Справа №2/0506/1688/12
РІШЕННЯ

ИМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2012 року Волноваський районний суд Донецької області в складі:

головуючого Мохова Є.І.

при секретарі Бридня О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Волноваха цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовними вимогами до відповідача про визнання права власності на ? частину квартири. Вказувала, що в період спільного життя з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі продажу оформлено на відповідача. Позивачка вважає, що вказана квартира є сумісною власністю та їй належить ? частина цієї квартири. Оскільки з 29 липня 2011 року сторони разом не проживають, а у 2012 році шлюб розірвано за рішенням суду,позивачка просить визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири. Іншого майна у сторін нема.

Сторони у судове засідання не зявилися. Суду направили заяви у яких просять розглядати справу без їх участі. З участю їх представників.

Представник позивачки на позові настоював.

Представник відповідача проти позову заперечував, вказував, що у період купівлі спірної квартири вони не проживали однією сімєю. Відповідач придбав вказану квартиру для себе, оскільки не мав де мешкати. З цією ціллю він узяв грошовий кредит та брав гроші у борг у друзів та родичів. Відповідач у своїх запереченнях вказує, що з 31.08.1993 року між ним та позивачкою було укладено шлюб. У 1994 році позивачка отримала трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 де до 1997 року вони проживали сімєю з 4-х чоловік. У 1997 році у них в сімї вийшов розлад і відповідач був змушений переїхати жити самостійно до своєї матері по вул.. Дачній,30 м. Волноваха. У 2001 році сторони примирились та мешкали разом як одна сімя.

Суд розглянувши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступного.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

31.08.1993 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, у якому вони проживали до 2012 року.

У 1994 році позивачка отримала трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 де до 1997 року вони проживали сімєю з 4-х чоловік - саме сторони та діти позивачки донька ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 та з 02.03.1994 року усі були там зареєстровані.

У подальшому позивачка та відповідач звільнили вказану квартиру, відповідач з 4 липня 2000 року зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1 а позивачка з 6 жовтня 2001 року зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки 02.07. 2003 році квартира де вони були зареєстровані та проживали приватизована ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про що свідчить витяг Волноваського БТІ, та кожному з них належить по ? квартири АДРЕСА_3.

Згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 12.05.2000 року відповідач є власником вказаної квартири. З 23.07.2008 року позивачка зареєстрована у спірній квартирі.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вказували, що у період придбання відповідачем квартири, сторони разом не проживали, відповідач, їх товариш та співробітник мешкав у цей час сам.

До показань свідків та тверджень представника відповідача про режим роздільного проживання сторін та узяття грошей у борг суд відноситься критично, оскільки допитана у судовому засіданні позивачка вказувала, що про борги чоловіка вона нічого не знає, кредит у сумі 60000 грн. вони отримали у 2009 році для проведення ремонту у спірній квартирі. Увесь час з моменту укладення шлюбу та по час розлучення липень 2011 року вона та відповідач мешкали однією сімєю, вели спільне господарство, мали єдиний сімейний бюджет, з якого розраховувалися за кредит отриманий у 2009 році. Про інші грошові зобовязання чоловіка вона не знала.

Твердження представника відповідача про режим роздільного проживання сторін спростовується також тим, що з цього приводу рішення суду не приймалося, як цього вимагає Сімейний кодекс України, крім того подаючи позовну заяву про розірвання шлюбу, відповідач вказував, що шлюб із позивачкою укладено 31.08.1993 році та однією сімєю проживали до липня 2011 року.

Відповідно до рішення Волноваського районного суду Донецької області від 2012 року по справі № 2/0506/ /12, шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено 31.08.1993 році та однією сімєю сторони проживали до липня 2011 року.

Оскільки вказане рішення ніким не оскаржено та не змінено, воно має обовязкове значення при вирішенні даного спору та вказані у ньому факти не потребують повторного доказування.

Що стосується грошових зобовязань відповідача ОСОБА_2 перед третіми особами за отримані нібито ним грошові кошти то суд відноситься до цього твердження представника критично, оскільки останнім не надано суду належних доказів, крім копій боргових розписок ОСОБА_2 та копії не завіреного кредитного договору, що суд не може прийняти як доказ за відсутністю у справі оригіналів вказаних документів.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, або обмежений в його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, у тому числі з правовідносин. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо витікає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 364 ГК України власник має право на виділ в натурі частини із майна, що є в спільній частковій власності.

Згідно ст..ст. 60 та 70 СК України оскільки квартиру придбано сторонами в період спільного проживання в шлюбі, то вона є їхньою загальною спільною власністю, та доли сторін в загальній спільній власності є рівними.

Тому суд вважає обставини викладені у позовній заяві позивачкою доказаними, а самі позовні вимоги такими що підлягають задоволенню.

Крім того, з відповідача підлягає стягненню судові витрати понесені позивачкою у період розгляду справи, а саме 300 грн. судового збору, 5 грн. комісійного збору, та 1000 грн. за надання позивачці юридичної допомоги згідно договору від 01.11.2012 року.

На підставі ст. 321,328,364,377 ЦК України ст..ст. 60,70 СК України, керуючись ст.ст.60,89,212-214 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Волноваський районний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а сторонами що не були присутні у судовому засіданні у той же строк з моменту вручення їм копії рішення.

Суддя: