АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/2605/12 Справа № 2/412/2054/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2012 року м. Дніпропетровськ

17 травня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Національної металургійної академії України про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час прострочення виплати та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2011 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, 30.06.2011 року була звільнена з посади на підставі наказу № 526-1 у звязку з закінченням строку дії контракту, відповідно до ч. 2 ст. 36 КЗпП України. На момент звільнення, 30.06.2011 року, з нею не було проведено повного розрахунку по заробітній платі, трудова книжка була видана 05.07.2011 року. У зв»язку з цим позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 1944,57 грн., середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні станом на час ухвалення судового рішення, моральну шкоду у сумі 10000,0 грн. та судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2012 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з листопада 2003 року позивачка працювала в Національній Металургійній академії України на посадах молодшого наукового співробітника, асистента та доцента (а.с.4).

30.06.2011 року наказом № 526-1 позивачку звільнено з роботи у зв»язку з закінченням строку дії контракту за ч. 2 ст.36 КЗпП України (а.с. 4, 6); даний наказ позивачкою у судовому порядку не оскаржено.

Судом встановлено, що на час звільнення позивачці були нараховані, без врахування суми на оплату листка непрацездатності за червень 2011 року, заробітна плата за червень 2011 року 2188,99 грн. та компенсація за невикористану відпустку - 4532,17 грн. Після утримання обов»язкових внесків сума до виплати склала 4746,38 грн., з яких 929,06 грн. у якості авансу було перераховано на зарплатний картковий рахунок ОСОБА_6 у ПАТ КБ «Приватбанк», що визнається позивачкою (а.с. 10, 11, 25).

В останній робочий день ОСОБА_6 до бухгалтерії відповідача для отримання належної при звільненні суми у розмірі 3816,72 грн. та до відділу кадрів для отримання трудової книжки не з»явилась, що визнається позивачкою, яка, зокрема, зазначила у судовому засіданні, що 30.06.2011 року переважну більшість робочого часу перебувала за межами адміністративної будівлі академії у зв»язку з виконанням трудових обов»язків.

Наступного дня, 01 липня 2011 року, ОСОБА_6 відмовилась отримати в касі академії 3816,72 грн., що підтверджується відповідним актом від 01.07.2011 року, складеним комісією у складі трьох осіб (а.с. 59, 60), відомостями про виплату заробітної плати від 01.07.2011 року де, поряд з даними інших працівників академії, зазначено прізвище та ініціали позивачки, але її підпис про отримання грошей відсутній (а.с. 22).

За особистою заявою позивачки від 18.07.2011 року кошти у сумі 3816,72 грн. відповідачем, в особі головного бухгалтера ОСОБА_7, були перераховані на зазначений позивачкою особистий рахунок у ВАТ «Державний експортно-імпортий банк України», що стверджується відповідною заявою ОСОБА_6, копією квитанції про здійснення даної касової операції від 27.07.2011 року (а.с. 7, 25).

У зв»язку з наданням відповідачу у липні 2011 року, після звільнення позивачки, комісією соціального страхування листка непрацездатності за період з 15.06.2011 року по 22.06.2011 року, було здійснено нарахування лікарняних, що спричинило перерахунок розміру заробітної плати за червень 2011 року і компенсації за невикористану відпустку та визначено до виплати ОСОБА_6, після утримання обов»язкових платежів, 982,10 грн. (а.с. 26).

Відповідачем на адресу позивачки неодноразово направлялись листи з вимогою отримання заробітної плати, які були залишені останньою без реагування. 20.08.2011 року ОСОБА_6 відмовилась від отримання у касі академії нарахованої їй грошової суми 982,10 грн., про що 20.08.2011 року комісією у складі трьох осіб складено відповідний акт (23, 27, 28, 29 31, 32, 33, 35, 36, 38, 39, 59).

Також судом встановлено, що належним чином оформлену трудову книжку позивачка отримала негайно після її відповідного звернення - 05.07.2011 року, що стверджується зібраними у справі доказами та визнається позивачкою. Наявність інших звернень позивачки з вимогою про видачу трудової книжки у суді не доведена.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок в терміни передбачені ст. 116 КЗпП України.

Згідно ст. 116 КЗпП України виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розмір належних працівнику сум власник або уповноважений ним орган повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, в тому разі якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір про розмір належних звільненому працівникові сум вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Тобто передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає при наявності у цьому вини роботодавця.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності №26 від 22.12.2010 року, у разі виникнення страхового випадку із застрахованою особою на підставі поданих документів, передбачених статтею 51 Закону, комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства з урахуванням вимог Положення про комісію (уповноваженого) підприємства, установи, організації із загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, затвердженого постановою правління Фонду від 23.06.2008 N 25, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.07.2008 N 636/15327, приймає рішення про призначення матеріального забезпечення застрахованій особі. На підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення страхувальник-роботодавець нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок.

Згідно вимог частин 1, 2 ст. 52, ч. 1 ст. 6 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" від 18.01.2001 року, з відповідними змінами та доповненнями, документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження, а виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що позивачка в день звільнення для отримання розрахунку до каси академії та до відділу кадрів для отримання трудової книжки не з»явилась, в подальшому ОСОБА_6 відмовилась від пропозиції відповідача отримати заробітну плату; зважаючи на те, що перерахування сум, належних працівникові при звільненні, було здійснене відповідачем після звільнення позивачки у зв»язку з виконанням комісією із соціального страхування вимог Порядку фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; враховуючи, що на час винесення оскаржуваного рішення 3816,72 грн. перераховані на особистий рахунок позивачки у ВАТ «Державний експортно-імпортий банк України», а донарахована сума у розмірі 982,10 грн. може бути отримана позивачкою у бухгалтерії академії після пред'явлення вимоги про розрахунок на підставі ст. 116 КЗпП України, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини відповідача у невчасному отриманні позивачкою нарахованих їй при звільнення грошових сум.

Крім того, позивачкою не доведено твердження про здійснення відповідачем неправильного розрахунку її винагороди за працю; з матеріалів справи вбачається, що позивачка окрім посадового окладу щомісяця отримувала доплату за вчену ступінь у належному розмірі 15%, що стверджується зібраними у справі письмовими доказами.

Колегія звертає увагу, що акти з приводу відмови позивачки від отримання нарахованих сум складені особами, які перебувають у трудових стосунках з відповідачем; до складу комісій входили, зокрема, касир ОСОБА_7, бухгалтери ОСОБА_8, ОСОБА_9, які не відносяться до кола адміністрації відповідача, тому не є зацікавленими у наслідках розгляду даної справи. Враховуючи наведене, відповідність змісту даних актів іншим зібраним у справі доказам, місцевий суд обґрунтовано прийняв акти у якості належних доказів у справі.

Таким чином, зважаючи на недоведеність і безпідставність позовних вимог, районний суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні у повному обсязі позову про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на відсутність підстав, згідно ст. 88 ЦПК України, для стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді