Справа № 22-ц-1397/12 Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І. М.
Провадження № 22-ц/1390/1397/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2012 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

ОСОБА_2

суддів: Мусіної Т.Г., Шандри М.М.

при секретарі: Гордій У.М.,

з участю ОСОБА_3, ОСОБА_4,

та адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24.10. 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на ? частину будинковолодіння,

встановила:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинковолодіння № 16 по вул. Добрівлянській в м. Стрию, видане Стрийською державною нотаріальною конторою 12.06.1992 року, реєстраційний № 1-667 на імя ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7, який помер 13.04.1991 року.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину цього будинковолодіння.

Рішення суду оскаржила відповідач.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, таким, що неповно відображає обставини справи. Вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, зазначає, що суд не вправі був покликатись на норми ст. 60 СУ України. Період виникнення правовідносин при спадкуванні нею майна знаходиться поза межами дії Цивільного кодексу України 2004 року, оскільки вони виникли і тривали до часу набуття ним чинності, а тому до правовідносин по прийняттю нею спадщини повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України 1963 року.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позову.

Вислухавши доповідача, пояснення ОСОБА_4 та адвоката ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи і доводи скарги, колегія суддів вважає, що її слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Встановлено, що позивач просила визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинковолодіння № 16 по вул. Добрівлянській в м. Стрию, видане Стрийською державною нотаріальною конторою 12.06.1992 року, реєстраційний № 1-667 на імя ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7, який помер 13.04.1991 року, та визнати за нею право власності на 1/2 частину будинковолодіння № 16 по вул. Добрівлянській в м. Стрию. Свої вимоги мотивувала тим, що 13.04.1991 року помер її чоловік ОСОБА_7, і після його смерті відкрилась спадщина на 1/2 частину будинковолодіння за вище вказаною адресою. Ціле будинковолодіння було зареєстроване на імя її чоловіка ОСОБА_7 і є спільною сумісною власністю подружжя. За життя ОСОБА_7 склав заповіт, яким розпорядився своїм майном в користь відповідачки (їхньої дочки ОСОБА_8Б.). Тільки тепер вона дізналася, що відповідачка оформила свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.06.1992 року не на 1/2 частину будинковолодіння, а на ціле будинковолодіння. Після смерті чоловіка вона - позивач проживає в будинку та сплачує комунальні послуги і має намір розпорядитись своєю половиною будинку на власний розсуд, однак дізналася, що в неї немає частини будинку у власності. Вважала, що відповідачка поступила незаконно, так як вона з чоловіком купили і добудували будинок, він є спільною сумісною власністю подружжя, а тому просила задовольнити позов.

Встановлено, що спірне будинковолодіння було придбано подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час шлюбу та зареєстровано на ОСОБА_7

ОСОБА_7 помер 13.04.1991 року. Після його смерті відкрилась спадщина на спадкове майно 1/2 частину будинковолодіння № 16 по вул. Добрівлянській в м. Стрию.

ОСОБА_4 подала в нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини 13.04.1991 р., а саме спірного житлового будинку та грошового вкладу.

ОСОБА_6 відмовилась від спадкування обовязкової частки спадкового майна, а саме спірного будинковолодіння, а подала заяву про прийняття в спадщину тільки грошового вкладу.

Отже судом встановлено, що позивачка відмовилась від спадкування обовязкової частки спільного майна подружжя будинковолодіння по вул. Добровлянській, 16а на користь своєї дочки ОСОБА_4

Однак, своєю часткою майна, 1/2 частиною спірного будинковолодіння позивачка не розпорядилась ні на чию користь. Вона продовжує проживати в спірному будинковолодінні по даний час.

Ці обставини ОСОБА_4 не заперечує.

Відтак, суд прийшов до вірного висновку, що, оформляючи спадщину, відповідачка безпідставно оформила право власності на 1/2 частину спірного будинковолодіння, яке належить позивачці, яким позивачка не розпорядилася ні на чию користь, проживає там, а тому визнав частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинковолодіння№ 16 по вул. Добрівлянській в м. Стрию, видане Стрийською державною нотаріальною конторою 12.06.1992 року, реєстраційний № 1-667 на імя ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7, який помер 13.04.1991 року, та визнав за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину будинковолодіння № 16 по вул. Добрівлянській в м. Стрию.

При цьому суд вказав, що строк позовної давності для звернення до суду не є пропущеним, оскільки позивачка постійно проживає в даному будинковолодінні, є особою престарілого віку, вважала, що має у власності 1/2 частину будівлі та тільки в теперішній час дізналася, що відповідачка оформила свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 12.06.1992 року на ціле будинковолодіння, а не на 1/2 його частину.

З врахуванням цих встановлених обставин безпідставними є покликання апелянта на те, що строк позовної давності для звернення до суду є пропущеним.

Безпідставними є також покликання апелянта на те, що суд не визнав недійсним заповіт, а тому свідоцтво про право на спадщину на будинок є дійсне, т.я. судом встановлено, що після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на 1/2 частину будинковолодіння, яку він вправі був заповідати, і саме власником цієї частини будинковолодіння по заповіту залишається відповідач. Помилка допущена саме при оформленні свідоцтва про право на спадщину на ціле будинковолодіння, яке померлому належало тільки в 1/2 частині.

Хоча суд покликався на те, що позивач вказувала в позовних вимогах ч. 3 ст. 368 ЦК України та ст. 60 СУ України, однак суд вірно вирішив спір, виходячи з того, що майно подружжя було придбане ще в час дії норм Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до частини 1 статті 22 КпШС України, чинного на час купівлі спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Такі ж положення щодо визначення статусу майна, набутого подружжям за час шлюбу, передбачені й частиною 6 статті 57, частиною 1 статті 60 СК України.

До того ж апелянт не заперечує, що спірний будинок набутий спільно позивачкою з покійним батьком - ОСОБА_7

Безпідставними є також покликання апелянта щодо помилкового застосування до правовідносин при спадкуванні нею майна норм Цивільного кодексу України 2004 року, оскільки встановлено, що предметом спору було не спадкування нею по заповіту 1/2 частини будинковолодіння, а помилкове оформлення на неї - апелянта ще 1/2 частини будинковолодіння, на яке заповіт не був складений і власницею якої є позивачка.

Отже незалежно від того, що до спадкування нею по заповіту 1/2 частини будинковолодіння застосовано норми Цивільного кодексу УРСР (1963 року), суд вирішив спір в межах заявлених вимог з врахуванням того, що 1/2 частина спірного будинковолодіння належить позивачці належить у відповідності до ст. 22 КпШС України.

Висновки суду відповідають обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування його рішення немає.

Рішення відповідає вимогам процесуального та матеріального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому її слід відхилити.

Керуючись ч.1 п. 1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 24 жовтня 2011 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Шандра М.М.

ОСОБА_9