АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2012 року м. Дніпропетровськ

20 грудня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Черненкової Л.А., Дерев'янка О.Г.

при секретарі Безверхому О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", товариства з обмеженою відповідальністю "Українське фінансове агентство "Верус" про визнання договору поруки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

02 лютого 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитними договорами (том 1 а.с.2-5).

15 вересня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «УФА «Верус» про визнання договору поруки № 467 від 12 січня 2009 недійсним (том 1 а.с.175-178). В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 зазначив, що між позивачем та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладені кредитні договори № МКН60-08/М від 07 серпня 2008 року, № 243305-CRED від 08 серпня 2008 року та № 102827-CRED від 04 грудня 2007 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання по вказаним кредитним договорами, між відповідачами було укладено договір поруки № 467 від 12 січня 2009. Посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 512-519, 548, 554, 555, 557 ЦК України, позивач вважає, що даний договір поруки відповідачі не мали права укладати без повідомлення та отримання згоди позивача як боржника, зазначив про необхідність укладення такого договору у трьохсторонній формі. Також позивач вказує на невідповідність змісту спірного договору поруки вимогам чинного законодавства щодо істотних умов такого договору. Оскільки спірним договором забезпечено виконання зобовязання лише на суму 200,00 гривень, спірний договір, на думку позивача, укладено без наміру виникнення реальних прав та обовязків у сторін договору та є фіктивним.

30 вересня 2010 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська вищевказані цивільні справи було обєднано в одне провадження (том 1 а.с.170).

28 квітня 2011 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «УФА «Верус» про визнання договору поруки недійсним було залишено без розгляду (том 2 а.с.22, 23).

02 лютого 2012 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 квітня 2011 року про залишення позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк», ТОВ «УФА «Верус» про визнання договору поруки недійсним без розгляду було скасовано та справу в частині зустрічного позову направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (том 2 а.с.93, 94-94).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2011 року задоволено частково первісні позовні вимоги та стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № МКН60-08/М від 07.08.2008 року - 442891 грн. 28 коп.; стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № МКН60-08/М від 07.08.2008 року 200,0 грн. та у рахунок повернення судових витрат 120,0 грн., а разом 320,0 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 243305-CRED від 08.08.2008 року - 88179 грн. 84 коп.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 102827-CRED від 04.12.2007 року - 47279 грн. 04 коп.; стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитними договорами № 243305-CRED від 08.08.2008 року 200,0 грн., № 102827-CRED від 04.12.2007 року 200,0 грн., а разом 400,0 грн.; вирішено питання щодо розподілу судових витрат; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2012 року в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції від 22.11.2012 року та ухвалення нового рішення про задоволення позову про визнання договору поруки недійсним.

Колегія суддів приймає до уваги заяви в судовому засіданні представників позивача та відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" щодо належної їх підготовки до участі в судовому розгляді цієї справи за позовом про визнання договору поруки недійсним у даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення від 22 листопада 2012 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 04 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №102827-CRED, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 8000,00 доларів США на термін до 26 листопада 2010 року та зобовязався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки, що підтверджується копією зазначеного договору (том 1 а.с. 31 - 41).

07 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № МКН60-08/М, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 44400,00 доларів США на термін до 05 серпня 2013 року та зобовязався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки, що підтверджується копією зазначеного договору (том 1 а.с. 23-30).

08 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № 243305-CRED, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у сумі 10000,00 доларів США на термін до 06 серпня 2010 року та зобовязався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки, що підтверджується копією зазначеного договору (том 1 а.с.14-22).

07 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №МКН60-08/М/П, за умовами якого поручитель зобовязався солідарно відповідати перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_2 своїх обовязків за кредитним договором №МКН60-08/М від 07 серпня 2008 року в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, пені та інших штрафних санкцій, що підтверджується копією зазначеного договору (том 1 а.с.42).

12 січня 2009 року між банком та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» було укладено договір поруки №467 з обов»язковим невід»ємним додатком до нього №1, за умовами яких ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» зобовязалось відповідати перед банком за виконання ОСОБА_2 своїх обовязків за кожним із зазначених вище кредитних договорів в межах суми у розмірі 200,00 гривень, що підтверджується копією договору поруки та додатком № 1 до нього (том 1 а.с.12-13).

Згідно ст.ст. 3, 6, 11, 627 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Різновидами договору є кредитний договір, договір поруки, які обовязково укладаються в письмові формі (ст.ст. 553, 1054, 1055 ЦК України).

Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.ст. 546, 547 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Статтею 554 ЦК України зазначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Нормою ст. 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Виходячи з викладеного, місцевий суд дійшов правильного висновку про безпідставність тверджень позивача про те, що оспорюваний договір поруки повинен бути трьохстороннім, а його, боржника за кредитними угодами, згода на укладення договору поруки є обов»язковою. Такі доводи апелянта не ґрунтуються на законі, оскільки згідно положень параграфу 3 глави 49 ЦК України, договір поруки укладається між кредитором і поручителем. При цьому закон не вимагає будь-якого погодження з боржником або навіть його повідомлення про укладення такого договору.

Пунктом 20 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року зазначено, що з урахуванням статей 553 - 554 ЦК України, договір поруки укладається між кредитором за зобовязаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем. Оскільки позичальник є не стороною договору поруки, а стороною у зобовязанні, забезпеченою порукою, чинне законодавство України не передбачає обовязку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки.

Доводи позивача щодо відсутності у сторін спірного договору поруки № 467 від 12 січня 2009 року наміру створити юридичні наслідки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки розмір зобовязання поручителя згідно ст.ст. 3, 6, 12, 627, 553, 554 ЦК України визначається сторонами договору поруки на власний розсуд, і сторони такого договору, якими є кредитор та поручитель, не зобовязані при цьому приймати до уваги думку інших субєктів цивільно-правових відносин.

Окрім того, суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги, як підставу для задоволення позову, посилання позивача на недотримання сторонами спірного договору поруки встановлених законом істотних умов договору при укладенні зазначеного оспорюваного договору.

З цього приводу слід зазначити, що, виходячи з аналізу норм параграфу 1, 3 глави 49 ЦК України, договір поруки повинен містити положення, які дають змогу індивідуалізувати забезпечуване порукою зобовязання та боржника, а також такий договір повинен укладатись у письмовій формі.

Наведені ж позивачем реквізити, умови договору поруки, які, на думку позивача, повинен обовязково містити спірний договір поруки, безпосередньо не передбачені законодавством, як істотні умови договору поруки, за своїм характером є надмірними для індивідуалізації забезпеченого порукою зобовязання боржника, а отже не є обовязковими.

До того ж оспорюваний договір поруки має обов»язковий невід»ємний додаток №1, в якому і викладені дані, достатні для індивідуалізації забезпечуваного порукою зобовязання та виконання ТОВ «УФА «Верус» свого обовязку як поручителя за кожним із вказаних вище кредитних договорів в межах 200,00 гривень.

Окрім того, місцевий суд правильно звернув увагу, що за змістом ст. 215 ч.3 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути предявлена однією із сторін або іншою заінтересованою особою, тобто особами, права яких вже порушені на момент звернення до суду і на права та обовязки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин. В той же час, оспорюваний договір не порушує права або законні інтереси позивача ОСОБА_2, який не є стороною даного договору поруки.

Посилання апелянта на постанову апеляційного господарського суду Дніпропетровської області по справі № 2/252-09 від 15 лютого 2010 року, згідно якої договір поруки № 467 визнано недійсним, не спростовують правильність висновків місцевого суду, оскільки вказана справа № 2/252-09 розглядалась за позовом ТОВ «Крим-Антарес» (т. 1 а.с. 191 194) та предметом її розгляду не був договір поруки № 467 від 12.01.2009 року з невід»ємною його частиною додатком №1 щодо кредитних договорів №102827-CRED від 04 грудня 2007 року, № МКН60-08/М від 07 серпня 2008 року та № 243305-CRED від 08 серпня 2008 року за яким кредитні кошти отримував саме позивач ОСОБА_2 Отже, підстави для застосування правила ч. 3 ст. 61 ЦПК України у даному випадку відсутні.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, зважаючи на недоведеність наявності порушень прав чи законних інтересів позивача, місцевий суд ухвалив законне рішенні про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на правильне застосування вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення від 22 листопада 2012 року ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2012 року відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді