Справа № 2-647/11
Справа № 0417/2 -127/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 травня 2012 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючої судді: Слюсар Л.П.

при секретарі : Тимошевській В.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство УніКредит Банк про встановлення факту проживання однією сімєю з ОСОБА_3, визнання права користування квартирою ,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2010 року позивачі звернулися до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю з ОСОБА_3, визнання права користування квартирою. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що позивачка ОСОБА_1 почала проживати однією сімєю з ОСОБА_3 з літа 1982 року. Шлюб зареєстровано 12 листопада 1982 року. З 1982 року позивачка ОСОБА_5 проживала однією сімєю з ОСОБА_3 за місцем проживання її матері ОСОБА_6 у АДРЕСА_1. Весною 1983 року вони стали проживати в квартирі сестри ОСОБА_3 у м. Дніпропетровську на АДРЕСА_2. Разом з ними проживала її малолітня дочка від першого шлюбу ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. У звязку з виїздом сестри ОСОБА_3 у м. Москву та необхідністю оформлення квартири 22 в будинку 80 а на пр. Кірова на ОСОБА_3, вона та її чоловік домовились фіктивно розірвати шлюб, так як інакше не можливо було прописатися у квартирі сестри. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Суд задовольнив позов та розірвав шлюб. У 1984 році ОСОБА_3 прописався у квартиру №22, буд.80а на пр. Кірова у м. Дніпропетровську, де вона з дочкою також продовжували з ним жити однією сімєю. 20 червня 1986 року вона, ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_8 обміняли квартиру 22 в будинку 80 А на пр. Кірова у м. Дніпропетровську на АДРЕСА_3. 21 серпня 1986 року ОСОБА_3 прописався за вказаною адресою. Вона з дочкою були прописані за адресою матері, хоча вона і ОСОБА_3 жили однією сімєю до листопада 1999 року. 8 травня 1988 року у них народилася дочка ОСОБА_9. У звязку з тим, що у ОСОБА_3 були борги, які треба було негайно повертати, то у грудні 1996 року вона разом з ОСОБА_3 звернулася до виконкому Індустріальної районної ради з заявою про видачу дозволу на продаж однокімнатної квартири її матері, а саме квартири №4 в будинку №21 про вул. Пулківській у м. Дніпропетровську. Рішенням виконкому Індустріальної районної ради народних депутатів №15.17 від 24.01.1997 року, було встановлено, що їх сімя має квартиру більш великої площі по вул. Калиновій100, кв.138, та звертаючи увагу на те, що вони, як сімя, проживають разом, надали дозвіл на продаж однокімнатної квартири матері, в котрій була прописана дочка ОСОБА_9, а також дочка ОСОБА_8 та вона. Гроші від продажу квартир вона передала ОСОБА_3 для погашення боргу. У звязку з продажем однокімнатної квартири, де вона та діти були прописані, ОСОБА_3 наполягав, щоб вона з дітьми прописалася у квартирі АДРЕСА_4. 18 вересня 1997 року вона та дві дочки були прописані у АДРЕСА_5. На протязі з серпня 1986 року по 24 листопада 1999 року вона з дітьми і ОСОБА_3 постійно жили за вказаною адресою, платили комунальні послуги, з відома і згоди ОСОБА_3 були прописані, а значить придбали право користування квартирою, як члени сімї. Факт проживання однією сімєю з ОСОБА_3 в період з 12 листопада 1982 року по 27 листопада 1999 року підтверджується письмовими доказами. В листопаді 1999 року ОСОБА_3 покинув сімю. Про те, що ОСОБА_3 22 квітня 1997 року приватизував квартиру та отримав свідоцтво про право власності на неї, а потім 4 липня 2008 року продав квартиру ОСОБА_4 вона та діти не знали до того часу, поки в кінці липня 2008 року не отримали з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву про виселення. Просили суд: визнати факт проживання однією сімєю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 в період з 1982 року по 27 листопада 1999 року; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як членами сімї ОСОБА_3, право користування квартирою №138 у будинку 100 по вул. Калиновій у м. Дніпропетровську з 1986 року по день винесення рішення суду.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2011 року в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача було залучено Товариство з обмеженою відповідальністю УніКредит Банк.

В судовому засіданні позивачі та представник позивачів підтримали позовні вимоги та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала. Вказала, що не підлягає встановленню факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу в разі, якщо чоловік та жінка перебувають у будь-якому іншому шлюбі. Крім того, встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, передбаченого п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, виникло у звязку з прийняттям нового СК України. Норми СК України поширюються лише на правовідносини, які виникли під час дії даного кодексу, нормами КпШС України дані відносини врегульовані не були. В період, за який ОСОБА_1 просить суд встановити факт її проживання з відповідачем однією сімєю без шлюбу ( до лютого 1984 року ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 знаходилися в зареєстрованому шлюбі ), а тому вимоги про встановлення факту проживання з 1982 року по 07 лютого 1984 року є незаконними. Після розірвання шлюбу та до початку 1997 року вони періодично проживали однією сімє, але неодноразово припиняли спільне проживання. На початку 1997 року спільне проживання було припинено остаточно. В кінці 1996 року ОСОБА_3 познайомився з ОСОБА_10 та з початку 1997 року вони стали проживати разом однією сімєю в квартирі АДРЕСА_6. В вказану квартиру він вселився та був зареєстрований на підставі обмінного ордеру №2595 від 20 червня 1986 року. В ордер він був включений один. Ні ОСОБА_1, ні її донька ОСОБА_7 в ордер включені не були та разом з ним в квартиру не вселялися, оскільки на той час проживали та були зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_2. Після вселення в спірну квартиру у 1986 році він своєї згоди на постійне проживання ОСОБА_1 та її доньці ОСОБА_7 ні в письмовій формі, ні в будь-якій іншій формі не надавав, не надавав такої згоди і на вселення в травні 1988 року доньки ОСОБА_2. Після народження вона була включена в особисту картку за місцем проживання та прописки її матері ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_7. Ця реєстрація зберігалась за ними до 28 січня 1997 року. За цей час в 1993 році ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 використали своє право на приватизацію квартири АДРЕСА_7, отримавши 08.10.1993 року свідоцтво про право власності на житло в порядку приватизації згідно з Законом України Про приватизацію державного житлового фондута 24 січня 1997 року продали вказану квартиру. Виписуючись з вказаної квартири ОСОБА_1 вказала, що виписується в м. Кривий Ріг. При підготовці документів для продажу ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_3 з проханням написати заяву про те, що він надає їй та доньці право проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3. Таку заяву було потрібно написати, щоб виконком дав дозвіл на продаж квартири. Він пішов їй на зустріч та написав таку заяву, хоча на той час не мав наміру в дійсності надавати їй дозвіл на проживання в квартирі, бо проживав в ній із своєю майбутньою дружиною ОСОБА_10. На протязі 1997 року ОСОБА_1 неодноразово приходила до квартири, влаштовувала скандали, стукала у двері, погрожувала їм, тому його дружина наполягала на переїзд на інше місце проживання. 22 квітня 1997 року він приватизував квартиру, а в травні 1997 року разом із дружиною переїхав проживати до батьків ОСОБА_10, а з червня 1997 року стали проживати по найму в ІНФОРМАЦІЯ_4. В вересні 1997 року ОСОБА_1 звернулася до нього,щоб він дозволив їй з доньками проживати в належній йому квартирі, та вони домовились, що в рахунок оплати аліментів він надав дозвіл на їх вселення та реєстрацію в квартирі до досягнення донькою ОСОБА_9 повноліття. 18 вересня 1997 року вони були прописані в квартирі і з того часу стали в ній постійно проживати, тому право на користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_8 виникло в них з 18 вересня 1997 року, однак, таких позовних вимог позивачі не заявляють. Їх право користування квартирою закінчилося після укладання 04 липня 2008 року договору купівлі-продажу з ОСОБА_4 і з цього часу воно повинно вирішуватися за домовленістю з новим власником квартири. Вказала що заявлений позов не має правового сенсу та не відповідає нормам закону. Просила в позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання зявилася. Вказала, що вона є добросовісним набувачем. Для придбання квартир нею був взятий кредит в банку. Однак не має вільного доступу в свою квартиру, оскільки там проживають позивачі. Позивачі до неї не зверталися з проханням проживати в квартирі. Бажає проживати в своїй квартирі. Просила суд відмовити в задоволені позовних вимог.

Представник третьої особи ПАТ УніКредит Банк в судове засідання зявився. Просив суд відмовити в задоволені позовних вимог.

Свідок ОСОБА_11, сусідка, вказала, що з 1987 року до 2000 року ОСОБА_1 проживала в квартирі разом із чоловіком та двома дітьми. В 2002 року ОСОБА_3 пішов із сімї. ОСОБА_1 із дочкою ОСОБА_9 проживає в квартирі і на сьогодні. З 2000 року перестала бачити ОСОБА_3, і їй ОСОБА_1 сказала про те, що він пішов із сімї. ОСОБА_12 не була зареєстрована в квартирі. Зі слів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 знає, що вона була зареєстрована на Пулківській, і що та квартира була продана.

Свідок ОСОБА_13, сусідка, розповіла про те, що однією сімєю ОСОБА_1 і Давидов стали проживати з 1986 року, вселялись в квартиру, як одна сімя.

Свідок ОСОБА_14, сусідка, старша по будинку, розповіла що знає сімю ОСОБА_3 з 1986 року. Вони заїжджали в квартиру як одна сімя. Разом, однією сімєю вони проживали до 2000 року. Про те, що Віка не рідна донька ОСОБА_3, вона дізналася після народження ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_15, сусідка, розповіла про те, що в 1997 року вона заселилася в будинок. В неї були дружні стосунки з ОСОБА_1. Єдиною сімєю ОСОБА_1 і Давидов проживали до 2000 року.

Свідок ОСОБА_16, дружина відповідача, розповіла про те, що вона познайомилася з ОСОБА_16 в 1996 році, з січня 1997 року стали проживати однією сімєю в квартирі АДРЕСА_9. Коли заселялись в квартиру в ній ніхто не проживав. ОСОБА_1 приходила в квартиру та вчиняла сварки, тому вони вимушені були виїхати з квартири. З ОСОБА_16 зареєструвала шлюб в 2002 році. Чоловік надав дозвіл проживати в кватирі колишній дружині та доньці до повноліття доньки.

Суд, заслухавши позивачів, представника позивачів, представника відповідача, третю особу, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 0417/2-53/2012 вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що з 12 листопада 1982 року ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 1984 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_17, зареєстрований 12 листопада 1982 року Індустріальним рай РАГС м. Дніпропетровська, актова запис №1090 розірвано. Встановлено, що позивач має іншу сімю. Відповідачка заперечувала щодо розірвання шлюбу. ( а.с.83).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_17 розірвано 07 лютого 1984 року, про що складена актова запис №52 від 07.02.1984 року. Прізвище ОСОБА_17 після розірвання шлюбу ОСОБА_1. (а.с.9).

Згідно до свідоцтва про народження ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, виданого Індустріальним Відділом РАГС батьками є: батько ОСОБА_3, матірю - ОСОБА_1 ( а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про одруження, виданого 10 квітня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Індустріальної районної у місті ради ОСОБА_3 зареєстрував шлюб із ОСОБА_10, прізвище дружини після одруження ОСОБА_3, актова запис №183 ( а.с.13).

Згідно до свідоцтва про народження ОСОБА_18, 15.07.1998 року, його батьками є: батько ОСОБА_3 і мати ОСОБА_16 ( а.с.88).

Згідно до свідоцтва про народження ОСОБА_19, 25.02.2002 року її батьками є: батько ОСОБА_3 і мати ОСОБА_16 ( а.с.88).

Відповідно до обмінного ордеру від 20.06.1986 року №2595 , виданого Бюро по обміну житлової площі, ОСОБА_3 дозволено зайняти в м. Дніпропетровську квартиру АДРЕСА_10 ( перейменована в Калинова) яка складається із двох кімнат ( а.с.35)

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпропетровським домобудівним комбінатом №1 22 квітня 1997 року ОСОБА_3 є власником АДРЕСА_11 буд. №100, згідно розпорядження від 22 квітня 1997 року №316 ( а.с.87).

Відповідно до договору купівлі - продажу будинку від 04.07.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_20, зареєстрованому в реєстрі за №10374 ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_12 за 402560 грн. ( а.с.108). Право власності ОСОБА_4 зареєстровано в КПДМБТІ та отримано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с. 110).

Між ОСОБА_4 та ПАТ УніКредит Банк 04 липня 2008 року укладено Договір про іпотечний кредит №MRTG-75, відповідно до якого банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти в сумі 60591 доларів США, на придбання квартири №138, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Калинова, буд.100 ( а.с.157-163). Для забезпечення повного і своєчасного виконання зобовязань між ОСОБА_4 та ПАТ УніКредит Банк 04 липня 2008 року укладено Іпотечний договір №MRTG-75/ S ( а.с.168-172).

ОСОБА_1 просить суд встановити факт проживання однією сімєю із ОСОБА_3 із з 1982 року по 27 листопада 1997 року.

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах встановлення фактів, що мають юридичне значення №5 від 31.03.1995 року, зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року, такі справи розглядаються, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Матеріально-правові наслідки встановлення факту проживання однією сімєю передбачені в ЦК України 2003 року та в Сімейному кодексі України, які набрали чинності з 01.01.2004 року.

Можливість встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу передбачена п.5 ч.1ст. 256 ЦК України від 18 березня 2004 року. Ст.273 ЦПК України від 18 липня 1963 року можливість встановлення такого факту не передбачала, як і не передбачала окремо встановлення факту сімейних відносин, повязаного з визнанням права користування житловою площею.

Крім того в період з 1982 року по 07 лютого 1984 року ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі, а тому вимоги в цій частині є незаконними.

Виходячи із вищевикладеного визнання факту проживання однією сімєю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 в період з 1982 року по 27 листопада 1999 року не було передбачено діючим на той час законодавством, встановлення такого факту не породжує юридичних наслідків, від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, тому він не підлягає встановленню, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, та не може взяти до уваги показання свідків ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_14 ОСОБА_15

Позивачами заявлені позовні вимоги, що визнання за ними права користування спірною квартирою з 1986 року по день винесення рішення суду.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України№2 від 12.04.1985 року, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселені, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням або постійне місце проживання за місцем своєї реєстрації, оскільки виходячи зі змісту ст.65 ЖК України, за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як члена його сімї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне проживання в іншому жилому приміщенні у будинку державного чи громадського житлового фонду.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_2 використали своє право на приватизацію квартири АДРЕСА_13, в якій вони були зареєстровані до 28 січня 1997 року. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 08.10.1993 року, виданого трестом Дніпроважбуд, квартира АДРЕСА_14 належить на праві спільної власності ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_2 ( а.с.85).

Відповідно до Довідки ЖКП Північне від 11.12.2008 року ( цивільна справа №2-1147/2010 року а.с.68) ОСОБА_1 була прописана в квартирі АДРЕСА_7 з 05.10.1981 року до 28.01.1997 року.

Згідно до Доручення Договору купівлі-продажу від 24 січня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_21, зареєстрованого в реєстрі за №3-604, квартира АДРЕСА_14 продана ОСОБА_22 ( а.с. 86).

Представником відповідача та відповідачем в письмових поясненнях заперечувався факт надання згоди на вселення ОСОБА_1 в спірну квартири в 1986 році. Та не заперечувався факт надання дозволу на вселення та реєстрацію в квартирі ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_2 в вересні 1997 року та надання дозволу на проживання в квартирі до досягнення донькою повноліття, що також підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_16

В судовому засіданні встановлено, що про приватизацію ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_6 ОСОБА_1 стало відомо в 2004 році, так в своїй заяві до Житлового управління від 09.02.2004 року вона вказує на те, що квартира приватизована ( цивільна справа №2-53/2012 а.с. 79). Крім того спірна квартира ОСОБА_3 в липні 2008 року була продана, то позовні вимоги до нього щодо визнання права користування квартирою є безпідставними, оскільки він не є власником квартири.

За положеннями ст.383 ЦК України та ст..150 ЖК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житловим на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Таким чином, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи, у їх сукупності, суд приходить до висновку про те що позовні вимоги позивачів не ґрунтуються на законі та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись: ст. 41 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 року Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, ст. ст.15,16 ЦК України, ст.64 ЖК України, п.1 розділу VII Прикінцевих положеньСімейного кодексу України, ст.ст.3,7, 11, 15, 60,88, 212-215, п.5 ч.1 256,273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П.Слюсар