АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2012 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Тамакулової В.О., Болтунової Л.М.,

при секретарі: Коляда О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 вересня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, примусове виселення без надання іншого жилого приміщення і зняття з реєстраційного обліку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, визнання права власності на частину квартири, стягнення вартості частини квартири та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2010 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності, примусове виселення його без надання іншого жилого приміщення і зняття з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1 на підставі ст.ст.391,405,406 ЦК України посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 22.05.2001 року вона є власником цієї квартири, де у квітні 2002 року вона стала проживати з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу і зареєструвала його, але спільне життя через деякий час стало неможливим через його жорстоке поводження, тому побоюючись за своє життя у лютому 2009 року вона забрала речі та пішла з квартири проживати до сестри, а на її прохання звільнити квартиру і знятись з реєстраційного обліку відповідач не реагує, замінив замки і перешкоджає їй користуватись та вільно розпоряджатись своєю власністю.

ОСОБА_3 предявлений до нього позов не визнав та подав зустрічну позовну заяву, яку уточнюючи в ході судового засідання обґрунтовував тим, що з ОСОБА_2 вони познайомились в вересні 1999 року і з цього часу почали зустрічатись, а пізніше вирішили створити родину і 20 вересня 2000 року він перевіз свої особисті речі та меблі, вони стали жити разом та вести спільне господарство в однокімнатній квартирі №26 у будинку № 3 "г" по вул. Інтернаціоналістів у м. Дніпродзержинську. Під час їх спільного проживання 22 травня 2001 року за його особисті кошти у його відсутність ОСОБА_2 купила у подружжя ОСОБА_4 однокімнатну квартиру за 1500 доларів США та умовила їх оформити договір дарування на її ім'я з метою приховання договору купівлі-продажу, про що йому стало відомо тільки після її звернення з позовом до суду, при цьому своїх коштів для придбання квартири вона не вкладала, оскільки з моменту їх спільного проживання, тобто з 20 вересня 2000 року та до лютого 2009 року, отримувала заробітну плату у розмірі 200 гривень щомісячно, яку витрачала на свої особисті інтереси, а потім без його відома за отриманні ним кошти придбала за договором купівлі-продажу від 24.12.2009 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та 27 травня 2010 року перепродала її ОСОБА_5, чим спричинила йому моральну шкоду.

З таких підстав ОСОБА_3 просив суд визнати вказаний договір дарування від 22 травня 2001 року недійсним та визнати, що він був укладений між сторонами для приховання іншого правочину, а саме договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, визнати, що 22 травня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу цієї квартири, визнати за ним право власності на цю квартиру, визнати квартиру АДРЕСА_4 спільною його та ОСОБА_2 сумісною власністю, стягнути з ОСОБА_2 на його користь 1/2 частину вартості цієї квартири, 5000 грн. у відшкодування завданої йому моральної шкоди та судові витрати по справі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 вересня 2011 року визнаний недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, як правочин, вчинений для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили; визнаний дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 22 травня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, згідно з яким ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_2 купила вказану квартиру, та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину цієї квартири; визнано квартиру АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7500 доларів США у відшкодування вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, 2000 грн. у відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, 600 грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору, 120 грн. у відшкодування витрат по сплаті за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 5500 грн. у відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, а в задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 та позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, примусове виселення без надання іншого жилого приміщення і зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення по суті заявлених нею позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на підставі укладеного з ОСОБА_6 договору дарування від 22 травня 2001 року під час фактичного проживання з ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу придбала квартиру АДРЕСА_6, в яку вселила та зареєструвала останнього в якості члена сім'ї, а 24 грудня 2008 року за договором купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_7, яку без згоди ОСОБА_3 після припинення у лютому 2009 року між ними сімейних відносин продала ОСОБА_5 за 15000 доларів США за договором купівлі-продажу від 27.05.2010 року, що ОСОБА_2 в судовому засіданні не спростовувала.

На підставі ст.ст.60,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Статтею 157 ЖК установлено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу а саме, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, використовують його не за призначенням, систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим проживання інших осіб, заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Згідно ч.4 ст.156 ЖК до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, зокрема, членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї власника права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Між тим, заявляючи позовні вимоги про виселення і зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_8 І.Г. залишила без уваги вказані норми житлового законодавства й не зазначила у своєму позові, чим саме він перешкоджає їй у користуванні цією квартирою після припинення між ними сімейних відносин та з яких передбачених ЖК підстав підлягає виселенню. Не встановлено таких підстав і в ході судового розгляду справи, а саме по собі посилання позивачки на заміну ОСОБА_3 замків у цій квартирі без надання відповідних доказів в підтвердження неможливості їй у звязку з цим користуватися нею не можуть бути достатніми підставами для його виселення згідно ст.ст.391,405,406 ЦК України, на які вона посилається у своєму позові.

За таких обставин суд обґрунтовано дійшов правильного висновку про наявність у ОСОБА_3 законного права на 1/2 частини вартості квартири АДРЕСА_7 з урахуванням отриманої від її продажу іншою стороною суми в розмірі 15000 доларів США на підставі ст.ст.60,74 СК України, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, примусове виселення без надання іншого жилого приміщення і зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 відмовив.

Разом з тим, стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7500 доларів США у відшкодування вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_7 суд не врахував, що ОСОБА_3 позовних вимог про стягнення вказаної суми в іноземній валюті не заявляв.

Крім того, за розясненнями постанови пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (п.14).

Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у відшкодування вартості 1/2 частини вказаної квартири в грошовій одиниці України гривні за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення судом рішення, а саме в розмірі 59802,75 грн. (7500 доларів США х 7,9737) на підставі ст.192 ЦПК України.

Доводи ОСОБА_2 у скарзі про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 щодо розміру грошової компенсації за вказану квартиру фактично зводяться до переоцінки тих доказів в цій частині, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалися на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні у судовому засіданні відповідно до вимог ст.212 ЦПК України. Безпідставне і посилання скаржниці щодо не встановлення судом факту проживання сторін однією сімєю, оскільки вона сама в судовому засіданні не заперечувала, що спірна квартира АДРЕСА_7 була придбана нею під час сумісного проживання з ОСОБА_3.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_6 від 22 травня 2001 року, як правочину, вчиненого для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили, визнання дійсним договору купівлі-продажу цієї квартири від 22 травня 2001 року, визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частини цієї квартири на підставі ст.74 СК України, суд виходив з того, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін, оскільки на момент набуття на неї права власності вони з вересня 2000 року по лютий 2009 року проживали однією сім'єю та придбали її за спільні грошові кошти, але у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_2 грошей для оформлення договору купівлі-продажу був оформлений та нотаріально посвідчений договір дарування цієї квартири.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України "Про власність", ст.22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності").

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Отже, права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна (квартири), придбаного у 2001 році і правовідносини між сторонами із приводу нього, не можуть регулюватися нормами СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

За вимогами ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_3 такі позовні вимоги були заявлені на підставі Закону України "Про власність", але в підтвердження набуття спірної квартири за свої особисті кошти ніяких доказів ним не надано, тому підстави для визнання за ним права власності на цю квартиру чи її частину відсутні, у звязку з чим у нього і відсутні правові підстави заявляти вимоги про визнання недійсних договорів щодо цієї квартири, оскільки він стороною при їх укладенні не був і його законні права такими договорами не порушуються.

Проте суд, встановивши факт придбання вказаної квартири в травні 2001 року, дійшов помилкового висновку про поширення на спірні правовідносини норм СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, а також, що факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня участі ОСОБА_3 коштами у придбанні квартири, є підставою для визнання цієї квартири об'єктом спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на її половину.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і позовні вимоги ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому в результаті відчуження без його згоди квартири АДРЕСА_7, оскільки у своїй позовній заяві та в судовому засіданні ним не зазначено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди в сумі 5000 грн., та якими доказами це підтверджується. При цьому колегія суддів виходить з того, що саме по собі стягнення половини вартості цієї квартири на користь ОСОБА_3 вже компенсує можливі спричинені йому моральні страждання при здійснені дій іншою стороною по її відчуженню без його згоди.

Крім того, стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 5500 грн. суд першої інстанції залишив без уваги положення постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсаційних витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», за якою граничний розмір витрат, пов`язаних з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи, та при цьому не з`ясував, який саме розмір такої компенсації підлягає сплаті на користь позивача з урахуванням встановленого законодавством її граничного розміру, а обґрунтованого розрахунку таких витрат відповідно до вимог названої постанови позивач суду не надав.

Судом також безпідставно визнано квартиру АДРЕСА_7 спільною сумісною власністю сторін в той час коли вона вже належить на праві власності іншій особі ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 27.05.2010 року, який сторонами у встановленому законом порядку не оспорений і судом недійсним не визнаний, та, як пояснив в судовому засіданні апеляційного суду сам ОСОБА_3, який заявив такі вимоги, на цю квартиру він не претендує, а лише бажає отримати половину її вартості.

З урахуванням наведеного рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_6 від 22 травня 2001 року, як правочину, вчиненого для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили, визнання дійсним договору купівлі-продажу цієї квартири від 22 травня 2001 року, визнання за ОСОБА_3 права власності на її 1/2 частину, визнання квартири АДРЕСА_7 спільною сумісною власністю сторін, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди і 5500 грн. витрат на правову допомогу адвоката, як ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог на підставі ст.309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.307-309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 20 вересня 2011 року в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_6, укладеного 22 травня 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, як правочину, вчиненого для приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили, визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6, укладеного 22 травня 2001 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_6, визнання квартири АДРЕСА_7 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 7500 доларів США у відшкодування вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_7, 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди і 5500 грн. у відшкодування витрат, повязаних з оплатою правової допомоги адвоката, - скасувати та в цій частині постановити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 ОСОБА_8 59802,75 грн. (пятдесят девять тисяч вісімсот дві гривні сімдесят пять копійок) у відшкодування вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_7, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним, визнання права власності на частину квартири, відшкодування моральної шкоди та витрат на оплату правової допомоги адвоката - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: