АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
22-ц/490/1719/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Категорія 56 Доповідач - Романюк М.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючого Романюк М.М.

суддів Котушенко С.П., Петренко І.О.

при секретарі Майній Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», 3-і особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, Ленінський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_4 про визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та поруки, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що 28 листопада 2007 між нею та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк»(правонаступником прав та обовязків якого є відповідач) було укладено кредитний договір, за яким відповідач надав їй 77 000 доларів США з виплатою процентів за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 28 листопада 2028 р. Крім того, в той же день з нею був укладений договір іпотеки, а з ОСОБА_4 договір поруки.

05 жовтня 2010 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернення стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1. З урахуванням того, що фактично гроші від відповідача вона не отримувала, нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконалася у безспірності суми заборгованості, про вимоги банку вона належним чином попереджена не була, просить визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, під час укладання договорів кредиту, іпотеки та поруки, з боку банку були порушення діючого законодавства, зокрема: кредит видавався не у національній валюті без індивідуальної ліцензії, гроші вона не отримувала, тому просить визнати кредитний договір, та відповідно договори іпотеки та поруки недійсними.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права просить рішення суду в частині відмови у позові про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки позивачем оскаржується рішення суду в частині відмови у позові про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, судове рішення переглядається в цих межах.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції виходив з того, що при вчиненні виконавчого напису з боку нотаріусу не було порушень законодавства

З таким висновком суду судова колегія погоджується, оскільки суд дійшов його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених в судовому засіданні доказами, з дотримання норм матеріального й процесуального права.

Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст.ст.87, 88 Закону України «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а також Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція).

Згідно ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч.2 п.283 Інструкції, вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту одержання боржником письмової вимоги про усунення порушень.

За змістом ч. 2 п.284 Інструкції та ст. 87 Закону України «Про нотаріат»заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені наведеним вище Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а дії нотаріуса при вчиненні виконавчого напису мають бути спрямовані на перевірку безспірності заборгованості.

Відповідно до п.1 Переліку документів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 р. № 1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, для одержання виконавчого напису подаються:

а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання.

Судом першої інстанції було встановлено, що 28 листопада 2007 р. між позивачем та ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк»(правонаступником прав та обовязків якого є відповідач) було укладено кредитний договір, за яким відповідач надав позивачці 77 000 доларів США з виплатою процентів за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 28 листопада 2028 р. Крім того, в той же день між ними був укладений договір іпотеки, а з ОСОБА_4 договір поруки.

05 жовтня 2010 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернення стягнення на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1.

Для вчинення виконавчого напису відповідачем було надано нотаріусу необхідні документи, відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Посилання апелянта на те, що нотаріусу не було надано оригінали документів, а лише їх копії не може бути прийнято до уваги, оскільки це лише припущення і не знайшло свого підтвердження.

Як пояснили в судовому засіданні представник відповідача та нотаріус, останньому були надані оригінали документів та їх копії, які після перевірки були посвідчені та залишені у нотаріуса. Крім того, виконавчий напис було вчинено на оригіналі договору іпотеки.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що нотаріус належним чином не перевірив безспірність вимог стягувача, оскільки договір укладався в ЗАТ «ПУМБ», а з заявою звернулося ПАТ «ПУМБ», на копії меморіального ордеру стоїть печатка ПАТ «ПУМБ», в той час як на час укладання договору було ЗАТ «ПУМБ», грошей за кредитним договором позивачка не отримувала також не можуть бути прийняти до уваги з наступного.

Зміна назви відповідача відбулася у звязку з приведенням установчих документів у відповідність до вимог Закону України «Про акціонерні товариства».

Той факт, що на меморіальному ордері стоїть печатка відповідача свідчить лише про те, що він завірив копію цього документу, а не свідчить про те що зазначений ордер є підробкою. Позивачка звернулася до суду також з позовними вимогами про визнання кредитного договору недійсним в тому числі з підстав неотримання грошей. В цій частині позову відмовлено і позивачкою не оскаржено. Таким чином, кредитний договір є дійсним. Крім того, як встановлено і це визнано сторонами, на протязі року позивачка проводила сплати за кредитним договором, що також підтверджує факт отримання грошей.

Як вбачається з заяви про вчинення виконавчого напису та виконавчого напису, вони містять усі передбачені п.283 та п.287 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України дані. Усі вимоги, про стягнення сум, а саме: заборгованість за кредитом, заборгованість за нарахованими відсотками, пеня, штраф, передбачені укладеними між сторонами кредитним договором та договором іпотеки.

Посилання апелянта на те, що вона взагалі не отримувала від відповідача вимогу достроково повернути всю суму кредиту та проценти за користування кредитом не може бути прийнята до уваги, оскільки матеріали справи містять підтвердження отримання позивачем такої вимоги, і на підтвердження цього нотаріусу були надані: копія вимоги, опис вкладення до цінного листа та повідомлення про отримання (а.с.159, 159, 160).

Посилання на те, що у вимозі про дострокове повернення кредиту та виконавчому напису є розбіжності в розмірі заборгованості також не може бути підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню з наступного.

Як вбачається з вимоги, що була надіслана позивачці, сума заборгованості визначена станом на 29 грудня 2008 р. Виконавчий напис вчинено виходячи з суми заборгованості станом на 21 липня 2010 р. Таким чином, розбіжність в сумі виникла внаслідок того, що позивачка продовжувала порушувати умови договору і сума заборгованості зросла і ця розбіжність не свідчить про те, що сума заборгованості є спірною. Крім того, в судовому засіданні позивачка підтвердила, що розмір заборгованості нею не оскаржений.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: