АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/3257/12 Справа № 2-1056/10 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2012 року м. Дніпропетровськ

19 липня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа перша Павлоградська державна нотаріальна контора, про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2010 року позивачка звернулась до суду з даним позовом до відповідачки посилаючись на те що, 17 лютого 2010 року відповідачці ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8, яка складалась з однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Вважає зазначене свідоцтво таким, що порушує її майнові права, оскільки 21 жовтня 1992 року спірна квартира була їй подарована ОСОБА_8 Просила суд скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом та визнати за нею право власності на цю квартиру.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2010 року позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено, скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 лютого 2010 року видане державним нотаріусом першої Павлоградської держконтори, визнано право власності на квартиру № 47 у будинку № 25 по

вул. Шкільна в м. Першотравенську Дніпропетровської області за

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, вирішено питання про

стягнення судових витрат.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2011 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2011 року, яким відмовлено в задоволенні позову у повному обсязі, скасовано та справу направлено на новий апеляційний розгляд.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 21.10.1992 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2, що стверджується укладеним у письмовій нотаріальній формі договором купівлі-продажу (а.с. 7 8).

Також судом встановлено, що зазначене нерухоме майно було передане обдарованій та прийняте останньою у дар, що стверджується зверненням ОСОБА_7 до відділу БТІ для державної реєстрації права власності на подаровану їй квартиру, реєстрацією 30.10.1992 року за ОСОБА_7 права власності на квартиру АДРЕСА_2; фактом проживання ОСОБА_7 у зазначеній квартирі у період з жовтня 1992 року і до початку 1993 року, що підтверджується, зокрема, поясненнями свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10

У судовому засіданні не спростовані твердження представника позивачки про те, що після укладення договору дарування саме ОСОБА_7 надавала кошти для сплати комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_2. Крім того, суду надані оформлені на ім»я ОСОБА_7 квитанції про сплату комунальних послуг за 2009 2010 роки та укладені позивачкою відповідні договори (а.с. 164 220).

Колегія суддів критично оцінює твердження свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо непроживання ОСОБА_7 у період з жовтня 1992 року і до початку 1993 року у зазначеній квартирі, оскільки дані свідки, згідно їх пояснень, постійно у квартирі АДРЕСА_2 не перебували, а лише інколи навідували ОСОБА_8, дати відвідувань не конкретизували.

Крім того, місцевий суд надав належну оцінку копії договору дарування від 21.10.1992 року, який містить помилку у номері будинку, а саме зазначено, що ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_3 (справа №2-з/62/10, а.с. 3 4). Факт помилки нотаріуса підтверджується відсутністю по вул. Шкільній в місті Першотравенську Дніпропетровської області будинку з номером «31-А» (а.с. 148, 150, 152).

Також судом встановлено, що 05.09.1995 року ОСОБА_8, яка померла 26.05.2009 року, було складено заповіт на все належне їй майно, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося, на ім»я ОСОБА_13, який відмовився від даної спадщини на користь ОСОБА_6.

17.02.2010 року державним нотаріусом першої Павлоградської держнотконтори ОСОБА_6 видане свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_8, на спірну квартиру.

Згідно ст. 243 ЦК України від 1963 року, з відповідними змінами та доповненнями, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ст. 244 ЦК України від 1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

На підставі ст. 227 ЦК України від 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно ст. 1301 ЦК України, від 2003 року, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що договір дарування спірної квартири укладено ОСОБА_8 на ім»я ОСОБА_7 21.10.1992 року, тобто до посвідчення заповіту ОСОБА_8 від 05.09.1995 року, зважаючи на те, що спірне нерухоме майно передано у дар ОСОБА_7 та прийнято обдарованою, договір дарування у судовому порядку не оскаржено, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги правильне застосування вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 30 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді