Справа № Провадження №22-ц-3338/12 22-ц/1090/4124/12 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Категорія19Доповідач у 2 інстанціїБілоконь
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 липня 2012 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Мережко М.В.,

суддів: Білоконь О.В., Таргоній Д.О.,

при секретарі Дрозд О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: державний нотаріус другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, орган опіки та піклування Білоцерківської міської ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на майно та усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та вселення, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2010 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що він, його дружина ОСОБА_3 та їх неповнолітні діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є власниками квартири АДРЕСА_1.

09.12.2009 року його дружина ОСОБА_3 повідомила, що продала спільну квартиру.

Оскільки позивач письмової згоди на розпорядження спільним майном він не давав, не був присутній при укладенні договору купівлі-продажу спільної квартири, вважає, що укладений 9 грудня 2009 року та посвідчений в другій державній Білоцерківській міській нотаріальній конторі договір про відчуження квартири АДРЕСА_1 був укладений без його волевиявлення та участі, а тому має бути визнаний недійсним в порядку ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Також позивач просив суд визнати за ним та його дітьми - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право власності по 1/4 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати вказану квартиру у ОСОБА_4

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги, посилався також на порушення житлових прав його неповнолітніх дітей, які в результаті укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу перестали бути співвласниками житла, просив суд усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і вселення туди позивача.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2012 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, та просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підписував договір купівлі-продажу квартири від 09.12.2009 р., однак мав волевиявлення на його укладення, оскільки в подальшому схвалив цей правочин шляхом отримання коштів за продаж його частини квартири. За таких обставин, застосовуючи за аналогією закону ст. 241 ЦК України, суд вважав, що підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним, а відтак і для задоволення інших похідних позовних вимог, відсутні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони суперечать матеріалам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.05.1990 року по 3 березня 2010 року (а.с. 171).

Позивач, відповідач ОСОБА_3 та їхні неповнолітні діти - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були власниками квартири АДРЕСА_1 на підставі договору міни від 27.06.2000 року (а.с. 9).

Відповідно до договору купівлі-продажу, 9 грудня 2009 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діяли від свого імені та імені свого малолітнього сина ОСОБА_8, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка діяла за письмовою згодою батьків ОСОБА_2, ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_4, яка діяла за письмовою згодою свого чоловіка ОСОБА_5, купила квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом другої державної Білоцерківської міської нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований за № 1-5994 ( а.с.190-191).

Як вбачається із заяви до другої Білоцерківської державної нотаріальної контори, яка зареєстрована в реєстрі за № 1-5993 від 09.12.2009 р., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дали згоду, яку засвідчили своїми підписами, на продаж та підписання їхньою неповнолітньою дочкою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, договору купівлі-продажу ј частини квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 193).

В рядках № 1-5993, № 1-5994 на аркуші 96 реєстру реєстрації нотаріальних дій за 2009 р. другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_7 розписувався за вчинені нотаріальні дії по засвідченню справжності підпису за заяві про згоду на вчинення нотаріальної дії та складенню і посвідченню договору купівлі-продажу ( а.с.194)

Згідно з висновком повторної судово-почеркознавчої Київського НДІ судових експертиз за №12002/12003/11-32 від 21.03.2012р., підписи від імені ОСОБА_2 в графі продавець(верхній підпис) в двох примірниках договору купівлі-продажу квартири, зареєстрованого за № 1-5994 від 09.12.2009 р., в рядках № 1-5993, № 1-5994 на аркуші 96 реєстру реєстрації нотаріальних дій за 2009 р. другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області виконані не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_2; вказані підписи виконані рукописним способом пастою кулькової ручки без застосування попередньої підготовки та технічних засобів (а.с. 184-189).

До аналогічних висновків дійшли експерти НДЕКЦ ГУ МВС в Київській області у висновку за № 597 від 21.09.2011р. ( а.с.147-154).

Наведені докази у сукупності з аналогічними поясненнями позивача свідчать, що ОСОБА_2 не підписував договір купівлі-продажу квартири від 09.12.2009 р. від свого імені, не підписував даний договір від імені свого малолітнього сина ОСОБА_8, та не давав письмової згоди на підписання цього договору його неповнолітньою донькою ОСОБА_7, не розписувався у нотаріальних реєстрах за вчинення цих нотаріальних дій.

Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст. ст.ст. 638 , 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно положеннями з ст.ст. 655, 656, 658 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Право продажу товару належить його власнику.

У відповідності до положень ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та держаній реєстрації.

Відповідно положень ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами 1-3,5,6 ст. 203 Цивільного кодексу, які передбачають, що зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вірно встановивши, що ОСОБА_2 не підписував договір купівлі-продажу квартири від 09.12.2009 р., суд першої інстанції дійшов помилково висновку про відповідність його актам цивільного законодавства та наявності у ОСОБА_2 вільного волевиявлення на укладення цього договору.

Такого висновку суд дійшов, безпідставно застосувавши за аналогією закону ст. 241 ЦК України, яка стосується вчинення правочину з перевищенням повноважень.

Спірні правовідносини щодо розпорядження власністю, порядку укладення та підстав недійсності договорів купівлі-продажу нерухомого майна врегульовані ст. 41 Конституцією України, ст. ст. 316, 317, 319, 638-642, 655-658 ЦК України відповідно до яких суд першої інстанції і повинен був вирішувати справу, відтак в силу вимог ч.8 ст. 8 ЦПК України не мав права застосувати аналогію закону.

Оскільки при вирішення справи суд першої інстанції порушив норми матеріального права, застосувавши ст. 241 ЦК України, яка не поширюється на спірні правовідносини, що потягло ухвалення незаконного рішення, воно підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦК України з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки матеріалами справи безспірно встановлено, що ОСОБА_2 не підписував договір купівлі-продажу квартири від 09.12.2009 р. від свого імені, не підписував даний договір від імені свого малолітнього сина ОСОБА_8, та не давав письмової згоди на підписання цього договору його неповнолітньою донькою ОСОБА_7, тобто відсутнє вільне волевиявлення трьох з чотирьох власників спірної квартири на її продаж, договір підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ч.ч.1,3 ст. 203, ч.1 215 ЦК України.

При цьому намір на укладення цього договору та отримання ОСОБА_2 як одним із власників коштів за продаж його частини квартири, що підтверджується відповідною розпискою ( а.с.35), не спростовують факту відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_2 на продаж квартири в момент укладення оспорюваного правочину.

Позовні вимоги про визнання за позивачем та його дітьми права власності на частину спірної квартири задоволенню не підлягають, оскільки ці права поновлені шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири.

Вимоги про усунення перешкод позивачу в користуванні вказаною квартирою шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять доказів чинення таких перешкод позивачу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2012 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом другої державної Білоцерківської міської нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований за № 1-5994.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий:

Судді: