АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2012 року м. Дніпропетровськ

20 грудня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_11, третя особа Пятихатська державна нотаріальна контора, про визнання договору дарування житлового будинку удаваним правочином, визнання майна спільною власністю та визнання права власності на ? частину житлового будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2010 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 1998 року проживала однією сім»єю з ОСОБА_12, а 03.10.2008 року зареєстрували шлюб. 14 вересня 2001 року вона разом з ОСОБА_12, який помер у 2009 році, купили жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами по вул. О. Кошового, 108 в м. П'ятихатки Дніпропетровської області, але оформлена дана угода була договором дарування між дарувателями ОСОБА_8, ОСОБА_9 і обдарованим ОСОБА_12, з нотаріальним посвідченням. Посилаючись на те, що вказаний договір дарування є удаваним, приховує угоду купівлі-продажу, на придбання зазначеного будинку вона, позивачка, внесла половину суми, просила суд визнати договір дарування житлового будинку № 108 по вул. О. Кошового в м. П'ятихатки Дніпропетровської області від 14 вересня 2001 року, укладений між дарувателями ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та обдарованим ОСОБА_12 удаваним правочином із застосуванням наслідків, передбачених для укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, визнати житловий будинок № 108 з господарськими будівлями по вул. О. Кошового в м. П'ятихатки Дніпропетровської області спільною власністю ОСОБА_7 і ОСОБА_12, визнанти за нею, позивачкою, право власності на 1/2 частину цього будинку з господарськими будівлями.

Рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2012 року, у якому виправлені помилку ухвалою того ж суду від 18.09.2012 року, позов задоволено, визнано причини пропуску строку позовної давності поважними, визнано договір дарування житлового будинку № 108 по вул. О. Кошового в м. П'ятихатки Дніпропетровської області від 14 вересня 2001 року, укладений між дарувателями ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та обдарованим ОСОБА_12 удаваним правочином із застосуванням наслідків, передбачених для укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна. Визнано житловий будинок № 108 з господарськими будівлями по вул. О. Кошового в м. П'ятихатки Дніпропетровської області спільною власністю ОСОБА_7 і ОСОБА_12, визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину цього будинку з господарськими будівлями.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_7 та ОСОБА_12 з 1998 року проживали однією сім»єю, а 03.10.2008 року зареєстрували шлюб, що стверджується копією свідоцтва про шлюб (т. 1 а.с. 7), довідкою депутата Зорянської сільської ради П'ятихатського району від 12.08.2010 р. ОСОБА_13 про ведення вказаними особами спільного господарства та їх сумісне проживання у 1998 - 2001 pоках по вул. Залізнична в с. Зоря П'ятихатського району (т. 1 а.с. 39), показами свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19

Судом також встановлено, що 14 вересня 2001 року ОСОБА_7 і ОСОБА_12, під час проживання однією сім»єю, купили у ОСОБА_8 і ОСОБА_9 за суму еквівалентну 1800,0 дол. США жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами по вул. О. Кошового, 108 в м. П'ятихатки Дніпропетровської області, але оформлена дана угода була договором дарування між дарувателями ОСОБА_8, ОСОБА_9 і обдарованим ОСОБА_12, з нотаріальним посвідченням (т. 1 а.с. 11).

Право власності на вказане нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_12, який помер 30 травня 2009 року, що стверджується копією відповідного свідоцтва, довідкою (т. 1 а.с. 8, 10, 13).

Факт відчуження ОСОБА_8 і ОСОБА_9, які доводяться одна одній дочкою та матірю, будинку №108 по вул. О. Кошового в м. П'ятихатки Дніпропетровської області саме за договором купівлі-продажу визнано відповідачкою ОСОБА_8, що стверджується її поясненнями у судовому засіданні та особистою письмовою заявою (т. 2 а.с. 60).

Факт купівлі спірного нерухомого майна за суму еквівалентну 1800,0 дол. США за курсом НБУ на час покупки (1800,0 дол. США х 5,3421 = 9615,78 грн.), стверджується розпискою ОСОБА_12 від 14.09.2001 року, що складена у присутності свідків ОСОБА_19 і ОСОБА_20, копія якої посвідчена печаткою бюро нерухомості «Гарант» міста П»ятихатки Дніпропетровської області.

Суд приймає до уваги пояснення позивачки в судовому засіданні щодо помилкового зазначення в тексті позовної заяви про придбання спірного будинку за 3000,0 дол. США. у зв»язку з неправильним розрахунком через коливання курсу валюти.

Також судом встановлено, що половину від суми еквівалентної 1800,0 дол. США для купівлі будинку №108 по вул. О. Кошового в м. П'ятихатки було надано ОСОБА_7, яка мала заощадження, оскільки працювала, отримувала заробітну плату та з ОСОБА_12 вели підсобне господарство, утримували худобу, що стверджується копією трудової крижки позивачки, особовим рахунком (т. 1 а.с. 155 159).

Крім того, на купівлю вказаного будинку позивачка особисто взяла в борг 2000,0 грн. у ОСОБА_16 та 800,0 грн. у ОСОБА_17, які були допитані місцевим судом у якості свідків та підтвердили дані обставини.

Факт внесення позивачкою половини суми для купівлі спірного нерухомого майна у ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підтверджується також показами свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19

Колегія звертає увагу, що ОСОБА_7 і ОСОБА_12 у період проживання однією сім»єю, з 1998 року до 03.10.2008 року, у шлюбах не перебували, що стверджується копіями відповідних свідоцтв про смерть та розірвання шлюбу.

Згідно довідки П'ятихатської міської ради від 07.07.2010 р. № 1424 ОСОБА_7 проживає та зареєстрована проживаючою в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14, 15-16).

Відповідно до ст. 243 ЦК України від 1963 року, що діяв на час укладання договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Статтею 224 цього ж Кодексу визначено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується передати майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 58 ЦК України (прийнятого у 1963 році) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 25 постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України, має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Статтею 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної власності, якщо інше не установлено письмовим договором між ними. На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України «Право спільної сумісної власності подружжя».

Згідно п. 1 розділу УП «Прикінцеві положення» СК України, цей кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, з 01.01.2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до чинного у 2001 році законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності").

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги що сторони оспорюваного правочину від 14 вересня 2001 року фактично виконали умови договору купівлі-продажу, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що за договором від 14 вересня 2001 року відбулося не дарування спірного нерухомого майна, а його купівля-продаж у розумінні ст. 224 ЦК України від 1963 року.

Зважаючи на доведеність фактів придбання спірного майна під час проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_12 однією сім»єю без реєстрації шлюбу, внесення позивачкою за купівлю будинку половини суми еквівалентної 1800,0 дол. США, суд ухвалив справедливе рішення про визнання за ОСОБА_7 права на 1/2 частину житлового будинку № 108 з господарськими будівлями по вул. О.Кошового в м. П'ятихатки Дніпропетровської області.

Крім того, колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_7 дізналася про порушене право лише після смерті ОСОБА_12 30.05.2009 р., оскільки останнім за нею визнавалось право на половину зазначеного вище нерухомого майна, а з даним позовом до суду звернулась у липні 2010 року, тому підстави для застосування трирічного строку позовної давності відсутні.

Разом з тим, правильно встановивши фактичні обставини справи, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд першої інстанції не звернув увагу на правові підстави позову, застосував матеріальний закон щодо права власності, який не був чинним на час виникнення спірних правовідносин, що, однак, не потягло помилки у висновках суду про задоволення позовних вимог, тому колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та змісту доводів апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення місцевого суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді