АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/7909/12 Справа № 2/422/1391/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2012 року м. Дніпропетровськ

23 серпня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про зміну ідеальних часток власників домоволодіння, визнання права власності на домоволодіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2007 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що домоволодіння № 45 по вул. Ахматової в м. Дніпропетровську раніше належало його батьку ОСОБА_12 Позивач з дозволу батька на території зазначеного домоволодіння побудував житловий будинок літ. В-1, погріб літ. Е та гараж літ. Ж. 17 травня 1982 року ОСОБА_12 помер. Після його смерті спірне домоволодіння успадкували, по 1/7 частині, ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_14, яка померла 13 вересня 2006 року. З моменту отримання спадщини і набуття права власності на відповідну частину домоволодіння ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_11 в домоволодінні №45 по вул. Ахматової в м. Дніпропетровську не проживали, участі у сплаті витрат на управління, утримання та збереження спадщини, сплаті податків, зборів не приймали. ОСОБА_13 в 1981 році виїхав з зазначеного домоволодіння та з цього часу в ньому не проживав, участі у сплаті витрат на управління, утримання та збереження спадщини, сплаті податків, зборів не приймає. Спірне домоволодіння знаходилось в непридатному для проживання стані. Позивач був вимушений зберігати та утримувати домоволодіння, інших спадкоємців доля спадкового будинку не цікавила. Враховуючи те, що позивач був вимушений, починаючи з 1982 року та по теперішній час, зберігати та утримувати спірне домоволодіння з метою подальшого запобігання його руйнуванню, вважає, що він має право на відповідне збільшення його частки у справі спільної часткової власності в домоволодінні. Позивач, згідно уточнених позовних вимог, просив суд змінити ідеальні частки в домоволодіння №45 по вул. Ахматової в м. Дніпропетровську, збільшивши частку ОСОБА_6 у праві спільної часткової власності з урахуванням проведеного ним поліпшення спільного майна і визнати за ОСОБА_6 право власності на цю змінену частку; визнати за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок літ. В-1, погріб літ. Е та гараж літ. Ж в домоволодінні № 45 по вул. Ахматової в м. Дніпропетровську.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2012 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що домоволодіння № 45 по вул. Ахматової в м. Дніпропетровську належало ОСОБА_12, який помер 17.05.1982 року, на підставі свідоцтва про право власності від 06 жовтня 1952 року, виданого житловим управлінням Дніпропетровського відділу комунального господарства, зареєстрованого в МБТІ м. Дніпропетровська 10 жовтня 1952 року за № 29-43.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_12Ф є його діти ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_14, яка померла 13 вересня 2006 року.

ОСОБА_15 є власником 1/7 частини домоволодіння № 45 по вул. Ахматової в м. Дніпропетровську на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 червня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_16, зареєстрованого в реєстрі за № 4-1627.

Згідно технічного паспорту КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради від 23 лютого 2007 року спірне домоволодіння складається з житлового будинку літ. А-1, житлового будинку літ. В-1, який підлягає введенню в експлуатацію та узаконенню, сараю літ. Б, вбиральні літ. Г, погребу літ. Е, гаражу літ. Ж (самовільний), споруд № 1-6, І. У зв'язку з самовільним будівництвом змінилася площа житлового будинку літ. А-1, житлова - 25,8 кв.м., загальна - 45,1 кв.м.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, будівлі, тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року № 553 «Про затвердження порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю» визначено процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт та ліцензійних умов провадження господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів будівництва.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється Держархбудінспекцією та її територіальними органами.

Статтею 14 Закону України «Про основи містобудування» від 16 листопада 1992 року передбачено, що до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належать: визначення території для містобудівних потреб згідно з рішенням відповідної ради; встановлення в межах своїх повноважень на відповідній території режиму використання та забудови земель, на яких передбачена перспективна містобудівна діяльність; надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок; забезпечення в установленому законодавством порядку розробки і подання на затвердження відповідних рад місцевих містобудівних програм, генеральних планів, детальних планів, планів червоних ліній; проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством; організація охорони культурної спадщини; організація робіт, пов'язаних із створенням і веденням містобудівного кадастру населених пунктів; забезпечення в установленому законом порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації під час планування та забудови відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації та проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоду навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності експлуатації будинків і споруд незалежно від форми власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19 червня 2003 року, з відповідними змінами та доповненнями, до повноважень спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель належать здійснення державного контролю за використанням та охороню земель у частині: додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановлення порядку набуття і реалізації права на землю; виконання вимог щодо використання земельних ділянок за цільовим призначенням; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок; ведення державного обліку і реєстрації земель, достовірності інформації про земельні ділянки та їх використання; розміщення, проектування, будівництва та введення в дію об'єктів, що негативно впливають або можуть вплинути на стан земель та ін.

Відповідно до п. 1.6 Тимчасового Положення про порядок державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за № 157/6445 (з відповідними змінами та доповненнями) реєстрації підлягають права власності тільки на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку, за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, яке проводить реєстрацію права власності на ці об'єкти.

Також право власності на об'єкти нерухомого майна провадяться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування, фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети за наявності акта комісії про прийняття об'єкта та введення його в експлуатацію.

Крім того, у пункті 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" № 6 від 30.03.2012 року роз»яснено, що суд повинен мати на увазі те, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону N 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року, з відповідними змінами та доповненнями, визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них тощо, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття яких подаються до 31 грудня 2012 року.

Колегія звертає увагу, що позивач не надав суду правовстановлюючі документи на земельну ділянку, а з технічного паспорту вбачається, що самовільні забудови - житловий будинок літ. В-1 (1963 року побудови), гараж літ. Ж (1982 року побудови) - збудовані до 31 грудня 2009 року.

Позивачем не надано суду доказів, що підтверджують його звернення до Дніпропетровської міської ради для отримання свідоцтва про право власності на самовільно збудоване нерухоме майно, звернення до компетентного органу за спрощеним порядоком прийняття до експлуатації зазначених вище споруд.

Згідно до ч. 2 ст. 357 ЦК України, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він вирішується з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбанні (виготовлення, спорудження) майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 357 ЦК України, співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Місцевим судом встановлено, що позивачем не надано суду доказів збільшення ним частки в праві спільної часткової власності в домоволодінні № 45 по вул. Ахматової в м. Дніпропетровську.

Доводи позивача щодо того, що він був вимушений починаючи з 1982 року та до теперішнього часу зберігати та утримувати спільне майно з метою подальшого запобігання його руйнуванню та має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності в домоволодінні № 45 по вул. Ахматової в м. Дніпропетровську місцевий суд обгрунтовано не взяв до уваги виходячи з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок», оскільки така участь дає право вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування затрат на будівництво.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим доказам, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та недоведеність позовних вимог, тому обґрунтовано ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Крім того, колегія не погоджується з доводами апелянта щодо незаконної відмови місцевого суду у призначенні судової будівельно-технічної експертизи з приводу визначення розміру змінених часток у праві власності на спірне домоволодіння, оскільки для задоволення заявлених позовних вимог відсутні правові підстави.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді