АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/8350/12 Справа № 2/436/765/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2012 року м. Дніпропетровськ

06 грудня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційним скаргам ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2012 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору удаваним правочином та визнання недійсним підвищення відсоткової ставки, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору поруки припиненим та визнання недійсним договору про внесення змін і доповнень до договору поруки, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який обґрунтував тим, що 15 січня 2007 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" та ОСОБА_7 був укладений кредитний договір № 490021784, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у сумі 39461,77 доларів США. Цього ж дня з відповідачем - ОСОБА_6 було укладено договір поруки № 490021784-П, відповідно до умов якого, відповідач ОСОБА_6, як поручитель, поручився за виконання ОСОБА_7 обов'язків, які виникли на підставі кредитного договору. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, однак відповідач, свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 15.12.2011 року має прострочену заборгованість за кредитом - 14156,33 доларів США (за курсом НБУ на 15.12.2011 року складає - 113107,66 гривень), за відсотками - 855,72 доларів США (за курсом НБУ на дату розрахунку складає - 6837,08 гривень). Крім того, станом на

15.12.2011 року розмір неустойки (пеня), становить 11964,90 доларів США (за курсом НБУ складає - 95598,35 гривень), проте, з огляду на принцип розумності та справедливості, ПАТ «Альфа-Банк» зменшив суму нарахованої неустойки до 11 відсотків, що на дату розрахунку складає - 10515,80 гривень. Невиконання з боку відповідачів належним чином своїх обов'язків, стало причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом, в якому він просив суд стягнути солідарно з відповідачів на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість - 130460,61 гривень, а саме: за кредитом - 113107,66 гривень, по відсотках - 6837,08 гривень та пені - 10515,80 гривень, а також просив стягнути на свою користь судові витрати.

23 травня 2012 року ОСОБА_7 подала зустрічну позовну заяву, в якій просить суд визнати кредитний договір № 490021784 від 15.01.2007 року, укладений між ОСОБА_7 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», удаваним правочином та застосувати наслідки удаваного правочипу іа визнати кредитний договір № 490021784 від 15.01.2007р. таким, що укладений в національній валюті України - гривні, вважати, що кредит був наданий в сумі 187150,0 гривень, на умовах визначених у договорі (а.с.59-60). Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем фактично було вчинено правочин щодо надання кредиту в національній валюті України - гривні, у розмірі 187150,0 гривень, а тому відносини між позивачем та відповідачем мають бути врегульовані саме таким договором, а укладенням вищенаведеного удаваного кредитного договору порушуються її права через значне підвищення курсу долара США до української гривні і вона зобов'язана сплачувати значно більшу суму тіла кредиту в гривні, ніж фактично отриману від відповідача. В подальшому відповідач ОСОБА_7 уточнила свій зустрічний позов вимогами про визнання незаконними дії Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» відносно зміни в односторонньому порядку умов кредитного договору № 490021784 від 15.01.2007р. щодо підняття процентної ставки до 14,5% річних з 01.09.2008 року та зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» здійснити перерахунок за кредитним договором № 490021784 від 15.01.2007р. та зарахувати суму різниці по кредитним платежам, сплачену внаслідок одностороннього збільшення відсоткової ставки, в рахунок сплати заборгованості за основною сумою кредиту.

22 червня 2012 року відповідач ОСОБА_6 подав зустрічний позов, в якому просив суд визнати припиненим договір поруки № 490021784-П від 15.01.2007р., який укладено між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк», з огляду на те, що він, підписуючи договір поруки, не надавав згоди на майбутнє підвищення відсотків та підвищення обсягу відповідальності, а відповідач не повідомляв його про це. В подальшому представник відповідача ОСОБА_6 доповнив свій зустрічний позов вимогою про визнання недійсним договору від 15.04.2011р. про внесення змін і доповнень № 1/490089509 до договору поруки № 490021784-П від 15.01.2007р., що укладений між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк».

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2012 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_7, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені; стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490021784 від 15 січня 2007 року в сумі 130460,61 гривень, яка складається з непогашеної суми кредиту - 113107,66 гривень, заборгованості за процентами за користування кредитом - 6837,08 гривень, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 10515,80 гривень, а також сплачений судовий збір в сумі 1304,61 гривень. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору удаваним правочином та визнання недійсним підвищення відсоткової ставки відмовлено у повному обсязі; судові витрати з розгляду зустрічного позову ОСОБА_7 віднесено за рахунок держави. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору поруки припиненим та визнання недійсним договору про внесення змін і доповнень до договору поруки відмовлено у повному обсязі.

В апеляційних скаргах ОСОБА_7, ОСОБА_6 посилаються на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставлять питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову, задоволення зустрічних позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а оскаржуване рішення - частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у скасованій частині, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 15 січня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», та відповідачем ОСОБА_7 був укладений кредитний договір №490021784, згідно з яким позивач надав відповідачці кредит в сумі 39461,77 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 15.01.2013 року для придбання транспортного засобу (а.с.9-11).

15 квітня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_7 був укладений додатковий договір до кредитного договору, пункт 1.1 якого був змінений в частині процентної ставки за користування кредитом до 14,5% відсотків (а.с.22-23).

Факт укладення та підписання вказаних договорів визнано сторонами.

Згідно п. 1.4.4. основного кредитного договору сторони домовились, що у день видачі кредитних коштів позичальнику у валюті кредиту, на суму отриманого кредиту в іноземній валюті позичальник здійснює купівлю національної валюти (гривні) через операційну касу банку по встановленому курсу банку на день здійснення операції та одразу перераховує виручені від продажу валюти кошти в сумі 187150,0 гривень на рахунок продавця автомобілю ТОВ «Гранд авто», а в сумі 12131,92 гривень - на рахунок страховика ЗАТ «ПРОСТО - страхування».

Суд встановив, що вказані умови кредитного договору були дотримані сторонами та фактично виконані, що підтверджується належним чином завіреними копіями заявок на переказ готівки (а.с. 87-88).

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 був укладений договір поруки, за якими останній поручився у повному обсязі відповідати за зобов'язаннями відповідача ОСОБА_7 за вказаним кредитним договором або тими, що можуть виникнути на підставі нього у майбутньому (а.с. 16-17).

Відповідач ОСОБА_7 належним чином не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим перед позивачем, станом на 15 грудня 2011 року, утворилася заборгованість в сумі 130460,61 гривень, яка складається з непогашеної суми кредиту - 113107,66 гривень, заборгованість за процентами за користування кредитом - 6837,08 гривень, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у сумі 10515,80 гривень, що підтверджується доданим позивачем розрахунком (а.с. 38).

Розмір пені був зменшений позивачем з власної ініціативи до 11%, що відображено у його позовній заяві.

28 лютого 2012 року позивач звертався до відповідачів з письмовими вимогами про досудове врегулювання спору, шляхом усунення порушення умов кредитного договору та сплатити прострочених платежів, які були отриманні позичальником, однак дані вимоги залишені відповідачами без виконання (а.с.42-44).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Виходячи з викладеного, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісних позовних вимог, солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 490021784 від 15 січня 2007 року в сумі 130460,61 гривень, яка складається з непогашеної суми кредиту - 113107,66 гривень, заборгованості за процентами за користування кредитом - 6837,08 гривень, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 10515,80 гривень.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору удаваним правочином та визнання недійсним підвищення відсоткової ставки, місцевий суд правомірно виходив з наступного.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

За змістом ст. 235 ЦПК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на цей час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НІБУ від 14.10.2004 року № 438, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (тобто отримав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовів у повному обсязі, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що підстави для визнання кредитного договору удаваним відсутні, оскільки при його укладенні сторонами були з»ясовані умови договору та ОСОБА_7 погодилася на отримання кредиту у іноземній валюті.

Крім того, зростання курсу долара США - валюти кредиту, саме по собі не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання кредитного договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що у ПАТ «Альфа - Банк» наявна банківська ліцензія (а.с.68-71), місцевий суд дійшов правильного висновку, що укладання оспорюваного договору не суперечить вимогам діючого законодавства України, тому відсутні підстави для визнання оспорюваних договорів удаваним та недійсними.

Крім іншого, місцевий суд дійшов правильного висновку щодо недоведеності тверджень ОСОБА_7 про удаваність оскаржуваного кредитного договору, оскільки по своїй суті цей правочин не приховував ніякого іншого правочину, який сторони насправді вчинили.

Колегія звертає увагу, що умови оспорюваного кредитного договору виконані банком у повному обсязі, а ОСОБА_7 частково, про що свідчать часткові оплати в рахунок погашення кредиту у доларах США та розрахунок сукупної вартості кредиту, який дана відповідачка власноруч підписала (а.с.35-36).

Вимоги відповідача ОСОБА_7 в частині визнання незаконними дії відповідача за зустрічним позовом відносно зміни в односторонньому порядку умов кредитного договору № 490021784 від 15.01.2007р. щодо підняття процентної ставки до 14,5% річних з 01.09.2008 року, а також зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» здійснити перерахунок за кредитним договором № 490021784 від 15.01.2007р., зарахувавши суму різниці по кредитним платежам, сплачену внаслідок одностороннього збільшення відсоткової ставки, в рахунок сплати заборгованості за основною сумою кредиту - теж не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" від 12 грудня 2008 року, яким ЦК України було доповнено ст. 1056-1, набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Згідно з п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Однією з таких підстав є підвищення облікової ставки Національного банку України та нестабільність курсової політики.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що рішення про підвищення з 01.09.2008 року процентної ставки за укладеним з позивачем ОСОБА_7 15 січня 2007 року кредитним договором було прийнято ПАТ КБ «ПриватБанк» до 10.01.2009 року, 08.08.2008 року відповідне повідомлення направлене позивачці ОСОБА_7 (а.с. 78 79, 80 81, 82 85), колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та необхідність скасування оскаржуваного рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки рішення про підвищення процентної ставки за кредитним договором прийнято банком до набрання чинності законом, відповідно до якого умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Крім того, 15 квітня 2011 року між позивачем та відповідачем відбулося укладення додаткового договору до кредитного договору, пункт 1.1 якого був змінений в частині процентної ставки за користування кредитом до 14,5% відсотків (а.с.22-23). Факт підписання та укладення цього договору ОСОБА_7 не заперечувався та його умови вона прийняла, розпочавши здійснювати погашення кредиту за новим розміром процентної ставки.

Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010рр.) від 07.10.2011 року, звертають увагу на те, що якщо боржник сплачує відсотки за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи ч.ч. 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК України (навіть за відсутності доказів належного повідомлення боржника), так як фактичні дії вказують на прийняття пропозиції.

Розглядаючи зустрічний позов ОСОБА_6 про визнання договору поруки припиненим, визнання недійсним договору про внесення змін і доповнень до договору поруки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволення даних позовних вимог, виходив з наступного.

Позивач посилається на збільшення обсягу відповідальності боржника за кредитним договором, у вигляді збільшення розміру відсоткової ставки за користування кредитом, без надання на це його згоди, як поручителя.

Можливість зміни банком процентної ставки за договором в односторонньому порядку передбачена п. 5.2 кредитного договору та за його умовами про таку зміну банк мав повідомити лише позичальника. Ні за умовами кредитного договору, ні договору поруки не передбачено обов'язку банку повідомляти поручителя про зміну умов договору, в тому числі процентної ставки.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Частиною 2 ст. 553 ЦК України встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Таким чином, обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Закон пов'язує припинення договору поруки із зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного зобов'язання забезпеченого порукою.

Крім того, п. 5.1. договору поруки, поручитель підтверджує, що він повністю ознайомлений з умовами основного договору та обов'язками боржника за ним. Жодних зауважень чи застережень у ОСОБА_6 на момент укладення та підписання договору не було.

Згідно п. 2.1. договору поруки, у відповідності з цим договором поручитель поручається за виконання боржником наступних обов'язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

Таким чином, місцевий суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_6 В.1. був ознайомлений з можливим підвищенням відсоткової ставки і ніяких заперечень не мав, а 15 квітня 2011 року уклав договір про внесення змін і доповнень до договору поруки № 490021784-П, за яким поручився за виконання зобовязань позивальника ОСОБА_7 за підвищеною процентною ставкою (а.с.26).

Крім того, місцевий суд обґрунтовано встановив, що при укладенні оспорюваних договорів сторонами були погоджені всі істотні умови договорів, а, відповідно до ст.ст. 5, 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до укладення кредитного договору, договору поруки та договорів про внесення відповідних змін, банком було надано ОСОБА_7 і ОСОБА_6 всю необхідну, достовірну та доступну інформацію про умови кредитування, що підтверджується підписами позивачів за зустрічними позовами під текстами оспорюваних договорів та доданих до них документів.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у її сукупності, районний суд ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у повному обсязі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд першої інстанції стягнув судовий збір в сумі 1304,61 грн. солідарно з обох відповідачів на користь позивача, що не відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України, тому рішення в зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з кожного з відповідачів на користь позивача судових витрат у розмірі 652,31 грн. (1304,61 грн. :2).

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2012 року скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» судового збору в сумі 1304,61 грн. та ухвалити у скасованій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» судові витрати у сумі 652 (шістсот пятдесят дві) грн. 31 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк»» судові витрати у сумі 652 (шістсот пятдесят дві) грн. 31 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді