квітня 2006 року № 590 Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок державизатверджено граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до яких в цивільних справах граничний розмір компенсації витрат, повязаних з правовою допомогою сторін, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється, виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи.

Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. При цьому в обовязок стягувача входить подання суду такого розрахунку.

Оскільки позивачем ОСОБА_2 не представлено суду таких розрахунків, не доказувались понесені ним витрати на таку допомогу при розгляді справи у суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в цій частині позову за недоведеністю, що не позбавляє позивача при усуненні зазначених недоліків звернутися до суду з аналогічним позовом про стягнення понесених ним витрат на правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, ч. 1 п. 4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 лютого 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Первісний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 24/25 ідеальних частин квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 416 гривень 46 копійок понесених ним судових витрат.

В решті позову ОСОБА_2 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/25 ідеальну частину квартири АДРЕСА_3.

В решті позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : Монастирецький Д.І.

Судді: Мацей М.М.

ОСОБА_10