АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючого Романюк М.М.

суддів Петренко І.О., Котушенко С.П.

при секретарі Майній Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення АНД районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, 3-ї особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири та визнання права власності на Ѕ частини квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що з відповідачем ОСОБА_2 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 1996 року по 2009 рік. Під час перебування у шлюбі, ними в порядку приватизації була придбана квартира АДРЕСА_1, яка була оформлена на відповідача. Оскільки дана квартира належить їй та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності то розпоряджання, володіння та користування нею повинно здійснюватися за згодою всіх співвласників. Як їй стало відомо, 27 вересня 2010 р. між відповідачами відбулася угода щодо купівлі-продажу спірної квартири. З урахуванням того, що вона, як співвласник, своєї згоди на укладання договору купівлі продажу не надавала просила визнати цей договір недійсним та визнати за нею право власності на Ѕ частини спірної квартири.

Рішенням АНД районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2011 року позовні вимого задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була спільною сумісною власністю подружжя, а тому на дії щодо розпорядження майном одним подружжям потрібна згода іншого подружжя.

З даним висновком суду судова колегія не погоджується виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1996 року по 2009 рік.

Спірна квартира АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.11.2006 р., виданого згідно з розпорядженням від 02.11.2006 р., належала відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності.

27 вересня 2010 р., між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

Як зазначено в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»(з відповідними змінами) розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Таким чином, згідно діючого на той час законодавства, одержана громадянином житлова площа у період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а одержану частку із державного житлового фонду. Спільною власністю подружжя квартира була б якщо була передана у їх спільну сумісну власності.

Згідно ч.5 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ст.61 СК України була доповнена зазначеною частиною Законом України № 2913-VI від 10.01.2002 р. Закон набрав чинності 08.02.2011 р. За загальним правилом нормативно-правовий акт не має зворотної дії в часі, а це означає, що до кожної події, факту чи відносин повинен застосовуватися той нормативно правовий акт, що був чинним на момент коли вказана подія, факт чи відносини мали місце. Отже, враховуючи що в самому законі не вказано на зворотну дію закону в часі, він поширюється на правовідносини, яки виникли після набуття ним чинності.

З урахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 отримав право власності на спірну квартиру та уклав договір купівлі продажу ще до внесення зазначених змін до СК України, висновок суду про те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а тому при укладенні угод потребувала згода іншого подружжя, тобто позивача, не відповідає вимогам закону.

Приймаючи до уваги викладене, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення АНД районного суду м.Дніпропетровська від 17 листопада 2011 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, 3-ї особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, КП ДМБТІ Дніпропетровської обласної ради про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири та визнання права власності на Ѕ частини квартири відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: