АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/2798/12 Справа № 2-5403/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2012 року м. Дніпропетровськ

09 серпня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання незаконним збільшення відсоткової ставки, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2010 року позивачка звернулась з даним позовом до суду посилаючись на те, що 20 жовтня 2003 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 20 жовтня 2003 року укладено договір № DNLOG003202940 про відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту «Visa electron service», за умовами якого банк зобов'язався відкрити позичальнику картковий рахунок, випустити платіжну картку та надати кредитний ліміт в сумі 9460,00 доларів США на строк до 19 жовтня 2018 року включно. Позичальник, в свою чергу, зобов'язалась здійснювати щомісячне погашення кредиту та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитом в розмірі 1% щомісяця, а також інші платежі. 16 травня 2005 року та 30 липня 2008 року між позивачем та банком укладені договори про внесення змін до договору № DNLOG003202940 від 20 жовтня 2003 року, якими збільшено кредитний ліміт до 25000,00 доларів США. 16 жовтня 2009 року відповідачем в односторонньому порядку змінена відсоткова ставка з 12% до 21% річних, без отримання згоди позичальника. Посилаючись на те, що відповідач своїми діями порушив вимоги чинного законодавства, які регулюють питання визначення та зміни відсоткової ставки за кредитним зобов'язаннями, позивачка просила суд визнати недійсним незаконне збільшення відсоткової ставки з 16 жовтня 2009 року, зобов'язати відповідача внести зміни до договору №DNL0G003202940 шляхом приведення його до норм чинного законодавства, здійснивши коригуючи операції по нарахуванню відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 1% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, починаючи з 16 жовтня 2009 року, визнати недійсною умову частини 2 п. 5.1.6 договору №DNLOG003202940 від 20 жовтня 2003 року. Також позивачка просила суд покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2011 року позовні вимоги задоволено частково, визнано незаконним збільшення з 16 жовтня 2009 року відсоткової ставки за договором № DNLOG003202940 про відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту «VISA ELEKTRON SERVISE», що був укладений 20 жовтня 2003 року між Пиш»євою ОСОБА_7 та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк»; в іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2011 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилаються на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що між позивачкою та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 20 жовтня 2003 року укладено договір № DNLOG003202940 про відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту «Visa electron service», за умовами якого банк зобов'язався відкрити позичальнику картковий рахунок, випустити платіжну картку та надати кредитний ліміт в сумі 9460,00 доларів США на строк до 19 жовтня 2018 року включно. Позичальник, в свою чергу, зобов'язалась здійснювати щомісячне погашення кредиту та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитом в розмірі 1% щомісяця, а також інші платежі (а.с. 22 23).

16 травня 2005 року та 30 липня 2008 року між позивачем та банком укладені договори про внесення змін до договору № DNLOG003202940 від 20 жовтня 2003 року, якими збільшено кредитний ліміт до 25000,00 доларів США.

Відповідно до п. 5.1.6 договору №DNL0G003202940 про відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту «Visa electron service» від 20 жовтня 2003 року банк має право переглядати відсоткову ставку за платежі, здійснені в рахунок кредитного ліміту, при зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні. При цьому банк направляє позичальнику письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки за 20 днів до вступу в дію зміненої відсоткової ставки. При неотриманні банком протягом 20 днів письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати новий розмір (запропонований банком), строк користування кредитним лімітом може бути скорочений згідно діючого законодавства шляхом направлення банком повідомлення позичальнику із зазначенням конкретної дати повернення кредитних коштів.

16 жовтня 2009 року відповідачем було складено та направлено позивачці додаткову угоду №2 до кредитного договору №DNL0G003202940 від 20 жовтня 2003 року, якою передбачалось збільшення відсоткової ставки за основним кредитним договором до 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Також місцевим судом встановлено, що, не зважаючи на відсутність згоди позивача на підписання такої угоди, як того вимагає п.5.1.6 договору, вказані зміни щодо збільшення відсоткової ставки з 16 жовтня 2009 року були застосовані відповідачем до зазначеного кредитного договору в односторонньому порядку.

Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.ст. 651, 652, 654 ЦК України зміна договору, в тому числі у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду у випадках передбачених ЦК України. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до норм ст. ст. 1054, 1055 ЦК України різновидом договору є кредитний договір, який укладається в письмові формі.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року, який набрав чинності з 10 січня 2009 року, Цивільний кодекс України доповнено статтею 1056-1.

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Аналогічне положення щодо заборони банку змінювати розмір процентної ставки за кредитним договором в односторонньому порядку викладене в ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» в редакції Закону №661 -VI від 12 грудня 2008 року.

Відповідно до ст. 215 ч.2 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визначення такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватись за домовленістю сторін.

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що рішення про підвищення процентної ставки за укладеним з позивачкою 20 жовтня 2003 року договором було прийнято ПАТ КБ «ПриватБанк» після 10.01.2009 року, позивачка згоди на підвищення процентної ставки не давала, але банком в односторонньому порядку було збільшено відсоткову ставку за вказаним договором з 16 жовтня 2009 року, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що дії відповідача зі збільшення розміру відсоткової ставки є неправомірним, оскільки суперечать діючому законодавству, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про визнання дій відповідача із збільшення відсоткової ставки незаконними.

Посилання апелянта на те, що рішення про збільшення процентної ставки з 16.10.2009 року за вказаним договором було прийнято банком до 10.01.2009 року не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовуються складеною ПАТ КБ «ПриватБанк» і направленою позивачці додатковою угодою №2 від 16.10.2009 року до кредитного договору №DNL0G003202940 від 20 жовтня 2003 року, якою передбачається збільшення відсоткової ставки за основним кредитним договором до 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Надані відповідачем копії розпорядження банку від 25.12.2008 року та наказу від 03.01.2009 року щодо збільшення процентної ставки (а.с.100 102) не можуть бути прийняті судом до уваги у якості доказу прийняття банком рішення про підвищення процентної ставки за договором №DNL0G003202940 від 20 жовтня 2003 року до 10.01.2009 року, оскільки у зазначених розпорядженні та наказі відсутнє посилання на конкретні кредитні договори і вказано кінцевий строк виконання до 01.03.2009 року, а додаткову угоду №2 до кредитного договору №DNL0G003202940 від 20 жовтня 2003 року складено банком лише 16.10.2009 року.

Крім того, апелянтом на підтвердження своїх доводів не надано доказів направлення позивачці до 10.01.2009 року повідомлення про збільшення процентної ставки.

Колегія звертає увагу, що у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представником банку зазначено, що повідомлення про збільшення процентної ставки було направлено позивачці лише 01.12.2009 року.

Разом з тим, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволені позовних вимог щодо зобов'язання відповідача внести зміни до кредитного договору №DNL0G003202940 від 20 жовтня 2003 року шляхом приведення його до норм чинного законодавства, а саме шляхом здійснення коригуючих операцій по нарахуванню відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 1,00% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, починаючи з 16 жовтня 2009 року, оскільки нормами діючого цивільного законодавства не передбачена можливість зміни договору шляхом зобов'язання однієї із сторін договору здійснити певні дії на його виконання, якщо такий обов'язок не передбачений умовами договору. Окрім того, дана вимога є передчасною, оскільки визнання незаконним збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за договором зумовлює виникнення права позивача на перерахунок нарахованої йому банком суми відсотків.

Також районний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним п. 5.1.6 кредитного договору №DNL0G003202940 від 20 жовтня 2003 року, оскільки норма ст.1056-1 ЦК України, згідно якої умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною, набрала законної сили 10 січня 2009 року, а кредитний договір, що містить п.5.1.6, укладено між сторонами 20 жовтня 2003 року. Таким чином, положення оспорюваного пункту договору на час укладення цього договору відповідали вимогам чинного на той час законодавства, що виключає можливість задоволення позовних вимог позивача із визнання недійсним спірного пункту договору.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги правильне застосування районним судом вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді