Номер провадження № 22-ц/1590/6352/12
Головуючий у першій інстанції Мунтян
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2012 м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Сватаненка В.І.

судді Черевка П.М.

судді Артеменка І.А.

за участю секретаря Павлін О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - Про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,-

ВСТАНОВИЛА

13.12.2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, по якому просила суд визнати відповідача втративши право користування квартирою № 1 у будинку № 3 по вул. Світлій у м. Одесі та виселити його з займаного житлового приміщення, посилаючись на те, що вона є основним наймачем вказаного житлового приміщення квартири, зареєстрована та постійно проживає у ній, а також разом з нею зареєстрований та проживає відповідач, який є її колишнім чоловіком, шлюб з яким було розірвано у 2009 році. Однак відповідач продовжує проживати у вказаній квартирі, відмовляється самостійно звільнити займане приміщення, подальше спільне життя в одній квартирі є неможливим.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було відмовлено.

23.04.2012 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по які просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не були доведені її позовні вимоги, не надано доказів в обґрунтування заявлених доводів.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК Україн, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Судом встановлені наступні обставини по справі.

Вищезазначену квартиру АДРЕСА_1 було надано під заселення ОСОБА_3 згідно з ордером від 13.07.1970 року зі складом родини з однієї особи, дружини: ОСОБА_1

Станом на час розгляду даної цивільної справи по суті в суді першої інстанції позивач у справі ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем житлового приміщення квартири за вказаною адреслю, зареєстрована та фактично проживає у даному житловому приміщенні з 18.10.1978 року.

Зазначена квартира відповідно до технічного паспорту виданого КП ОМБТІ та РОН складається з однієї житлової кімнати площею 12,7 кв.м., веранди 10,2 кв.м., загальною площею 39,6 кв.м.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбів з 1985 року, який було розірвано за рішенням суду, про що Другим Суворовським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції 29.07.2009 року зроблено відповідний актовий запис за № 137.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі зі згоди позивача ОСОБА_1 07.01.1987 року ОСОБА_2 зареєструвався у спірному житловому приміщенні вказаної квартири, як член сімї наймача, що підтверджується довідкою форми № 01 від 29.08.2011 року.

Згідно до положень ст. 71 ЖК України при відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Положення ст. 72 ЖК України передбачають, що визнання особи, такою що втратило право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановленні строки, провадиться в судовому порядку.

Судова колегія звертає увагу на те, що судом першої інстанції було встановлено та сторонами по справі не заперечувалось, ОСОБА_2 з 1985 року по даний час постійно мешкає у даному житловому приміщенні вказаної квартири, іншого житла не має, а отже підстав передбачених в т.ч. положеннями ст. ст. 71-72 ЖК України для визнання зазначеної особи такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням судом не встановлено.

Судова колегія вважає, що посилання позивача на наявність у відповідача у справі права на житлову площу у квартирі АДРЕСА_2, не приймались судоми першої інстанції до уваги, оскільки спростовуються наявними у справі доказами, а саме довідкою форми № 01 за № 80 від 13.02.2012 року, з якої вбачається, що вказана квартира перебуває у приватній власності ОСОБА_4, складається з 2-х кімнат та на зазначеній житловій площі зареєстровано чотири особи.

Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції, сторонами у справі не заперечувалось, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі позивач та відповідач у справі спільно здійснили капітальний ремонт житлового приміщення квартири АДРЕСА_1, а саме здійснено дії по проведенню комунікації, проведено заміну вікон, дверей.

Витрати з утримання житлового приміщення квартири за вказаною адресою в тому числі станом на час розгляду даної цивільної справи у суді першої інстанції сплачуються, як відповідач, так і позивачем, що не заперечувалось сторонами по справі.

Відповідно до вимог ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Підстави виселення без надання іншого жилого приміщення передбачено положеннями ст. 116 ЖК України, якою передбачено, що виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушення правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України за № 2 від 12.04.1985 року розяснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України слід виходити з того що при триваючий антигромадській поведінці виселення винного може статись і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Судова колегія вважає, що позивач не надала до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин щодо систематичного порушення відповідачем правил співжиття, які в свою чергу роблять неможливим проживання в одній квартирі та доказів щодо вжиття до відповідача заходів запобігання і громадського впливу, які б в свою чергу виявились безрезультатними.

Положення ст. 29 ЦК України передбачають, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно до вимог ст. 64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають із договору найму житлового приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та непідтвердженими, у звязку з чим неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду, не маючи підстав та доведеності для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Апеляційна скарга не містить доводів, які мають бути підставами для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 березня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В.І. Сватаненко

ОСОБА_5

ОСОБА_6