АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
22-ц/490/779/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Категорія 18 Доповідач - Дерев'янко О.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2012 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного

суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Деревянка О.Г.,

суддів: Красвітної Т.П., Черненкової Л.А.,

при секретарі: Горлаковій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора) про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2011 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що йому на праві приватної власної належала квартира АДРЕСА_1. 08 квітня 2010 року між ним та відповідачкою у справі було укладено договір дарування вказаної квартири згідно якого позивач подарував квартиру відповідачці.

Позивач вважав вказаний договір недійсним оскільки перед його укладенням він домовлявся з відповідачкою про те, що вона буде доглядати за ним, надавати матеріальну та фізичну допомогу, а він, в свою чергу переоформить право власності на квартиру на неї, тобто фактично вони домовились про укладення договору довічного утримання, однак після укладення договору відповідачка припинила допомагати позивачеві, а пізніше позивач дізнався, що він фактично підписав в нотаріальній конторі не договір довічного утримання, а договір дарування.

Дана помилка сталась внаслідок того, що позивач стара хвора людина, яка має поганий стан здоровя, юридично необізнаний і не знає всіх тонкощів укладення договорів.

Крім того, позивач зазначав, що вказаний договір також підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 п.5 ст. 203 ЦК України, оскільки вказаний договір не був направлений на створення будь-яких юридичних наслідків та не потяг за собою жодних юридичних наслідків, оскільки позивач продовжив проживати у спірній квартирі, а відповідачка не заселилась в неї та не використовує її за призначенням.

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між сторонами.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа Новомосковська державна нотаріальна контора) про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

В апеляцiйнiй скарзi ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового по суті позовних вимог з тих пiдстав, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матерiального та процесуального права.

Перевiривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегiя суддiв вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних пiдстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції, виходив із того, що похилий вік позивача та позбавлення себе безоплатно єдиного житла внаслідок укладення договору дарування, не свідчить про те, що оспорюваний договір дарування укладений ним під впливом помилки.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 являється донькою ОСОБА_2 і це не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.

08 квітня 2010 року між ОСОБА_2, як дарувальником, та ОСОБА_3, як обдарованою було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2, який посвідчено державним нотаріусом Новомосковської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_4. (а.с.25)

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними, суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається з розяснень, викладених в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Аналізуючи правову природу укладеного між сторонами договору дарування квартири, суд першої інстанції не врахував того, що договір дарування квартири було укладено поза волею позивача, оскільки він не мав наміру позбавлятися свого єдиного житла. Укладаючи з відповідачкою договір дарування мав намір передати свою квартиру відповідачці, але після своєї смерті.

Ці обставини підтверджуються поясненнями позивача, які він підтвердив у судовому засіданні, а також поясненнями свідків, які були допрошені судом першої інстанції - ОСОБА_5І, ОСОБА_6, свідчення яких суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги.

Постанова Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28.04.78 р. "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" в п. 10 роз'яснює, що у випадках, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент вчинення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, причинами, внаслідок яких особа перебувала у такому стані, можуть бути її тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше.

ОСОБА_2 є особою поважного віку, яка має ряд хвороб, в тому числі зору, що підтверджується епікризом та довідками. (а.с.21-24)

Тому, за таких обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_2, будучи людиною похилого віку, не міг усвідомлювати значення своїх дій, вчинив правочин під впливом помилки.

Про недійсність цього договору свідчить і той факт, що ОСОБА_2, подарувавши свою квартиру, не мав наміру і внутрішньої волі передати її відповідачці, оскільки не переселявся з неї, за відсутності іншого житла у нього, після дарування продовжив проживати в квартирі і проживає по даний час.

Отже, позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає до скасування з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2011 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування, укладений Новомосковською міською нотаріальною конторою, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 08.04.2010 року, квартири АДРЕСА_3.

Повернути сторони в первинний стан.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 212 грн.55 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: