Справа № 1316/2-1809/09 Головуючий у 1 інстанції: Нерознак В.Ф.
Провадження № 22-ц/1390/6043/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Богонюка М.Я., Савуляка Р.В.

з участю секретаря Рванцової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2009 року по справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, про усунення перешкод у користуванні майном, визнання права власності ,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися з позовом до ОСОБА_7, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про усунення перешкод у користуванні належним їм майном, а саме будинковолодінням № 29 на вулиці Соловїній у м. Львів - Брюховичі, що складається з житлового будинку з мансардою загальною площею 270,7 кв.м. та сараю загальною площею 13,8 кв.м., а також нежитловим виробничим приміщенням, загальною площею 124 кв.м., що знаходиться у с. Звенигород Пустомитівського району Львівської області; визнання за ними в рівних частинах права власності на самочинно збудоване вказане будинковолодіння у м.Львів-Брюховичі, загальною площею 270,7 кв.м. та сарай загальною площею 13,8 кв.м.; усунення перешкод у користуванні цим будинковолодінням та нежитловим виробничим приміщенням загальною площею 124 кв.м. у с.Звенигород Пустомитівського району Львівської області.

В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що між ними та відповідачем, в порядку ст.206, 810 Цивільного кодексу України 15 квітня 2009 року укладено усний договір найму житла та виробничих приміщень терміном на три місяці. У звязку з закінченням дії договору вони запропонували відповідачеві звільнити спірні приміщення та привести їх до належного стану, який був на момент укладання договору. Відповідач приміщення не повернув, користується ними дотепер, відмовляється повернути належне їм майно. Вважають дії відповідача незаконними, такими, що порушують вимоги ст. 321 ЦК України, яка визначає, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вони вправі вимагати захисту свого права. Просять позов задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2009 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках право власності на будинковолодіння № 29 на вулиці Соловїній у смт Брюховичах, що складається з самочинно збудованого житлового будинку загальною площею 270,7 кв.м та сараю загальною площею 13,8 кв.м. В частині вимог про усунення перешкод у користуванні будинковолодінням за цією ж адресою та майном у с.Звенигороді Пустомитівського району відмовлено за недоведеністю.

Рішення оскаржив ОСОБА_4

Посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Вказує, що спір вирішено з порушенням правил виключної підсудності. Судом визнано право власності на самочинне будівництво в порушення вимог ст. 376 ЦК України. Зокрема, спірне будівництво проведене з порушенням будівельних норм і правил, порушує його права як користувача сусідньої земельної ділянки. Окрім того, судом визнано право власності за позивачами на сарай, який належить йому (апелянту). До участі в справі не залучено належного відповідача Брюховицьку селищну раду, а також інспекцію архітектурно-будівельного контролю.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог даним вимогам не відповідає.

Встановлено, що в частині задоволених позовних вимог спір виник щодо права власності на будинковолодіння № 29 на вулиці Соловїній у селищі Брюховичі (Шевченківський район м.Львова). Щодо справ такої категорії діють правила виключної підсудності, передбачені ст. 114 ЦПК України, які судом першої інстанції не враховані.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2006 року позивачі купили земельну ділянку № 29 площею 0,0605 га, розташовану на вулиці Соловїній у селищі Брюховичі (а.с.9-10). Відомостей про реєстрацію права власності за ними на цю земельну ділянку не надано.

ОСОБА_4 є власником будівлі насосної, яка розташована на земельній ділянці № 27 на вказаній вулиці (а.с.24-27). За позивачами оскаржуваним судовим рішенням визнано право власності на вказане приміщення насосної (а.с.28).

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається таким, що виникло правомірно, якщо інше прямо не випливає з закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.І ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно (ч. З ст. 376 ЦК); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК).

При розгляді зазначених справ суд відповідно до вимог статей 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України та з огляду на ч.5 ст.376 Цивільного кодексу України повинен вирішити питання та встановити в рішенні, чи не порушує самочинне будівництво прав інших осіб, чи врахована їхня думка при здійсненні самочинного будівництва, чи не порушуються їхні права цим будівництвом, чи дотримано державні норми та будівельні правила, які давали б підстави для прийняття будівництва в експлуатацію в порядку, встановленому законодавством.

Судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ст. 30-1 Закону України від 20 квітня 2000 року «Про планування і забудову територій», ст. 18 Закону України від 16 листопада 1992 року «Про основи містобудування» будівництво обєктів містобудування незалежно від форм власності здійснюється з дозволу відповідних рад, які можуть делегувати це право відповідним виконавчим органам; закінчені будівництвом обєкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації обєктів нового будівництва, зокрема, як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Належних та допустимих доказів про дотримання позивачами зазначених вище умов не надано.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт. Заяви про прийняття таких обєктів подаються до 31 грудня 2012 року.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання у визначений законом спосіб (ч.1 ст. 15, ст. 16 ЦК, ч.1 ст. 3 ЦПК України). У звязку з цим, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Доказів про звернення позивачів до компетентного органу для вирішення питання про визнання права власності на обєкти самочинного будівництва не надано. Належний відповідач, а також інспекція державного архітектурно-будівельного контролю до участі в справі не залучені.

Позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно може бути задоволений у порядку ст. 376 ЦК України при умові, що таке будівництво проведене на земельній ділянці, що перебуває у власності чи користуванні особи; така використовується за цільовим призначенням, а також будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Ці питання судом першої інстанції не досліджені. Окрім того, оскаржуваним судовим рішенням визнано право власності позивачів на чуже майно.

За таких обставин оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог (визнання права власності на самочинно збудоване майно) підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові. В решті рішення не оскаржене.

Керуючись ст. 303, п.п. 1, 2 ч.1 ст.307, ст. ст. 308, 309, ст. 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 жовтня 2009 року в частині визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках права власності на будинковолодіння № 29 на вулиці Соловїній у селищі Брюховичі - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосереднього до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: