АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/8295/12 Справа № 2/0418/459/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2012 року м. Дніпропетровськ

04 жовтня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» в особі Дніпропетровської філії Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Юсолс», про визнання генерального кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2010 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що між відповідачем та ТОВ «Юсолс» 26.10.2007 був укладений генеральний кредитний договір № 0113/07/03-КLМV, згідно умов якого банк надав позичальнику відкличну поновлювану кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості у сумі 4196000,00 грн. Згідно до п.2.1. кредитного договору (в ред. додаткової угоди від 24.10.08 р.) позивач, в якості фізичної особи виступив фінансовим поручителем ТОВ «Юсолс» шляхом укладення договору поруки, щодо повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. На підставі п. 1.1 договору поруки від 27 жовтня 2008 року позивач, в якості поручителя, поручився перед кредитором за виконання ТОВ «Юсолс» зобов'язань за генеральним кредитним договором; відповідно до умов договору позивач зобов'язався відповідати перед кредитором своїми грошовими коштами та своїм майном. Положення договору поруки та норми цивільного законодавства підтверджують факт безпосереднього відношення позивача до генерального кредитного договору № 0113/07/03-КLМV, оскільки укладений на підставі кредитного договору правочин стосується цивільних прав та інтересів позивача і може суттєво вплинути на їх реалізацію. Підставою недійсності правочину генерального кредитного договору позивач зазначає недодержання в момент вчинення правочину стороною, а саме кредитором, обов'язкових вимог, які встановлені ч. 1 ст.203 ЦК України; генеральний кредитний договір не містить відповідальності сторони, зобов'язанням якої є надання кредиту, тобто вимога закону про обов'язковість внесення до умов кредитного договору умову про відповідальність сторін, і зокрема, умову про відповідальність кредитодавця, не виконана, що не відповідає вимогам ст.203 ЦК України, про що вказано у ч. 1 ст.215 цього ж Кодексу. Позивач зазначає про недійсність договору поруки від 27.10.2008 року, оскільки даний договір є похідним від генерального кредитного договору, забезпечує його виконання і також не може вважатися дійсним у зв'язку з невідповідністю актам цивільного законодавства. Крім того, позивач посилається на те, що положення кредитного договору суперечать положенням ст. 524 ЦК України, де передбачено, що зобов'язання має бути виражено в грошовій одиниці України гривні; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України, відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Крім того, позичальник вважає що були порушені його права, як споживача фінансових послуг, які надає банк; відповідно до ст.21 ЗУ «Про захист прав споживачів, умови договору, що обмежують права споживачів порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними; використанні банком іноземної валюти, як кредитних коштів та вимога виконання зобов'язань за договором в іноземній валюті є внесенням в договір умови яка є дискримінаційною, значно погіршує становище позичальника, як споживача порівняно з відповідачем, так як всі ризики знецінення національної валюти України банк покладає виключно на позичальника. Також позивач зазначає, що у забезпечення виконання позичальником обов'язків за договором був укладений не тільки договір поруки № 07-995/08 від 27.10.2008, а й договір іпотеки № 07-846/07 від 26.10.2007. Позивач вважає, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним з підстав п.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів»; відсоткова ставка за кредитом може змінюватись залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Пунктом 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту встановлено, що банки мають право ініціювати зміну процентної ставки за кредитом лише в разі настання події, незалежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку; банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін. Положення п.5.1 оспорюваного договору не відповідають зазначеним вище вимогам. Далі позивач зазначає, що кредитний договір набирає чинності в момент, коли за ним будуть передані кредитні кошти. Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання, однак при укладенні іпотечного договору № 07-846/07 від 26.10.2007 року та іпотечного договору № 07-847/07 від 26.10.2007 року ТОВ «Юсолс» ще не були отримані кредитні кошти і тільки 30.10.2007 року кредит був перерахований на рахунок ТОВ «Юсолс», що є підставою для визнання договору кредиту недійсним. В разі визнання судом недійсним кредитного договору № 0113/07/03- КLМV від 26.10.2007 року, укладеного між ТОВ «Юсолс» та ПАТ «Банк Форум», зазначені договори іпотеки, поруки, укладені на забезпечення позичальником зобов'язань перед банком, також підлягають визнанню недійсними у судовому порядку. Згідно уточнених позовних вимог позивач просить визнати недійсними: генеральний кредитний договір №0113/07/03- КLМV від 26 жовтня 2007 року, договір поруки від 27.10.2008 року, договори іпотеки №07-846/07 від 26.10.2007 року, № 07-847/07 від 26.10.2007 року, договір поруки № 07-995/08 від 27.10.2008 року та зобов'язати зняти заборону відчуження нерухомого майна.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2012 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 ОСОБА_7 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 26 жовтня 2007 року між відповідачем та ТОВ «Юсолс» укладено кредитний договір №0113/07/03-КLМV, згідно умов якого банк надав ТОВ «Юсолс» кредитну лінію в гривні і в доларах США з максимальним лімітом заборгованості у сумі 4196000,00 грн. на строк до 23 жовтня 2009 року. Кредитні кошти були отримані ТОВ «Юсолс» в повному обсязі, що визнано сторонами та стверджується відповідними письмовими доказами.

Згідно до п. 2.1. кредитного договору, в редакції додаткової угоди від 24.10.08 р., позивач, в якості фізичної особи виступив фінансовим поручителем ТОВ «Юсолс» шляхом укладення договору поруки, щодо повного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

На підставі п. 1.1 договору поруки від 27 жовтня 2008 року позивач, в якості поручителя, поручився перед кредитором за виконання ТОВ «Юсолс» зобов'язань за генеральним кредитним договором. Відповідно до умов договору поруки позивач зобов'язався відповідати перед кредитором своїми грошовими коштами та своїм майном.

У забезпечення виконання позичальником обов'язків за кредитним договором були укладені договори іпотеки № 07-846/07 від 26.10.2007 року та № 07-847/07 від 26.10.2007 року, договір поруки № 07-995/08 від 27.10.2008 року.

Також судом встановлено, що позичальник ТОВ «Юсолс» належним чином умови кредитного договору не виконує.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», з відповідними змінами та доповненнями, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном, що залишається у володіння і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення свої вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Частинами 1, 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов»язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, з відповідними змінами та доповненнями, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на цей час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НІБУ від 14.10.2004 року № 438, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (тобто отримав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Крім того, Національний банк України листом від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612 «Про правомірність укладення кредитних договорів в іноземній валюті» роз'яснив, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, оскільки законодавець не визначив межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, операції з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що відповідач має відповідну ліцензію, наділений правом здійснювати операції з іноземною валютою, встановивши, що при укладанні оспорюваних договорів виконані вимоги діючого законодавства, сторонами погоджені всі суттєві умови договорів, форма і зміст договорів відповідають положенням ст.ст. 215, 203 ЦК України, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Колегія звертає увагу, що позивач не є стороною оскаржуваного кредитного договору №0113/07/03- КLМV від 26 жовтня 2007 року.

Крім того, відповідно до ст.ст. 5, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до укладення оспорюваних договорів банком було надано всю необхідну, достовірну та доступну інформацію, що підтверджується особистими підписами позивача під текстами договорів та доданих до них документів.

Отже, не підлягають задоволенню позовні вимоги, як в частині визнання недійсним основного зобов'язання - кредитного договору, так і похідних оспорюваних договорів поруки та іпотеки; відсутні підстави для задоволення позову і в частині вимоги про зобов'язання зняти заборону відчуження нерухомого майна.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді