Номер провадження № 22-ц/1590/5261/12
Головуючий у першій інстанції Заверюха
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2012 м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сватаненка В.І.

суддів Черевка П.М.

ОСОБА_1

за участю секретаря Лисенка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльского міськрайонного суду Одеської області від 8 лютого 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Про поновлення строку позовної даності та визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2008 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом про визнання недійсним договору дарування від 19 січня 2004 року 11/560 частин адміністративного будинку, розташованого у м.Ізмаїлі по вул.. Леніна, 58, укладеного між Приватним підприємством перукарня Шарм( далі ПП Перукарня Шарм), в особі власника ОСОБА_3 та фізичною особою ОСОБА_6. Також позивач звернувся із клопотанням про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, посилаючись на те, що йому стало відомо про договір тільки 5 березня 2008 року, коли його дружина ОСОБА_3 розповіла йому про це, а до того часу він не міг знати про договір дарування, так як майно використовувалось його дружиною у її діяльності та документів на вказану частину будинку він ніколи не бачив. Вважаючи, що його права порушені, оскільки згоди на укладання даної угоди він не давав згідно ст. 65 СК України, звернувся до суду із позовом про захист своїх прав.

Відповідач ОСОБА_3 визнала позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник позов не визнали.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 8 лютого 2012 року позов задоволено частково: поновлено строк позовної давності для звернення до суду ОСОБА_2, в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 8 лютого 2012 року скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції процесуального законодавства, не повне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставин справи, а також не правильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлені такі обставини та правовідносини по справі.

ОСОБА_7 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08.04.1970 року.

Відповідно до статуту ПП Перукарня Шарм, зареєстрованим розпорядженням ВК Ізмаїльської міської Ради народних депутатів № 185 від 11.07.1997 року та перереєстрованого 23.04.2002 року виконкомом Ізмаїльської міської ради Одеської області за № 0010485, ПП Перукарня Шармстворене шляхом реорганізації КП Перукарня Шармна підставі рішення загальних зборів від 06.02.2002 року. Новостворене підприємство є правонаступником всіх майнових прав та обов'язків колишнього підприємства, власником якого є ОСОБА_3

Згідно до протоколу загальних зборів колективу КП Перукарня Шармвід 31.04.2001 року колектив підприємства вирішив приватизувати приміщення перукарні.

На підставі пункту 1 договору позики від 15.11.2001 року ОСОБА_3 зобов'язалась передати КП Перукарня Шармв оперативне управління грошові кошти в сумі 20000 грн. для здійснення оплати майна, придбаного у Фонду комунального майна Ізмаїльської міської ради за договором купівлі-продажу від 15.11.2001 року. Позичальник (КП Перукарня Шарм) зобов'язався повернути вказану суму грошових коштів не пізніше лютого 2002 року (п. 2 договору позики).

Факт передачі ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 9400 грн. та 9100 грн. підтверджується квитанціями до прибуткового ордеру № 335 від 22.11.2001 року та № 355 від 12.12.2001 року відповідно.

Згідно до договору купівлі-продажу від 15.11.2001 року, укладеного між Фондом комунального майна Ізмаїльської міської ради (продавець) та КП Перукарня Шарм(покупець), покупець прийняв у власність від продавця комунальне майно -нежитлове приміщення, що складає 11/280 частин будівлі, розташоване в м. Ізмаїлі по вул. Леніна, 58, яке складається в цілому: літ А - будівля цегельна - будинок побуту, площею 2401,3 кв. м., що також підтверджується свідоцтвом про право власності № 752 від 03.09.2002 року, виданим ВК Ізмаїльської міської ради Одеської області.

Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 19.01.2004 року ПП Перукарня Шармподарувало, а ОСОБА_6 прийняв в дар 11/560 частин адміністративного будинку, розташованого в м. Ізмаїлі по вул. Леніна, 58.

В лютому 2004 року відповідно до наказу № 6 власником ПП Перукарня Шармприйнято рішення про ліквідацію підприємства. Згідно до акту приймання-передачі від 11.02.2004 року майно підприємства передано у власність ОСОБА_3

30.09.2004 року державним реєстратором ВК Ізмаїльської міської ради Одеської області проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи ПП Перукарня Шарм.

08.12.2004 року ВК Ізмаїльської міської ради Одеської області видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на 11/560 частин об'єкту нерухомого майна, що розташований в м. Ізмаїлі по вул. Леніна, 58.

Позивач ОСОБА_2, звертаючись до суду, обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що під час зареєстрованого шлюбу відповідач ОСОБА_3 за рахунок коштів подружжя придбала зазначені 11/280 частин нежитлового приміщення за вказаною адресою, але у січні 2004 року вона здійснила відчуження (дарування) частини вказаного приміщення, тобто розпорядилась таким майном на власний розсуд, без відома позивача та не в інтересах їх сімї, а тому договір дарування від 19.01.2004 року № 50 вважається недійсним, оскільки суперечить п. 1 ст. 213 ЦК України та п. 1 ст. 215 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції правильно були застосовані норми процесуального права та поновлений строк позовної давності.

Згідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 дізнався про укладання спірного договору дарування у березні 2008 року, доказів про те, що вказана обставина йому була відома раніше суду не надано, тому суд правильно прийшов до висновку, що вимога позивача про поновлення йому строку позовної давності для звернення до суду є обґрунтованою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що приписами ст. 113 ГК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи. Порядок організації та діяльності приватних підприємств визначається цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 ГК України майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

До джерел формування майна підприємства відносяться, зокрема, грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб'єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України (частина 2 статті вказаної статті).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Таким чином, з моменту передання ОСОБА_3 грошових коштів за договором позики вони є власністю самого підприємства, а тому втрачають ознаки об'єкту права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі договору позики у КП Перукарня Шармперед ОСОБА_3, як позикодавцем, виник лише обовязок повернути грошові кошти в строк визначений договором.

Подальше розпорядження підприємством своїм майном є суб'єктивним правом такого підприємства й не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

У разі, якщо таке майно придбане спільно і є майном подружжя, то іншому з подружжя належить компенсувати його вартість при поділі майна.

Апеляційна скарга не містить доводів, які мають бути підставами для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 8 лютого 2012 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.І. Сватаненко

ОСОБА_8

ОСОБА_1