Справа № Провадження №22-ц-68/12 22-ц/1090/140/12 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Категорія47Доповідач у 2 інстанціїСеменцов
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 лютого 2012 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Воробйової Н.С.,

суддів: Семенцова Ю.В., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі: Сашко Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2011 року по справі позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина та одноразової допомоги на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2011 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який в подальшому уточнила, посилаючись на те, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. Від шлюбу вони мають повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на теперішній час є студентом 1 курсу денної форми навчання Державного інституту підготовки кадрів Мінпромполітики України з напрямку «Фінанси та кредит», а також студентом 1 курсу факультету заочного навчання цивільних осіб (за рахунок коштів фізичних (юридичних) осіб навчально-наукового інституту заочного та дистанційного навчання Національної академії внутрішніх справ, що підтверджується довідками вказаних навчальних закладів відповідно за № 670 від 27.04.2011 року та за № 46/3/9-248 від 21.04.2011 року.

Син проживає разом з нею і перебуває на її повному утриманні, що підтверджується довідкою виконкому Вишневої міської ради №147 від 27.05.2011 року. Будь-якої допомоги відповідач не надає, хоча має таку можливість. Відповідач працює лікарем-стоматологом-ортопедом Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району, має дохід за період з листопада по квітень 2011 року 5411 грн. 51 коп. Крім того, відповідач займається приватною практикою, іншої сім'ї він не має, а тому має можливість надавати сину матеріальну допомогу.

Натомість вона, отримуючи заробітну плату в розмірі 1588 грн. (з якої ще й вираховуються аліменти та обов'язкові платежі до спеціальних фондів), змушена повністю утримувати дитину, допомагаючи сину отримати необхідну для життя освіту.

Вона з сином змушені у всьому собі відмовляти, витрачаючи її мізерні кошти та всі заощадження на плату за навчання, яка за 1 навчальний рік в Державному інституті підготовки кадрів склала 7800 грн., у Київському національному університеті внутрішніх справ відповідно за 2 навчальні семестри склала - 8250 грн. До того ж сину необхідні зошити, підручники, додаткова література, інтернет - зв'язок, канцелярські приладдя, витрати на проїзд до місця навчання. Крім того, щодня сину потрібне повноцінне раціональне харчування. Також сину потрібен одяг. Водночас, тільки річна плата за навчання сина в Державному інституті підготовки кадрів у розмірі 7800 грн. є співрозмірною з її піврічним доходом, що підтверджується довідкою про її доходи, виданою Національним медичним університетом імені ОСОБА_5.

Тому просила суд: стягнути з відповідача аліменти на користь повнолітнього сина ОСОБА_4, у твердій грошовій сумі щомісячно в розмірі 800 грн., на період навчання до досягнення ним 23 років, починаючи з дня пред'явлення позову; стягнути з відповідача на її користь половину витрачених нею коштів на оплату навчання сина ОСОБА_4 за 2010-2011 навчальний рік в сумі 8025 грн., допустивши негайне виконання рішення у справі у межах суми платежу аліментів за один місяць, а також стягнути з відповідача судові витрати.

Позивачем була подана до суду уточнена позовна заява, в якій вона уточнила розмір аліментів, який просила стягнути з відповідача на свою користь на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 на період навчання до досягнення ним 23 років, та визначила їх у твердій грошовій сумі щомісячно в розмірі 1000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2011 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн., щомісячно, починаючи з 07.06.2011 року до досягнення 23-х річного віку, але до припинення ним навчання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 половину витрачених коштів на оплату навчання ОСОБА_4 за 2010-2011 навчальний рік в сумі 8025 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 гривень 00 копійок. Компенсовано ОСОБА_3 судовий збір у сумі 81 гривня 00 копійок за рахунок держави.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед інших питань вирішує: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Проте колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 06.02.2001 року, виданим відділом реєстрації актів громадського стану Києво-Святошинського РУЮ Київської області. Від шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Повнолітній син ОСОБА_4 проживає з матір'ю ОСОБА_3 та перебуває на її утриманні, є студентом 1 курсу денної форми навчання Державного інституту підготовки кадрів Мінпромполітики України з напрямку «Фінанси та кредит», а також студентом 1 курсу факультету заочного навчання цивільних осіб (за рахунок коштів фізичних (юридичних) осіб навчально-наукового інституту заочного та дистанційного навчання Національної академії внутрішніх справ, що підтверджується довідками вказаних навчальних закладів відповідно за № 670 від 27.04.2011 року та за № 46/3/9-248 від 21.04.2011 року. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами у справі не досягнуто, стан здоров'я та матеріальний стан ОСОБА_2 дозволяють йому утримувати свого сина, проте відповідач ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 працює, має стабільну заробітну плату, стан його здоров`я не є важким, інших дітей чи непрацездатних дружини, батьків на його утриманні немає. Тому прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 700 гривень, щомісячно, починаючи з 07.06.2011 року до досягнення 23-х річного віку, але до припинення ним навчання та стягнення половини витрачених коштів на оплату навчання повнолітнього сина ОСОБА_4 за 2010-2011 навчальний рік в сумі 8025 грн.

Однак колегія суддів з даним висновком не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з ст.199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У відповідності до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

В силу ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верхового Суд України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття, виникає за обовязковою сукупністю таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ним навчання; потреба у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач є працездатною особою, має постійне місце роботи і загальна сума його заробітної плати за шість місяців становить 5411,51 грн., тобто в середньому близько 900 грн. на місяць, що надає можливість зробити висновок про те, що рівень його доходів не задовольняє прожитковий мінімум для працездатної особи.

З наведених вище обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку відносно того, що наявність сукупності юридичних фактів, підтверджених документально, дають підстави виникнення у відповідача обовязку утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Разом з тим, не можна погодитись з визначенням судом першої інстанції розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, адже, зважаючи на його матеріальне становище, аліментні зобовязання в сумі 700 грн. щомісячно не відповідають спроможності відповідача надавати повнолітньому сину матеріальну допомогу у звязку з навчанням.

Окрім того, колегія суддів також не погоджується з рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача половини витрачених коштів на оплату навчання ОСОБА_4 за 2010-2011 навчальний рік в сумі 8025 грн. виходячи з того, що відносини щодо обовязку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, в якій міститься посилання на застосування до даних відносин норм деяких статей глави 15 СК України.

Аналіз норм статей глав 16 та 15 СК України вказує на те, що стаття 185 СК України, якою передбачено участь батьків у додаткових витратах на дитину, стосується виключно неповнолітніх дітей і не поширюється на правовідносини між батьками та повнолітніми дітьми, які продовжують навчання.

Тож посилання судом першої інстанції на ст. 185 СК України як на правову підставу задоволення позовної вимоги щодо стягнення половини витрачених коштів на оплату навчання повнолітнього сина за 2010-2011 навчальний рік, є безпідставним та не ґрунтується на вимогах закону, а главою 16 СК України не встановлено обовязку батьків брати участь у додаткових витратах на повнолітню дитину.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України дане рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов ОСОБА_3 слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 вересня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 400 (чотириста) гривень щомісячно, починаючи з 07.06.2011 року, до досягнення ним (сином) 23-х річного віку, але до припинення ним навчання.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 51 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий

Судді