Справа № 22-ц-33/12 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Категорія справи: 27 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2012 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Зверхановської Л.Д. і ОСОБА_2,

при секретарі Служалі А.Ю.,

за участю ОСОБА_3 представника ПП„Еліт-Галіція; відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 представників відповідача ОСОБА_7, ОСОБА_8 представника відповідачки ОСОБА_9, третьої особи ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_5 представника ОСОБА_7, та ОСОБА_11 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2010 року по справі за позовом Приватного підприємства „Еліт-Галіція до ОСОБА_4, ОСОБА_9 і ОСОБА_7, треті особи приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_12, про витребування майна,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням вище згаданий позов задоволено та витребувано з володіння ОСОБА_7 в користь Приватного підприємства „Еліт-Галіція (в подальшому „Підприємство) будівлі, позначені на технічному плані літерами Б2, Б4 і Б5, загальною площею 195,1 кв.м., які розташовані за адресою м. Львів, вул. Городоцька, 161 (в подальшому „спірне нерухоме майно). Стягнуто солідарно з відповідачів на користь Приватного підприємства „Еліт-Галіція 45 грн. 50 коп. судових витрат.

Дане рішення оскаржили відповідач ОСОБА_4, ОСОБА_5 представник відповідача ОСОБА_7, і третя особа ОСОБА_11

Апелянт ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає хибним висновок суду про обовязковість погодження виконавчим органом Підприємства із його власником іпотеки нерухомого майна, оскільки такий суперечить п.п. 3.3 і 4.1 Статуту Підприємства, так як на момент укладення договору іпотеки спірне майно перебувало у власності Підприємства, а не у безпосередній власності ОСОБА_13, як власника цього Підприємства.

Вважає таким, що не відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи, висновок суду про те, що в силу ст. 113 ГК України приватне підприємство діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, а відтак найманий працівник позивача не може одноосібно укладати угоди, що можуть потягти втрату права власності на нерухоме майно цієї юридичної особи усупереч волі її власника, оскільки ст. 113 ГК України (як і будь-яка інша норма чинного законодавства, а також Статуту Підприємства) не встановлює прямої заборони щодо укладення договору іпотеки органом управління без погодження із власником юридичної особи.

Вважає, що обмеження щодо представництва юридичної особи мають значення виключно у відносинах підприємства та його представників (директора, засновника тощо), а з документів, які були підставою для підписання іпотечного договору, ОСОБА_4 не знав і не міг знати про існування відповідних обмежень, а відтак вважає, що для встановлення факту вибуття майна поза волею його власника дані обставини не можуть мати юридичної сили.

Вважає неправомірним відхилення судом клопотання ОСОБА_11 про зупинення провадження у справі до вирішення іншої судової справи: про звільнення ОСОБА_11 з посади директора Підприємства та його поновлення на цій посаді.

Вважає порушенням зі сторони суду невирішення питання про відшкодування добросовісним набувачам ОСОБА_4, ОСОБА_9 і ОСОБА_7 витрат, які були понесені ними на придбання спірного майна.

Апелянт ОСОБА_5, представник відповідача ОСОБА_7, також просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Висновок суду про вибуття спірного майна без волі власника, оскільки директор Підприємства ОСОБА_11 не мав права підписувати договори щодо розпорядження майном, вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Вважає, що суд не дав оцінки в судовому засіданні показам ОСОБА_11 і ОСОБА_12 про те, що отримані за договором позики 20 000 доларів США ОСОБА_11 передав власнику Підприємства ОСОБА_13 і з його відома він уклав від імені Підприємства договір іпотеки.

Вважає безпідставним посилання суду на п. 4.2 Статуту Підприємства та ст. 317 ЦК України і ст. 113 ГК України.

Апелянт ОСОБА_11 також просить рішення суду скасувати „і ухвалити нове рішення, покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає неправомірним відхилення судом його клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення іншої судової справи: про визнання недійсним наказу про призначення ОСОБА_13 директором Підприємства.

Вважає, що суд не дав належної оцінки показам відповідача ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_13 було відомо про договір іпотеки, а також показам ОСОБА_12 про те, що реальним позичальником по договору позики виступав ОСОБА_13, як засновник Підприємства.

Вважає безпідставним посилання суду на постанову про порушення кримінальної справи, як на джерело доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів і їх представників на підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг та заперечення цих доводів зі сторони представника позивача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Задоволення позовних вимог ПП„Еліт-Галіція про витребування з володіння відповідача ОСОБА_7 в користь згаданого Підприємства спірного нерухомого майна суд мотивував тим, що відповідач ОСОБА_11, як директор цього Підприємства, не вправі був без погодження з власником Підприємства ОСОБА_13 укладати договір іпотеки спірного нерухомого майна, який ОСОБА_11 було укладено 01.05.2009 року від імені Підприємства з відповідачем ОСОБА_4, а відтак вважав, що „спірне нерухоме майно вибуло з володіння ПП„Еліт-Галіція в супереч встановленої законом та статутом процедури без згоди власника юридичної особи, що в силу ст. 388 ЦК України є підставою для витребуваня приміщень у відповідача, у якого вона зараз знаходиться.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Цивільним кодексом України встановлено, що:

- цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст. 13);

- юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині і що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її стверення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч.ч. 1 і 4 ст. 91);

- юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону; у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (ч.ч. 1 і 3 ст. 92);

- якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно (зокрема) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п.3 ч.1 ст. 388).

Як встановлено судом і що стверджується матеріалами справи, ПП„Еліт-Галіція було створено (зареєстровано) 26.11.2007 року і, відповідно, з цього ж часу набуло цивільної правоздатності та цивільної дієздатності (т.1, а.с. 89-98).

29.11.2007 року ПП„Еліт-Галіція по Договору купівлі-продажу будівель купило спірне нерухоме майно (т.1, а.с. 84-85).

01.05.2009 року приватним нотаріусом ОСОБА_10 було посвідчено Іпотечний договір між відповідачем ОСОБА_4 (Іпотекодержатель) та ПП„Еліт-Галіція (Іпотекодавець), від імені якого діяв його директор, відповідач ОСОБА_11, згідно якого Іпотекодавець передав Іпотекодержателю спірне нерухоме майно („предмет іпотеки) для забезпечення виконання зобовязань в повному обсязі щодо повернення суми позики згідно Договору позики, укладеного між Іпотекодержателем і ОСОБА_12 та посвідченого 01.05.2009 року приватним нотаріусом ОСОБА_10 (т.1, а.с. 10-13).

05.10.2009 року приватним нотаріусом ОСОБА_10 було посвідчено Заяву (Рішення) ОСОБА_4, згідно якого згаданим Іпотекодержателем було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та набуття його у власність в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_12 за вище згаданим Договором позики від 01.05.2009 року (т.1, а.с. 14-15).

22.10.2009 року приватним нотаріусом ОСОБА_14 було посвідчено Договір купівлі-продажу будівель, згідно якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_9 купила спірне нерухоме майно (т.1, а.с. 17-21).

26.11.2009 року приватним нотаріусом ОСОБА_10 було посвідчено Договір купівлі-продажу будівель, згідно якого вже ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_7 купив спірне нерухоме майно (т.1, а.с. 22-24).

Відтак, спірне нерухоме майно вибуло з володіння його власника, ПП„Еліт-Галіція, внаслідок укладення вище згаданого Іпотечного договору від 01.05.2009 року.

Статутом ПП „Еліт-Галіція встановлено, що управління Підприємством здійснюється Засновником (Власником) особисто або через уповноважені ним органи (п. 6.1); п. 6.3 визначено питання, які віднесені до виключної компетенції Засновника (Власника) Підприємства; п. 6.4 встановлено, що керівництво поточною діяльністю Підприємства здійснює його директор, який в силу своєї компетенції самостійно вирішує питання діяльності Підприємства, за винятком віднесених Статутом до компетенції Засновника (Власника), зокрема укладає від імені Підприємства договори, контракти, забезпечує їх виконання (п.п. 6.6, 6.9 - т.1, а.с. 89-98).

В той же час, Статут Підприємства не містить положень, які б зобовязували директора Підприємства укладення ним договорів чи контрактів від імені Підприємства узгоджувати з Засновником (Власником) цього Підприємства, а відтак на час укладення 01.05.2009 року Іпотечного договору були відсутні обмеження повноважень ОСОБА_11, як директора Підприємства, щодо представництва згаданої юридичної особи при укладенні цього Іпотечного договору.

Цивільним кодексом України також встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204), і що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215).

Як позивачем, так і судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, не наведено норми законодавства, яка б прямо встановлювала недійсність Іпотечного договору від 01.05.2009 року, як правочину; позовної вимоги про визнання недійсним Іпотечного договору від 01.05.2009 року позивач не заявляв, а відтак в силу вище згаданих норм ЦК України згаданий договір є правомірним.

За вище наведених обставин у суду не було правових підстав для задоволення позовних вимог про витребування з володіння ОСОБА_7, як добросовісного набувача, в користь позивача спірного нерухомого майна з підстав, визначених ст. 388 ЦК України, а відтак оскаржуване рішення, як таке, що ухвалено за неправильного застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5 представника ОСОБА_7, та ОСОБА_11 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2010 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити Приватному підприємству „Еліт-Галіція у задоволенні його позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: