БОРИСПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2012 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Ткаченка Д.В.

за участю секретаря Сисович І.Г.

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення у квартиру, зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою, -

в с т а н о в и в :

У липні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про вселення у квартиру, зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою та встановлення порядку користування квартирою.

Позов обґрунтований тим, що позивачу та відповідачам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1. Водночас, через постійні сварки з відповідачами, бійки та непорозуміння з приводу користування вказаною квартирою, позивачка 12 лютого 2011 року змушена була добровільно покинути квартиру та проживати у дочки. Посилаючись на ст. 317, 319, 321, 357, 391 ЦК України, ст. 155 ЖК УРСР ОСОБА_1 просить суд вселити її у квартиру, зобовязати відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою та встановити порядок користування квартирою, а саме: позивачу надати в користування ізольовану кімнату площею 8,6 кв.м., відповідачам кімнати площею 15,0 кв.м. та 12,5 кв.м., кухню, ванну кімнату з вбиральнею, коридор залишити у спільному користуванні.

В судових засіданнях позивач підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та додатково пояснила, що станом на день розгляду справи вона зареєстрована у квартирі, проте проживати в ній разом із відповідачами не бажає, оскільки вони постійно її ображають, бють, знущаються. Також, позивач зазначила, що 12 лютого 2011 року вона добровільно зібрала речі та виїхала з квартири, залишивши ключі відповідачам. Позивач вказала, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні квартирою, тому що при телефонній розмові з ними, вона почула про їх небажання спільно проживати з нею. Крім того, на думку позивача, єдиною умовою повернення її у спірну квартиру є виділення їй ізольованої кімнати.

Відповідач - ОСОБА_6 в судовому засіданні 25.09.2012 року пояснив, що дійсно їм на праві спільної сумісної власності належить квартира, водночас спільне їх проживання у квартирі із позивачкою не склалось через постійні конфлікти та сварки. З 12 лютого 2011 року по сьогоднішній день позивачка проживає у дочки, ніяких перешкод їй у поверненні до квартири, користуванні квартирою ніхто з відповідачів не чинить, проти встановлення порядку користування квартирою заперечив.

Представник відповідачів в судовому засіданні визнав позов частково, погодившись у майбутньому на фактичне вселення позивача у квартиру та зобовязання не чинити перешкод у користуванні квартирою. Щодо встановлення порядку користування квартирою заперечив з підстав неправомірності вимоги нормам цивільного законодавства, зокрема ст. 369 ЦК України.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло №1844 від 04.11.1998 р. квартира АДРЕСА_1, загальною площею 53 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності позовом ОСОБА_1 та членам її сімї ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Згідно довідки форми 3 від 06.06.2012 №232 виданої виконавчим комітетом Ревненської сільської ради у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_6 (син), ОСОБА_3 (дружина сина), ОСОБА_7 (онука) та ОСОБА_5 (онук).

Як вбачається з статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

З огляду на те, що на момент розгляду судом справи ОСОБА_1 у встановленому порядку зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_1, проте добровільно в ній не проживає, враховуючи те, що належних доказів виселення її із вказаної квартири не подано, підстави для задоволення позову в частині вселення у квартиру відсутні.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тобто, правовою підставою для звернення до суду із такої вимогою є наявність реальних перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи те, що позивачем не подано до суду належних та допустимих доказів здійснення відповідачами будь - яких дій, бездіяльності, направлених на встановлення перешкод у користуванні ОСОБА_1 квартирою, позов в частині зобовязання відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Стаття 369 ЦК України регулює питання повязані із здійсненням права спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1, 2 вищевказаної статті співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Статтею 370 ЦК України передбачено право співвласників на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, а статтею 372 ЦК України - право на поділ майна, що є у спільній сумісній власності.

Доказів наявності між співвласниками квартири домовленості щодо володіння і користування нею сторонами не подано. Докази поділу квартири у встановленому порядку або виділення частки із квартири також в матеріалах справи відсутні.

З огляду на те, що у відповідності до норм цивільного законодавства співвласники квартири, яка є у спільній сумісній власності мають право володіти і користуватись всією квартирою спільно, приймаючи до уваги, що домовленості щодо володіння і користування квартирою між співвласниками не існує, квартира не поділена, частки із квартири не виділені, вимога позивача про встановлення порядку користування квартирою є неправомірною та необґрунтованою, а отже не підлягає задоволенню.

При цьому, суд відхиляє посилання позивача на приписи ст. 357, 358 ЦК України, тому що вищевказані норми регулюють відносини щодо здійснення права спільної часткової власності, визначення часток у праві спільної часткової власності, в той час як у відповідності до свідоцтва на право власності на житло №1844 від 04.11.1998 р. квартира АДРЕСА_1, загальною площею 53 кв.м. належить сторонам по справі саме на праві спільної сумісної власності.

Керуючись ст.208, 213-215, ст.218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Бориспільський міськрайонний суд Київської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Д.В. Ткаченко