Справа №1490/4423/12 19.12.2012 19.12.2012 19.12.2012
Справа №22ц/1490/2935/12 Головуючий в першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2012 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання Суслик Є.В.,

за участю позивача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційними скаргами ОСОБА_4

на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 серпня 2012 року та додаткове рішення того ж суду від 06 листопада 2012 року по справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ОСОБА_8, ОСОБА_9,

ОСОБА_10,

третя особа на стороні відповідачів - ОСОБА_11 товарна біржа,

про визнання дійсним договору купівлі продажу та визнання права власності на ? частку жилих приміщень,

В С Т А Н О В И Л А :

15 жовтня 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнювала, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на ? частину жилих приміщень.

Позивачка зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_4 з 18 червня 1988 року по 04 лютого 2004 року. 13 квітня 2000 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який було зареєстровано ОСОБА_11 універсальною товарно-сировинною біржею за № 198.

04 лютого 2004 року шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано. Також, під час перебування у шлюбі, у 1993 році ОСОБА_4 придбав у радгоспі імені Щорса житловий будинок з побутовими та господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що договір купівлі продажу № 198, укладений на ОСОБА_11 універсальній товарно-сировинною біржі нотаріально посвідчений не був, просила визнати його дійсним. Також, вважаючи, що вказані житлові приміщення були придбані під час шлюбу з відповідачем, а тому є їхньою сумісною власністю, просила визнати за нею право власності на ? частини цих жилих приміщень

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 серпня 2012 року та додатковим рішенням цього ж суду від 06 листопада 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку однокімнатної квартири № 2, яка розташована по вул. Шевченка в будинку № 6 с. Щорсово Новобузького району та право власності на ? частку житлового АДРЕСА_3. В задоволенні позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири № 1 за вищезазначеною адресою відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_4 просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції є незаконними, необґрунтованими, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності за позивачкою на ? частину жилих приміщень суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки є рівними.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України», яка діяла на час придбання нерухомого майна, (а відповідно і п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»), вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно зясувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Матеріалами справи підтверджується, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 18 червня 1988 року по 04 лютого 2004 року (а.с. 32).

19 січня 1993 року відповідач ОСОБА_4 придбав у радгоспу ім. Щорса жилий будинок з побутовими та господарськими спорудами в с. Щорсово Новобугського району Миколаївської області жилою площею 12 кв.м на земельній ділянці 0,07 га. Цей договір був зареєстрований секретарем виконкому Софіївської сільради Новобугського району Миколаївської області (а.с. 111).

13 квітня 2000 року ОСОБА_4 купив у відповідачів квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір був зареєстрований на ОСОБА_11 універсально товарно-сировинній біржі за № 198 (а.с. 30, 144).

Відповідно до положень ст. 22 КпШС УРСР, який був чинним на момент придбання майна, ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Отже, вказані норми права, передбачають презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі, позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію).

Відповідач в суді не заперечував проти того, що придбання вказаного нерухомого майна проводилось саме в період зареєстрованого шлюбу з позивачкою, але наполягав на тому, що позивачкою пропущений строк позовної давності.

Але, суд першої інстанції, виходячи з положень ст. 29 КпШС України, ст. 72 СК України, прийшов до правильного висновку, що строк позовної давності позивачкою не пропущений.

Таким чином, рішення суду про задоволення позовних вимог про визнання права власності на ? частину спірного нерухомого майна є законним і обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування в цій частині.

Відмовляючи позивачці в задоволенні позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, суд виходив з того, що відповідно до положень ст. 44, ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу квартири не підлягав нотаріальному посвідченню, а підлягав реєстрації у виконкомі місцевої ради народних депутатів, а тому він є дійсним.

Між тим, з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи, що відповідно до п. 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення в зазначеній частині і ухвалення в цій частині нового рішення.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) договір купівлі - продажу житлових будинків (квартир) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( ст. 47 цього Кодексу).

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) договір, що не відповідає вимогам закону, є недійсним.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 13 квітня 2000 року ОСОБА_11 універсальною товарно-сировинною біржею було зареєстровано договір купівлі - продажу № 198 квартири АДРЕСА_4, який було укладено між ОСОБА_4 з одного боку та відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з другого боку.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР( в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно ст. 224 ЦК УРСР (чинного на момент укладення договору купівлі-продажу) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 128 цього Кодексу встановлено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Матеріалами справи підтверджується, що спірна квартира була передана відповідачами ОСОБА_4, який за це сплатив певну грошову суму, тобто відбулося повне виконання умов договору купівлі-продажу, а відповідачі відмовляються від оформлення спірної квартири у встановленому законом порядку.

Таким чином, позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу № 198 є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що обидві квартири не зареєстровані у встановленому порядку та він не отримав на них свідоцтва про право власності є безпідставними та ґрунтуються на помилковому тлумаченні закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову.

В іншій частині рішення суду є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 29 серпня 2012 року в частині відмови в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу дійсним скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу № 198 від 13 квітня 2000 року квартири № 2, розташованої в буд. № 6 по вул. Шевченко в с. Щорсово Новобугського району Миколаївської області, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9 ОСОБА_11 універсальною товарно сировинною біржею.

В іншій частині зазначене рішення суду та додаткове рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2012 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді