АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/2363/12 Справа № 2-7280/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2012 року м. Дніпропетровськ

10 травня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Дніпропетровської міської ради, треті особи орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Жовтневої районної ради в м. Дніпропетровську, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання права власності на самочинно збудовані обєкти нерухомості в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2011 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що у зв»язку зі смертю 29 червня 1999 року батька ОСОБА_8 та 22 травня 2010 року його матері ОСОБА_9 вона, позивачка, в порядку спадкування за правом представлення, має право на побудоване за життя бабою ОСОБА_9 домоволодіння №22 по вул. Переяславська в м. Дніпропетровську, але не має можливості отримати відповідне свідоцтво про право на спадщину на вказане нерухоме майно у зв»язку з неоформленням ОСОБА_9 правовстановлюючих документів на дане нерухоме майно. Посилаючись на зазначені обставини, вказуючи, що має статус дитини-сироти, іншого житла немає, своєчасно звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після баби, а остання все своє життя відкрито користувалась спірним домоволодінням без зауважень з боку органів влади, набувши також право користування і земельною ділянкою, позивачка, згідно уточнених позовних вимог, просила суд визнати, що до складу спадкового майна увійшло спірне домоволодіння разом із правом постійного користування земельною ділянкою, на якій розташоване дане домоволодіння, а також визнати за нею, позивачкою, в порядку спадкування за правом представлення, право власності на спірне домоволодіння та право постійного користування земельною ділянкою на якій дане домоволодіння розташоване.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2011 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 ОСОБА_7 посилається на неправильне застосування місцевим судом вимог матеріального та процесуального права, тому ставить питання про скасування зазначеного вище рішення районного суду з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що батько позивачки ОСОБА_8 помер 29 червня 1999 року, а його мати - баба позивачки ОСОБА_9 померла 22 травня 2010 року (а.с. 14 17, 22, 38, 39, 137), після чого відкрилась спадщина на належне останній майно.

31 серпня 2010 року позивачка звернулась до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після своєї баби ОСОБА_9, за результатами чого було відкрито та зареєстровано спадкову справу (а.с. 135-136, 144).

За змістом позовної заяви, позивачка не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на домоволодіння №22 по вул. Переяславська в м. Дніпропетровську, яке було побудоване її бабою ОСОБА_9, у зв»язку з неоформленням останньою за життя правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно.

Судом встановлено, що домоволодіння №22 по вул. Переяславська в м. Дніпропетровську складається, окрім іншого, з житлового будинку літ. А-1, гаражу літ. К, сараїв (тимчасових) літ. Б, В, Г, Е, вбиральні літ. Д, навісів літ. З, Л, душу літ. Ж та вольєру літ. И, які є самочинним будівництвом, потребуються введенню в експлуатацію (а.с. 85).

Право власності у встановленому законом порядку на вказане домоволодіння за будь-якою особою не зареєстроване, що стверджується письмовими доказами та визнається сторонами справи.

Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта від 18 жовтня 2011 року (а.с.102-119) житловий будинок літ. А-1 з прибудовою літ. а-1 і ґанком літ. а, гараж літ. К, які розташовані на території спірного домоволодіння, відповідають вимогам надійності та можливості їх безпечної експлуатації.

Судом встановлено, що спірне домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 670 м (а.с. 86), право власності на дану земельну ділянки або право користування нею за спадкодавцем позивачки оформлене не було.

Передбачені ст. 126 ЗК України документи на підтвердження наявності у позивачки чи її баби ОСОБА_9 права власності або користування зазначеною земельною ділянкою позивачем, її представниками суду не надані.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст.ст. 1218, 1220, 1223 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1266 ЦК України внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, яки вони були живими на час відкриття спадщини.

Статтею 1225 ЦК України визначено, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Відповідно до ст. 1299 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Статтею 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом ст. 377 ЦК України, 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За змістом ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація вказаних прав є обов'язковою.

Статтею 126 ЦК України встановлено, що право власності на землю посвідчується державним актом, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, свідоцтвом про право на спадщину. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі.

Виходячи з викладеного, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що підставою для спадкування права власності на нерухоме майно, зокрема на домоволодіння, та права користування земельною ділянкою є наявність у спадкодавця таких прав на момент смерті. Відсутність цих прав у спадкодавця унеможливлює включення таких прав до складу спадщини та їх спадкування спадкоємцями, в тому числі, за правом представлення.

Надавши належної оцінки дослідженим в судовому засіданні доказам в їх сукупності, зважаючи на те, що спірне домоволодіння є самочинним будівництвом, право власності на нього та право користування спірною земельною ділянкою спадкодавцем за собою на час відкриття спадщини оформлено та зареєстровано не було, а отже не набуто спадкодавцем, районний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову.

Місцевий суд правомірно не взяв до уваги у якості належного доказу наявності у спадкодавця позивача права користування спірною земельною ділянкою копію акту представника міськінвентарбюро від 21 грудня 1987 року, оскільки акт містить лише твердження спадкодавця ОСОБА_9, її сусідів щодо факту будівництва вказаним спадкодавцем спірного домоволодіння на вільній земельній ділянці без засвідчення наявності у ОСОБА_9 права власності чи користування щодо спірної земельної ділянки. Доказів виділення (передачі) у користування або у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_9 позивачем не надано.

Не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання за позивачем права постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування і з огляду на те, що за змістом ст.92 ч.2 ЗК України право саме постійного користування земельною ділянкою може набуватись лише спеціальним колом суб'єктів, до яких не належать фізичні особи.

Крім того, колегія звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 1299 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, а право власності на спірне домоволодіння на час розгляду справи за будь-якою особою не зареєстроване.

Зважаючи на викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, тому правомірно відмовив у задоволені позову у повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що рішенням виконкому Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 23.07.2010 року за № 277 за неповнолітньою позивачкою ОСОБА_6 було закріплене право користування спірним жилим приміщенням не спростовує правильність висновків місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення даного позову.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачкою, яка на час ухвалення оскаржуваного рішення досягла повноліття і втратила правовий статус дитини, та її представниками не заявлені позовні вимоги щодо захисту житлових прав позивачки у зв»язку з проживанням у спірному домоволодінні.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на правильне застосування місцевим судом вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді