Справа № 2-260/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2012 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Митрофанової Є.Г.,

при секретарі Єлізаровій М.Г.,

з участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

представника третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Управління міського майна Маріупольської міської ради, про визнання права користування квартирою та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про визнання права користування квартирою №13 в будинку 138 по пр. Нахімова в м. Маріуполі та визнання недійсним свідоцтва про право власності на зазначену квартиру, виданого 16.07.2008 року на імя відповідача ОСОБА_4 В заяві вказали, що з 1991 року позивачка ОСОБА_1 мешкала в спірній квартирі разом з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу, вела спільне господарство. 15.10.1992 року у ОСОБА_1 народилась дитина, батьком якої є відповідач, донька ОСОБА_2, яка також мешкала з ними в квартирі. Позивачка ОСОБА_1 була зареєстрована за іншою адресою в квартирі АДРЕСА_1, де також 31.12.2002 року була вимушена зареєструватися їх донька ОСОБА_2 У 1999 році відповідач залишив квартиру АДРЕСА_2 та почав мешкати з іншою жінкою, з якою проживає за іншою адресою. 19.10.2009 року відповідач звернувся до суду з позовом про виселення позивачів з квартири АДРЕСА_2, звідки їм стало відомо, що квартира, де вони проживають до теперішнього часу, в 2008 році приватизована відповідачем без їх відома, та свідоцтво про право власності видане лише на його імя. Вважають приватизацію незаконною, оскільки вони вселилися в квартиру за згодою відповідача та набули права користування нею, як члени його сімї, постійно мешкали в квартирі на час приватизації, несли витрати на утримання зазначеного житла, а відповідач здійснив приватизацію без їх участі та згоди, чим порушив їх права на житло.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги та обставини, викладені в заяві, підтримала, просила позов задовольнити та пояснила, що на час вселення в квартиру відповідача вона та її діти були зареєстровані у гуртожитку. З реєстрації не знімалася, оскільки бажала зберегти за собою право на поліпшення житлових умов. Згодом, отримала ордер на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1, яку до теперішнього часу не приватизувала. На час розгляду справи в зазначеній квартирі мешкає її син з жінкою та дитиною, спільне проживання з ними є неможливим, оскільки квартира складається з однієї кімнати. У 1999 році стосунки з відповідачем припинилися, він забрав усі свої особисті речі та мешкає за іншою адресою. Вона самостійно сплачувала комунальні послуги, придбавала меблі в квартиру. До відповідача з вимогою про реєстрацію її та їх неповнолітньої доньки в квартирі АДРЕСА_3 ніколи не зверталася, оскільки не претендувала на квартиру, а відповідач ніколи з квартири не виганяв та обіцяв зареєструвати доньку ОСОБА_2 після отримання нею паспорту. Однак, після погіршення сімейних стосунків відповідач у реєстрації доньки відмовив та згодом звернувся до суду з позовом про виселення, в звязку з чим у неї та у доньки зявилась необхідність зареєструватися в квартирі.

Позивачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що по досягненню нею 16-ти річного віку батько не зареєстрував її в квартирі, де вона мешкає з дитинства по теперішній час. Ніколи не чула, щоб батько обіцяв зареєструвати в квартирі її матір, однак вважає, що вони набули право користування квартирою, оскільки тривалий час мешкають за цією адресою.

Представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 просила позов задовольнити, оскільки в судовому засіданні доведено, що позивачка ОСОБА_1 вселилася в квартиру відповідача на правах дружини, народила йому доньку, з якою мешкала з ним тривалий час однією сімєю та вела спільне господарство до 1999 року, а тому придбала права користування квартирою, незалежно від того, що їх сімейні стосунки припинились. На час проведення приватизації позивачі мешкали в квартирі, несли витрати по сплаті комунальних послуг, однак відповідач приховав цей факт та оманним шляхом отримав свідоцтво на право власності лише на своє імя, чим порушив права доньки, яка народилася в спірній квартирі, на час приватизації була неповнолітньою та також мала право на житло.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та пояснив, що у 1992 році позивачка ОСОБА_1 завагітніла, тому він дозволив їй мешкати в у нього квартирі до того часу, доки не подоросліє їх спільна дитина ОСОБА_2, однак ніколи не вважав ОСОБА_1 жінкою та членом своєї сімї, та ніколи не надавав згоду на постійне проживання позивачів в належній йому квартирі. За час спільного проживання в квартирі з ОСОБА_1 фактичних сімейних стосунків та спільного бюджету ніколи не мав, спільного майна не придбавав, та мешкати однією сімєю не планував. Позивачка ОСОБА_1 була зареєстрована та мешкала разом з її дітьми в однокімнатній квартирі по пр. Луніна в м. Маріуполі, очікувала отримання іншої квартири, куди обіцяла переїхати з донькою. З вимогами про реєстрацію в квартирі позивачі ніколи не зверталися. У 1999 році спільне проживання з позивачами було неможливим, тому він іноді тимчасово мешкав у іншому місці, однак самостійно сплачував за комунальні послуги в квартирі. На час приватизації квартири також не визнавав права позивачів на займане житло та, як наймач квартири, отримав свідоцтво про право на житло лише на своє імя, оскільки позивачі були зареєстровані за іншою адресою, де зберегли своє право користування жилим приміщенням та мають право на його приватизацію. Також подав заяву про застосування до заявлених вимог строку позовної давності, оскільки позивачка ОСОБА_1 з 1991 року, а позивачка ОСОБА_2 з 1992 року, мешкають в квартирі без його письмової згоди, однак протягом трьох років вимоги про визнання за ними права користування не заявлені.

Представник відповідача вважав позов необґрунтованим, оскільки позивачі вселилися в квартиру без дотримання встановленого законом порядку, відповідач письмової згоди на вселення не надав, позивачі з іншого місця проживання з реєстрації за весь час не знімалися та з письмовими заявами про реєстрацію їх в квартирі відповідача також не зверталися. Факт проживання позивачки ОСОБА_1 з відповідачем однією сімєю, як чоловіка та жінки, не встановлений, та членами його сімї позивачі в судовому порядку не визнавалися. ОСОБА_1 мала право постійного користування в іншому жилому приміщенні, де зареєструвала свою доньку ОСОБА_2, та до теперішнього часу разом з нею зберігає право на інше житло, де сплачують комунальні послуги, тому право користування не набули, та порядок приватизації не порушений.

Представник третьої особи ОСОБА_6 суду пояснив, що приватизація проведена у відповідності з вимогами законодавства на підставі наданих документів про склад осіб, що зареєстровані в квартирі. Позивачі на час приватизації у встановленому порядку в квартирі зареєстровані не були, та ніяких відомостей про них, як членів сімї наймача, не малося. Згодом надав заяву про розгляд справи без участі представника Управління міського майна Маріупольської міської ради.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

З пояснень сторін та свідків судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 1991 року до теперішнього часу мешкає в квартирі №13 в будинку138 по пр. Нахімова в м. Маріуполі. Позивачка ОСОБА_2, яка є рідною донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_4, також з народження, а саме з 1992 року мешкає у зазначеній квартирі./а.с.8,9,109-110/

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.07.2008 року, що видане за наказом Управління міського майна Маріупольської міської ради № 43247/н від 16.07.2008 року, квартира №13 в будинку138 по пр. Нахімова в м. Маріуполі належить на праві власності відповідачу - ОСОБА_4, який на час розгляду справи зареєстрований за вказаною адресою/а.с.12,49/

З наданих суду копій документів з приватизаційної справи вбачається, що зареєстрованою та тим, хто має право на приватизацію квартири на час її здійснення вказана одна особа - відповідач ОСОБА_4, який і є наймачем./а.с.13-15/

Відповідно до ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до п. 5 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №565 від 15.09.1992 року, до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно з п. 18,20,21 зазначеного Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 65 ЖК України встановлено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови від 12 квітня 1985 р. N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Аналізуючи наведені вимоги законодавства, суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступних обставин справи.

З матеріалів справи встановлено, що позивачка з 30.11.1985 року та на час розгляду справи зареєстрована за іншою адресою: в квартирі АДРЕСА_4, де також з 31.12.2002 року та до теперішнього часу зареєстрована її донька позивачка ОСОБА_2Д./а.с.80,81,86/

16.08.2001 року позивачкою ОСОБА_1 отримано ордер на зазначене жиле приміщення зі складом сім'ї з пяти осіб, до членів яких також входить донька - ОСОБА_2Д./а.с.133/

При цьому, в повідомленні ТОВ «Маріупольський млинкомбінат», де працювала позивачка ОСОБА_1, зазначено, що під час отримання ордера на жиле приміщення остання перебувала на підприємстві у списках осіб, що потребували поліпшення житлових умов./а.с.140/

Тобто на час приватизації спірної квартири, позивачки були забезпечені житлом та зберігали право користування жилою площею в іншому приміщенні, хоча і проживали в спірній квартирі.

Крім того, з пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що відповідач письмової згоди на вселення позивачів, як членів сім'ї, у спірну квартиру не надавав.

Позивачка ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з відповідачем не перебувала, факт їх спільного проживання однією сімєю із визначенням періоду ведення спільного господарства, як чоловіка та жінки, не встановлювався.

Належних доказів щодо ведення спільного господарства з наймачем спірної квартири на час приватизації позивачами також не надано. Навпаки, з пояснень сторін вбачається, що саме у цей період часу їх стосунки погіршилися та спільне проживання вже було неможливим.

З квитанцій про сплату комунальних послуг також вбачається, що в квартирі зареєстрований та мешкає лише відповідач, кількість та вартість послуг встановлено з урахуванням однієї зареєстрованої особи./66-79/ Доказів того, що комунальні послуги отримувалися у більшому обсязі та сплачувалися за це саме позивачами, не надано.

Позивачі дійсно тривалий час мешкали в спірній квартирі, однак з пояснень сторін встановлено, що під час вселення позивачка ОСОБА_1 права користування квартирою не вимагала, а відповідач за весь час мешкання в квартирі такої згоди не висловлював, а погодився на її проживання в квартирі за умови, що ОСОБА_1 виселиться з квартири після досягнення донькою визначеного віку.

Позивачка ОСОБА_1 у встановленому порядку с заявою про реєстрацію її у займаній квартирі ніколи не зверталася. З аналогічною заявою для реєстрації неповнолітньої доньки позивачки ОСОБА_2 також не зверталася, хоча і згода на це відповідача була не потрібна./а.с.144/

Таким чином, з урахуванням зазначених обставин, а також пояснень відповідача, які ніякими належними доказами збоку позивачів не спростовані, безспірно встановити, що позивачі вселилися та мешкали в квартирі за згодою відповідача на правах членів його сім'ї є неможливим, в звязку з чим суд приходить до висновку, що становлений порядок при їх вселенні не дотриманий.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7І, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 підтвердили, що позивачки дійсно тривалий час мешкали у спірній квартирі, однак з наданих пояснень не випливає, що проживання позивачів у спірній квартирі обумовлено їх правом користування жилим приміщенням у правовому статусі членів сім'ї наймача. Крім того, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на час приватизації в квартирі вже не мешкали, та також підтвердили, що відповідач ніколи не обіцяв зареєструвати в квартирі ОСОБА_1

Також суд не приймає, як допустимий доказ у справі надану позивачами довідку №95 від 22.06.2010 року, яка за своїм змістом свідчить про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1, а фактично з 1991 року та з 1992 року відповідно мешкають в квартирі відповідача, оскільки вона видана Комітетом самоорганізації населення «Балтійський», який не є комунальним підприємством, на балансі якого знаходяться вказані будинки./а.с.11/

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, про те, що хоча позивачі на час приватизації проживали у спірній квартирі, вони не набули право користування нею в розумінні виникнення права у них на приватизацію, оскільки зберігали право користування іншою квартирою, письмової згоди на їх вселення не надавалось, в спірній квартирі зареєстровані не були, спільного господарства з наймачем не вели, плата за комунальні послуги на них не нараховувалася.

Крім того суд вважає, що приватизацією квартири права на той час неповнолітньої ОСОБА_2 порушені не були, оскільки остання за взаємною згодою батьків була прописана за зареєстрованим місцем проживання її матері, зберегла право користування цим жилим приміщенням та має право прийняти участь у його приватизації.

Також слід зазначити, що наказ Управління міського майна Маріупольської міської ради № 43247/н від 16.07.2008 року, за яким відповідачу видано свідоцтво про право власності на житло, ніким не оскаржений і не визнаний незаконним.

Оскільки суд відмовляє у задоволені позову по суті заявлених вимог, строк позовної давності за заявою відповідач не застосовує.

Прийшовши до висновку про відмову у задоволенні позову, суд, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачами, на відповідача не покладає.

На підставі ст. 65 ЖК України, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права користування квартирою та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Митрофанова Є. Г.