АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/198/12 Справа № 22-ц/490/198/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2012 року м. Дніпропетровськ

09 лютого 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус ОСОБА_9, про визнання договору дарування удаваним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2010 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що з березня 2003 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_10, а 02.11.2005 року вони зареєстрували шлюб. 08.09.2004 року ОСОБА_7 купив у ОСОБА_8 житловий будинок №98 по вул. Центральній в с. Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області, але, як дізналась позивачка пізніше, дана угода була оформлена у вигляді договору дарування, за яким право власності набув ОСОБА_7 Посилаючись на те, що зазначене нерухоме майно було придбане ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу під час перебування з нею, позивачкою, у фактичних шлюбних стосунках, вона, згідно уточнених позовних вимог, просила суд визнати зазначений договір дарування від 08.09.2004 року недійсним, визнати його договором купівлі-продажу, визнати житлового будинку №98 по вул. Центральній в с. Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області об»єктом спільної сумісної власності і визнати за нею, позивачкою, право на 1/2 частину цього будинку.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2011 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 08.09.2004 року у письмовій нотаріальній формі укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_8 передала у власність ОСОБА_7 житловий будинок №98 по вул. Центральній в с. Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області (а.с. 7).

Право власності на зазначений будинок за ОСОБА_10 зареєстровано в БТІ м. Дніпродзержинська 08.09.2004 року, що підтверджується відповідним витягом (а.с. 10).

2 листопада 2005 року позивач ОСОБА_6 і відповідач ОСОБА_10 уклали шлюб (а.с.6), 26.07.2006 року у них народилась донька ОСОБА_11 (а.с. 9).

04.09.2009 року шлюб сторін розірвано, що стверджується копією відповідного свідоцтва ( а.с.8).

Місцевий суд, надавши належної оцінки зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність тверджень позивачки щодо перебування з відповідачем ОСОБА_7 у фактичних шлюбних відносинах з березня 2003 року по час реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторонаи насправді вчинили.

Статтею 74 СК України, в редакції станом на вересень 2004 року, визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної власності, якщо інше не установлено письмовим договором між ними. На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 СК України «Право спільної сумісної власності подружжя».

Згідно п. 1 розділу УП «Прикінцеві положення» СК України, цей кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, з 01.01.2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до чинного у 2003 році законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності").

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна було укладено відповідачем до реєстрації шлюбу з позивачкою, зважаючи на недоведеність тверджень позивачки щодо перебування з відповідачем ОСОБА_7 у фактичних шлюбних відносинах з березня 2003 року по час реєстрації шлюбу 02.11.2005 року, колегія дійшла висновку, що позивачка не має права на частину житлового будинку №98 по вул. Центральній в с. Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області, право приватної власності на який відповідач ОСОБА_7 набув 08.09.2004 року.

Колегія звертає увагу, що місцевий суд правомірно наголосив, що оспорювати договір можуть тільки особи які його уклали в разі порушення їх прав, але відповідачі у судовому порядку договір не оскаржили, а позивачка не є стороною у договорі дарування.

Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування від 08.09.2004 року недійсним і визнання його договором купівлі-продажу та правомірно відмовив у визнанні житлового будинку №98 по вул. Центральній в с. Лобойківка Петриківського району Дніпропетровської області об»єктом спільної сумісної власності і визнанні за позивачкою права на 1/2 частину цього будинку.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді