Справа № 1304/2-1/11 Головуючий у 1 інстанції: Олексієнко М. Ю.
Провадження № 22-ц/1390/2734/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2012 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Бойко Р.П., Бермеса І.В.

при секретарі: Служала А.Ю.

з участю: представників позивачки ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 грудня 2011 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 грудня 2011 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про виділ частки в натурі, усунення перешкод в користуванні приміщенням та виселення.

Виділено ОСОБА_2 в натурі належну їй частку у праві спільної часткової власності на будинок №15-а по вул. Замковій у м. Львові та визнано за ОСОБА_2 право власності на приміщення кухні площею 17,7 кв.м, позначене на поверховому плані літерою 1-1, житлової кімнати площею 17,6 кв.м, позначене на поверховому плані літерою 2-2, житлової кімнати площею 12,6 кв.м, позначене на поверховому плані літерою 2-3, житлової кімнати площею 12,7 кв.м, позначене на поверховому плані 2-4, комори площею 16,5 кв.м, позначене на поверховому плані літерою V та на приміщення частини комори площею 8,9 кв.м, позначене на поверховому плані літерою VI, що знаходяться в будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 право спільної часткової власності в рівних частках (по Ѕ) на приміщення житлової кімнати площею 14,1 кв.м, позначене на поверховому плані літерою 1-3, житлової кімнати площею 12,7 кв.м, позначене на поверховому плані літерою 1-5, житлової кімнати площею 13,2 кв. м, позначене на поверховому плані літерою 3-2, житлової кімнати площею 14,4 кв.м, позначене на поверховому плані літерою 3-3, коридору площею 2,3 кв.м, позначене на поверховому плані літерою 1-2, комори площею 1.6 кв.м, позначене на поверховому плані літерою 1-4, коридору площею 4,0 кв.м, позначене на поверхової плані літерою 3-1, сходової клітки площею 11,2 кв.м, позначене на поверховому плані літерою ІХ, сходової клітки площею 11,5 кв.м, позначене на поверховому плані літерою Х, сходової клітки площею 5,5 кв.м., позначене на поверховому плані літерою ІІ, комори площею 4,4 кв.м., позначене на поверховому плані літерою І, частину приміщення комори площею 14,1 (4,9+9,2) кв.м, позначене на поверховому плані літерою VІ, приміщення коридору, позначене на поверховому плані літерою ІІІ, та комори, позначене на поверховому плані літерою ІV (обєднані), площею 16,8 кв.м, що знаходяться в будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 41746 грн.

Зобовязано ОСОБА_6 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні приміщенням кухні, позначеної на поверховому плані літерою 1-1 площею 17,7 кв.м, що знаходиться на першому поверсі будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові.

Виселено ОСОБА_6 з приміщення кухні, позначеної на поверховому плані 1-1 площею 17,7 кв.м, що знаходиться на першому поверсі будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові.

Задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про встановлення порядку користування спільною частковою власностю.

Виділено в користування ОСОБА_5 приміщення житлової кімнати площею 13,2 кв. м, позначене на поверховому плані літерою 3-2, житлової кімнати площею 14,4 кв.м, позначене на поверховому плані літерою 3-3, коридору площею 4,0 кв.м, позначене на поверховому плані літерою 3-1, сходової клітки площею 5,5 кв.м, позначене на поверховому плані літерою ІІ, комори площею 4,4 кв.м, позначене на поверховому плані літерою І, частину приміщення комори площею 14,1 (4,9+9,2) кв.м, позначене на поверховому плані літерою VІ, що знаходяться в будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові.

Виділено в користування ОСОБА_6 приміщення житлової кімнати площею 14,1 кв.м, позначене на поверховому плані літерою 1-3, житлової кімнати площею 12.7 кв. м., позначене на поверховому плані літерою 1-5, коридору площею 2,3 кв. м, позначене на поверховому плані літерою 1-2, комори площею 1.6 кв.м., позначене на поверховому плані літерою 1-4, приміщення коридору, позначене на поверховому плані літерою ІІІ, та комори, позначене на поверховому плані літерою ІV (обєднані), площею 16,8 кв.м, що знаходяться в будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові.

Приміщення сходової клітки площею 11,2 кв.м, позначене на поверховому плані літерою ІХ, та сходової клітки площею 11,5 кв.м, позначене на поверховому плані літерою Х, що знаходяться в будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові, залишено в спільному користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, з участю третіх осіб: Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради та Львівської міської ради, про виділ в натурі належної їй частки у праві спільної часткової власності в будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові та стягнення грошової компенсації.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що при прийнятті даного рішення судом порушено норми ст.118 ЦК України (в редакції 1963 року) та ст. 358 ЦК України. Всупереч п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.91р. районний суд не зазначив, яку частину будинку становлять виділені ОСОБА_2 приміщення. Поза увагою суду залишився укладений договір конкретного користування від 04.06.1959 року, який не втратив юридичної сили. Звертає увагу суду, що оскаржуване рішення суперечить вимогам п.2.22 Державних будівельних норм щодо площ і складу приміщень квартири при проектуванні і визначенні варіантів поділу житлових будинків. Вважає, що районним судом безпідставно не надано належної оцінки листам Управління архітектури департаменту містобудування Львівської міської ради від 07.09.2011року та Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 03.10.2011року, в яких за результатами розгляду поданих проектних матеріалів на перепланування квартири №2 на вул. Замковій,15-а зазначено про можливість такого перепланування.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задовольнити, а у задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відмовити.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, у тому числі і апелянта ОСОБА_6, котрі належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, але не зявилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовами, у яких просили провести виділ належних їм часток житлового будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові в натурі, а ОСОБА_5 просила встановити порядок користування Ѕ частиною цього будинку, який належить їй та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вирішуючи спір, районний суд виходив з того, що ОСОБА_2 є власником Ѕ ідеальної частки житлового будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові, власниками іншої половини цього будинку у рівних частках є відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_5, виділ в натурі Ѕ ідеальної частки позивачки є неможливим, вона погодилась на виділ їй частки, яка є меншою(41/100 ідеальних часток) та отримати матеріальну компенсацію вартості своєї частки, яка передається у власність відповідачам. Провести виділ в натурі, належної ОСОБА_6 ідеальної частки, з врахуванням її позовних вимог, при зменшенні ідеальної частки позивачки до 31/100, є неможливим, оскільки ОСОБА_2 не погоджується на таке зменшення своєї частки у праві власності та не отримано згоди виконавчого комітету місцевої ради на проведення переобладнань, необхідних для такого виділу, а тому встановив порядок користування кожному з відповідачів тією частиною будинку, яка виділена їм у спільну часткову власність по Ѕ ідеальній частці кожній.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, земельна ділянка (ст.ст.379-382,273 ЦК).

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2 належить Ѕ ідеальна частка у праві спільної часткової власності на будинок №15-а по вул. Замковій у м. Львові на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 1958 року, укладеного між нею та ОСОБА_7 та нотаріально посвідченого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, та довідки Львівського міжміського БТІ від 30 липня 1958 року про реєстрацію права власності.

ОСОБА_5 належить право власності на ј ідеальну частку будинку 15-а по вул. Замковій у м. Львові на підставі договору купівлі-продажу від 22 листопада 1972 року, укладеного з ОСОБА_7 і нотаріально посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори та реєстраційного посвідчення від 30 грудня 1973 року, виданого Львівським міжміським БТІ.

ОСОБА_6 належить право власності на ј ідеальну частку будинку 15-а по вул.. Замковій у м. Львові на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 квітня 1977 року, виданого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори, та реєстраційного посвідчення від 22 квітня 1977 року, виданого Львівським міжміським БТІ.

Районним судом також встановлено, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у той період часу, коли вони були співвласниками спірного будинку у рівних частках по Ѕ кожна, 04.06.1959 року було укладено договір конкретного користування спільною власністю, нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, відповідно до п.1 якого у користування ОСОБА_7 надано частину будинку, що складається з чотирьох кімнат на другому поверсі та однієї кухні на першому поверсі.

У відповідності до статті 355 Цивільного Кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Статтею 356 цього Кодексу передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.91року Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будиноксуди вирішують спори, повязані з правом приватної власності на жилі будинки, залежно від заявлених вимог: виділ частки з будинку(поділ будинку); або визначення порядку користування жилим будинком.

Ці спори стосуються окремих правовідносин сторін, які є різними правовими нормами, які передбачають різні правові наслідки вирішення таких спорів.

Правовідносини з приводу порядку користування жилим будинком регулюються нормою ст.358 ЦК України, яка передбачає можливість залишення окремих підсобних приміщень(кухня, коридор тощо) в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Норми ст.ст.363, 367 ЦК України регулюють правовідносини учасників спільної часткової власності щодо виділу частки з майна або його поділу.

Зазначеними нормами передбачено, що поділ(виділ частки) майна, яке є обєктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників.

Виходячи зі змісту цих норм, поділ(виділ частки) є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом, що виключає можливість залишення в спільному користуванні співвласників будь яких приміщень будинку.

У спорах про поділ жилого будинку в натурі повинні враховуватись розяснення, викладені в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.1998 року №15 Про внесення змін і доповнень у деякі постанови Пленуму Верховного Суду України в цивільних справахзі змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7, і постанови Пленуму Верховного Суду України від. 04.10.1991 року №7 Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок зі змінами.

Оскільки ці вимоги закону правильно застосовані судом першої інстанції, а саме проведено поділ жилого будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_6 і ОСОБА_5 з другої сторони та встановлено порядок користування тією частиною будинку, яка виділена у власність відповідачам, таким чином, що максимально враховано інтереси усіх співвласників даного будинку, то колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тобто відповідає вимогам ст.213 ЦПК України.

Відповідно до ч.5 ст.319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Статтею 152 ЖК України визначено, що переобладнання і перепланування будинку(квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, районний суд однією із підстав цього обґрунтовано вказав те, що для переобладнання, яке необхідно було провести при задоволенні позову ОСОБА_6М, не отримано відповідного дозволу виконкому місцевої ради.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Відтак, позовна вимога ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нею приміщенням кухні, позначеної на поверховому плані літерою 1-1 площею 17,7 кв.м., що знаходиться на першому поверсі будинку №15-а по вул. Замковій у м. Львові, зі сторони відповідачки ОСОБА_6, правомірно задоволена судом, оскільки це приміщення передано у її користування.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що при прийнятті даного рішення судом порушено норми ст.118 ЦК України (в редакції 1963 року) та ст. 358 ЦК України, оскільки суд врахував те, що між позивачкою та ОСОБА_7 у той період часу, коли вони були співвласниками спірного будинку у рівних частках по Ѕ кожна, 04.06. 1959 року було укладено договір конкретного користування спільною власністю, але провівши виділ належної ОСОБА_2 частки в натурі, відповідно до ч.2 ст.367 ЦК України було припинено між співвласниками право спільної часткової власності, а відтак втратив чинність і згаданий договір конкретного користування спільною власністю.

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги у тій частині, що суд не дав належної оцінки усім доказам по справі, є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: