Номер провадження 2/2603/3424/12
Справа №2603/4796/12
РІШЕННЯ

Іменем України

11 липня 2012 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.

при секретарі судового засідання Величко Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_2 посилаючись на те, що перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі позичила йому 35000 доларів США 22 січня 2008 року, які він зобовязався повернути до 01.02.2008 року та 7 жовтня 2009 року позичила йому ще 14000 євро, які він зобовязався повернути до 31 грудня 2009 року. 21 квітня 2011 року шлюб між сторонами рішенням Дніпровського районного суду м. Києва було розірвано. Посилаючись на те, що строк позовної давності нею пропущено з поважних причин не зверталась до суду оскільки з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, просить суд стягнути 439239,08 грн. основного боргу, 128884,99 грн. сума індексу інфляції, 23446,69 грн. 3% річних, а всього 591570,76 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з вищенаведених підстав. Суду пояснила, що з відповідачем по справі вона перебувала в зареєстрованому шлюбі. Гроші, які вона йому позичала це її особисті гроші, у неї дуже забезпечена родина, вказані грошві кошти їй подарувала мама за договором дарування, але вказаний договір знайти вона не може. В період зареєстрованого шлюбу до суду з позовом вона не зверталась, було якось не зручно, тому вважає що строк звернення до суду нею пропущено з поважних причин.

Представник відповідача по довіреності ОСОБА_3, в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала в повному обсязі. Суду надала письмові пояснення про справі та пояснила, що на підтвердження укладення договору позики позикодавцем не надано розписок в яких зазначено, що позичальником отримано будь-які кошти за договором позики, позивачем надано документи у яких вказано, що відповідач зобовязується дати позивачу гроші у визначений строк, але, що це за гроші і чи позичав він їх чи ні у вказаних документах не зазначено. Виходячи з наступного між позивачем та відповідачем ніколи не укладались договори позики. Крім того, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та не зрозуміло яким чином дружина могла позичити чоловіку кошти, які є їх спільної сумісною власністю. Крім того, позивач пропустила строк звернення до суду та відповідач наполягає на застосуванні строку позовної давності у даних правовідносинах.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

З матеріалів справи досліджених в судовому засіданні вбачається наступне.

Згідно розписки від 22 січня 2008 року ОСОБА_2 зобовязався віддати ОСОБА_1 35 тисяч доларів до 01.02.2008 року, зазначено його номер паспорта, коли та ким виданий дата, підпис та печатка СПД ФО ОСОБА_2 (а.с.11).

Згідно напису від 7.10.2009 року на бланку ПП ФО ОСОБА_2, вбачається, що ОСОБА_2 зобовязується віддати ОСОБА_1 14000 євро до кінця року 2009, зазначено підпис та печатка СПД ФО ОСОБА_2 (а.с.12).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1, перебували в шлюбі з 11.10.2006 року, зареєстрованого відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2064 (а.с.5).

21 квітня 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано. (а.с.6)

У поданій позовній заяві та у поясненнях, які давала позивач, вона зазначала, що позичені кошти є її особистою власністю та відповідач до них не має жодного відношення.

Представник відповідача зазначила, що відповідач жодних коштів у позивача не позичав.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

В поданому позові та в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 дійсно надала суду розписки щодо обовязку ОСОБА_2 віддати їй гроші, але жодного доказу того, що відповідач отримував вказані кошти від позивача у борг, що це є її особиста приватна власність що гроші подаровані позивачу матірю позивачем не надано.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість своїх позовних вимог позивачем та недоведеність даних обставин доказами.

Згідно вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В судовому засіданні також було встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом про стягнення боргу лише 12 квітня 2011 року з спливом строку позовної давності, передбаченої ст. 257 ЦК України. Доказів, доказів про поважність причин пропущення ОСОБА_1 позовної давності, позивачка суду не надала.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно ст. 60 СК України, ст.ст. 267, 1046, 1047 ЦК України, керуючись ст. 10, 11, 59, 60, 209, 213-215, 294, 296 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16 липня 2012 року.

Суддя: Н.Г.Таран