АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/1222/12 Справа № 22-ц/490/1222/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2012 року м. Дніпропетровськ 19 січня 2012 року колегія судців Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Черненкової Л.А., Дерев'янка О.Г.

при секретарі Горлаковій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3, в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4, до ОСОБА_2, ОСОБА_5, треті особи - Перша дніпродзержинська державна нотаріальна контора, служба у справах неповнолітніх виконкому Заводської районної ради м. Дніпродзержинська, обласне комунальне підприємство «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації», про визнання договору дарування квартири недійсним та визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частину квартири, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2008 року позивачка звернулась до суду з даним позовом до відповідачів посилаючись на те, що 12 вересня 2000 року, під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2, останній та ОСОБА_6 у письмовій нотаріальній формі уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1, який фактично є договором купівлі-продажу; оскільки відповідач ОСОБА_2 перешкоджає їй, позивачці, та неповнолітній дочці користуватися зазначеною квартирою, просила суд визнати оспорюваний договір недійсним та визнати його договором купівлі-продажу, визнати за нею, позивачкою, право власності на 1/2 частину квартири, вселити її разом з донькою до квартири і зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їм перешкод у користуванні квартирою.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 березня 2011 року задоволено позовні вимоги та визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 12 вересня 2000 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, посвідчений нотаріусом Першої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 1-2777, визнано вказаний договір договором купівлі-продажу; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; вселено ОСОБА_3 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до квартири АДРЕСА_2, зобов'язано ОСОБА_2 не чинити їм перешкоди у користуванні квартирою; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, змінити оскаржуване рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивачка ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_2 з 26 листопада 1994 року по 12 квітня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 12, 13).

12 вересня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 1-2777 (а.с. 57-62). 19 вересня 2000 року право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру зареєстроване ОКП "Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації".

Також місцевим судом встановлено, що 12 вересня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено не договір дарування, а договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, що стверджується зібраними у справі доказами, яким суд дав належну оцінку, та визнано відповідачем ОСОБА_5, який пояснив, що продав дану квартиру ОСОБА_2 за 1700 дол. США.

У зв»язку з виникненням неприязних відносин, наприкінці 2006 року ОСОБА_2С під час сварки вигнав позивачку з донькою з зазначеної квартири і забрав ключі від квартири, що визнається відповідачем ОСОБА_2

Згідно ст. 243 ЦК України від 1963 року, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 58 ЦК України від 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, і кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги непорушення позивачкою строку позовної давності, місцевий суд дійшов правильного висновку, що укладена між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 угода дарування квартири від 12.09.2000 року є такою, що приховує договір купівлі-продажу спірної квартири, а тому в силу ч. 2 ст. 58 ЦК України (1963 року) є недійсною.

Крім того, зважаючи на придбання спірної квартири подружжям ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, місцевий суд ухвалив правомірне рішення щодо визнання за позивачкою ОСОБА_9 права власності на 1/2 частину спірної квартири, але не зазначив, що за відповідачем ОСОБА_2 також визнається право власності на 1/2 частину цієї квартири, тому до оскаржуваного рішення підлягають внесенню відповідні зміни.

Правомірним є оскаржуване рішення і в частині вселення ОСОБА_3 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_2, усунення перешкод у користуванні ними квартирою.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги правильне застосування районним судом вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає зміні, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 18 березня 2011 року змінити (доповнити резолютивну частину).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді