Номер провадження 2/2603/747/12
Справа №2-221/12
РІШЕННЯ

Іменем України

31 січня 2012 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

при секретарі - Пархоменко Л.О.

з участю адвоката - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності та визнання права користування жилим будинком, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю, мотивуючи свої вимоги тим, що 28.09.1979 року він придбав будинок № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві відповідно до Договору купівлі-продажу. Його батьки проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1, батько тяжко хворів і він вирішив забрати батьків до себе. Після придбання будинку батьки переїхали до нього. Батько ОСОБА_6 помер в 1987 році, а в 1989 році відповідач ОСОБА_5 приїхав до матері в гості і там залишився. В 1994 році до будинку без його згоди вселилася і ОСОБА_4 ОСОБА_1 позивача ОСОБА_7 просила не виселяти відповідача і його співмешканку, а тому він погодився на їх тимчасове проживання. В 2000 році мати позивача померла. Після її смерті він неодноразово просив відповідачів звільнити будинок, але вони відмовляються, через що між ними постійно виникають сварки та конфлікти. Кожен з відповідачів має своє житло. На підставі викладеного він вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить усунути перешкодив користуванні йому будинком № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві шляхом виселення відповідачів з будинку.

Відповідач ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до позивача ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будинку та визнання права користування житловим будинком, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач ОСОБА_2 є його рідним братом. Спірний будинок ніколи не був власністю брата, а придбавався за грошові кошти, отримані від продажу будинку № 45 по вул. Коростенській в смт Черняхів Житомирської області, що належав їх батьку на праві приватної власності, а по суті був спільною сумісною власністю їх родини, оскільки будувався спільною працею всієї родини, а саме: батьків ОСОБА_6, матері ОСОБА_7, сестер ОСОБА_5, ОСОБА_8 та двох братів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Право власності на спірний будинок було оформлено на ОСОБА_5, оскільки на той час він був не одружений, проживав в гуртожитку. Після придбання будинку, який потребував ремонту та перепланування, батьки тимчасово проживали у нього в квартирі по вул. Озерній в м. Києві, а весь вільний час та гроші витрачалися на ремонтні роботи в будинку, лише наприкінці 1980 року батьки заселилися до будинку. ОСОБА_2 з 1981 року проживав у жінки в с. Троєщина, а після народження у них спільного сина в 1982 році почав будувати свій будинок в с. Погреби. В 1987 році їх батько ОСОБА_6 помер і в 1989 році він вселився до спірного будинку, де і проживає до цього часу. В 1994 році він добудував біля будинку капітальний гараж, кухню, провів інші ремонтно-будівельні роботи в будинку. Всі роботи проводились ним за власний рахунок та власними силами. З 1994 року разом з ним в будинку проживає ОСОБА_4, яка веде разом з ним спільне господарство, допомагала доглядати мати та фактично є його дружиною. В 2000 році померла мати позивача та відповідача, а він з дружиною залишився проживати у спірному будинку. В 2000 році його було позбавлено права користування квартирою № 23 по вул. Озерній, 14 в м. Києві, яку він отримав за ордером, причиною чого стало його постійне проживання у спірному будинку в с. Троєщина. До останнього часу у них з братом не було жодних суперечностей щодо будинку, всі знали, що будинок спільний, брат навіть неодноразово пропонував йому переоформити будинок на нього, однак часу та грошей бракувало, а тому це постійно відкладалося. Вважає, що спірний будинок є спільною власністю членів сім"ї, оскільки придбаний та частково створений а результаті спільної співпраці та за спільні гроші членів сім"ї. Він, його батьки, брат та ОСОБА_4 проживали в будинку однією родиною, вели спільне господарство, а тому мають право проживати у вказаному будинку. На підставі викладеного ОСОБА_5 вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві з прилеглою земельною ділянкою та господарськими спорудами, а також визнати за ним право на користування житловим будинком.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 повністю підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, усунути перешкоди для нього в користуванні будинком № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з даного будинку. Також зазначив, що категорично заперечує щодо задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки спірний будинок був придбаний за його особисті гроші ще до продажу будинку батьків, оформлений на його ім"я, а тому підстав для визнання права власності за відповідачем немає. Просив в задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні повністю підтримав свої зустрічні позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві з прилеглою земельною ділянкою та господарськими спорудами, а також визнати за ним право на користування вказаним житловим будинком. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 просив відмовити, оскільки вважає даний будинок спільною власністю членів сім"ї, він тривалий час проживає в будинку, іншого житла не має, а тому підстав для його виселення з будинку немає.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала, повністю підтримала зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, просила їх задовольнити. Зазначила, що вона з ОСОБА_5 проживає в цивільному шлюбі з 1994 року в спірному будинку. Вселилася до будинку за згодою матері сторін ОСОБА_7, за якою з 1996 року по 2000 рік (день смерті) доглядала, оскільки остання була лежачою. Вважає, що вони з чоловіком набули право на користування даним будинком, а тому підстав для їх виселення немає.

Представник відповідачів ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала, повністю підтримала зустрічний позов та пояснення відповідачів, просила зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5 є рідними братами, а відповідачка ОСОБА_4 проживає у громадянському шлюбі з відповідачем ОСОБА_5

Спірним житловим приміщенням є житловий будинок № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві, загальною площею 42 кв.м.

Даний житловий будинок належить на праві власності позивачу ОСОБА_2, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 28.09.1979 року (а.с.9-10).

В своїх позовних вимогах ОСОБА_2 вказує на те, що спірний житловий будинок належить йому на праві власності, в ньому тривалий час проживають відповідачі, чим перешкоджають йому у здійсненні права власності, у зв"язку з чим він просить їх виселити з даного будинку.

Заперечуючи щодо позовних вимог, ОСОБА_5 в своєму зустрічному позові вказує на те, що спірний житловий будинок був придбаний за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу житлового будинку, що належав його батьку, а в подальшому покращений за його рахунок та рахунок членів їх сім"ї, а тому вважає, що має право власності на 1/2 частину будинку, як на спадкове майно після смерті батьків, а також на право користування даним будинком.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров′я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ч. 3 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім′ї, які проживають разом з ним, зобов′язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім′ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім′ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім′ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім′ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.1989 року, № 13 від 25.12.1992 року, № 15 від 25.05.1998 року, Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України, вирішуючи спори про право користування житловою площею осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з′ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім′ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім′ї, що проживають з ним, певний порядок користування житловим приміщенням. При цьому, як роз′яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 року № 9 Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім′ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак, відсутність письмової згоди членів сім′ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування житловим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

При розгляді справи встановлено, що під час життя батьків сторін по справі в 1989 році відповідач ОСОБА_5 вселився до спірного житлового будинку № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина, під час життя своєї матері вів з нею спільне господарство, здійснював будівництво та ремонт спірного будинку, утримував його, сплачував комунальні послуги, придбавав деякі матеріали як для поліпшення будинку, так і для проживання в ньому.

Як було встановлено судом, позивач ОСОБА_2 свою згоду на вселення брата до будинку надавав, не заперечував протягом двадцяти років щодо його проживання в будинку, іншого житла у відповідача немає, даний будинок з 1989 року був його постійним місцем проживання, яке він тривалий час не змінював.

Посилання позивача на те, що відповідач самовільно залишився проживати у спірному будинку не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні і був спростований показами допитаних судом свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, але в даній квартирі не проживає, оскільки власником квартири є його знайома, яка погодилася тимчасово зареєструвати його на вказаній житловій площі, у зв"язку з тим, що відповідача було позбавлено за рішенням суду права користування квартирою № 23 по вул. Озерній, 14 в м. Києві. А тому дана реєстрація відповідача за вказаною адресою є нічим іншим, ніж юридичним фактом реєстрації, а не підтвердженням наявності у нього житла, що підтвердила також в судовому засіданні і допитана в якості свідка ОСОБА_17

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 156 Житлового Кодексу України члени сім"ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним в будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім"ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім"ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Як встановлено при розгляді справи, відповідач ОСОБА_5, як син, був вселений до житлового будинку за згодою свого брата ОСОБА_2 та їх матері ОСОБА_7, яка проживала в будинку до моменту своєї смерті (2000 року).

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод йому в користуванні житловим будинком шляхом виселення з нього відповідача ОСОБА_5 задоволенню не підлягають з підстав, наведених вище.

Що стосується позовних вимог про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення з нього відповідачки ОСОБА_4, то судом встановлено наступне.

Як вбачається з письмових матеріалів справи та досліджених доказів, відповідачка ОСОБА_4 перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_5 з 1994 року по даний час.

Саме з 1994 року вона постійно проживає у спірному будинку № 5 по вул. Нєкрасова в с. Троєщина в м. Києві, куди вселилася за згодою позивача ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_7, за якою протягом декількох років здійснювала постійний догляд.

Також судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 забезпечена житлом в м. Києві, а саме є власником частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Довідкою від 08.06.2011 року (а.с.7).

Враховуючи той факт, що відповідачка ОСОБА_4 не є членом сім"ї ані власника будинку, ані членів його сім"ї (як на даний час, так і на час вселення до будинку), суд вважає, що своїм проживанням у будинку вона створює перешкоди для позивача у здійсненні ним права власності на спірний будинок.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині усунення перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 з спірного будинку підлягають задоволенню, а відповідачка виселенню з будинку.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання за ним права власності на частину спірного житлового будинку та визнання права на користування житловим будинком, то судом встановлено наступне.

Дійсно, спірний житловий будинок був придбаний, згідно Договору купівлі-продажу, 28.09.1979 року. 24.07.1979 року батько сторін по справі ОСОБА_6 продав будинок, що належав йому на праві власності, № 45 по вул. Коростенській в смт Черняхів Житомирської області, що підтверджується Договором купівлі-продажу (а.с.190-191).

Продаж будинку було здійснено за 6.000 крб., а придбано спірний будинок було за 7.000 крб., що підтверджується вищевказаними Договорами.

В своєму зустрічному позові ОСОБА_5 вказує на те, що спірний будинок є спільною власністю членів їх сім"ї, оскільки був придбаний як батьківська хата, за грошові кошти, отримані від продажу будинку, що належав батьку, після придбання був значно поліпшений, перебудовувався, добудовувався, в ньому проводилися ремонтні роботи, а тому вважає, що має право на частину вказаного будинку.

За положеннями ст. 10, 11, 60 ЦПК України, що встановлюють принципи цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сторона особисто визначає коло доказів, які вона надає суду, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб"єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім"ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Але виходячи з доказів, наданих суду в процесі розгляду справи, відповідачем ОСОБА_5 не було доведено той факт, що спірний житловий будинок був придбаний за грошові кошти, отримані від продажу будинку, що належав його батьку, а тому ці посилання його є безпідставними.

Крім того, будинок, що був проданий його батьком, належав останньому на праві власності, ОСОБА_5 право власності на нього не мав, а тому вважати спірний будинок спільною власністю всіх членів сім"ї не можна.

Що стосується посилання ОСОБА_5 на те, що спірний будинок ним добудовувався, покращувався за його власні кошти не є підставою для визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, оскільки є безпідставним, необгрунтованим та таким, що не заснований на вимогах діючого законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, Конституцією України, ст. 9, 65, 98, 150, 156 Житлового Кодексу України, ст. 317, 319, 368, 391 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні будинком № 5 по вул. Нєкрасова в м. Києві (с. Троєщина) шляхом виселення ОСОБА_4 з будинку № 5 по вул. Нєкрасова в м. Києві (с. Троєщина).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення.

Головуючий: