Номер провадження № 22-ц/1590/5683/12
Головуючий у першій інстанції Ільніцька
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2012 м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Сватаненка В.І.

судді Черевка П.М.

судді Артеменка І.А.

за участю секретаря Лисенка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 13 березня 2012 року у справі за позовом Акціонерного товариства Державний ощадний банк України до ОСОБА_1 Про стягнення заборгованості за кредитом; за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Акціонерного товариства Державний ощадний бак України- Про стягнення 74047,35 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2010 року ВАТ Ощадбанкзвернувся із зазначеним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту та посилався на те, що 5 листопада 207 року з відповідачем був укладений договір кредиту, згідно якому банк надав відповідачу кредит у сумі 87460 грн. строком до 5 листопада 2014 року під 15,0% річних. У забезпечення виконання зобовязань по договору було укладено договір застави на автомобіль Шевроле Лачетті. 23.10.2008 року було укладено додаткову угоду до кредиту, згідно якої проценти за користування кредитом встановлені 19%. Однак відповідач своїх зобовязань по договору кредиту не виконує, тому на 25.11.2011 року мав заборгованість на суму 148384,42 грн., у тому числі за основним кредитом 43278,66 грн., за простроченим кредитом 42040,70 грн., за простроченими відсотками 43906,86 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобовязань по договору 19148,42 грн. У добровільному порядку відповідач не погашає борг, тому позивач просив стягнути з нього зазначену суму боргу.

16.12.2010 року відповідач та ОСОБА_2 звернулись до суду із зустрічним позовом про стягнення 74047,35 грн., яку у подальшому збільшили до 74749,35 грн. Обґрунтовуючи позов тим, що у них були вклади в Ощадбанку, правонаступником якого є позивач, на теперішній час сума вкладів з урахуванням відсотків складає 74749,35 грн., які вони планували використати для погашення кредиту, але банк відмовляється виплатити їм вказану суму, тому просять стягнути дану суму у судовому порядку.

У судовому засіданні представник ВАТ Ощадбанкпозов підтримав, зустрічний позов не визнав, мотивуючи це тим, що вклади позивачів були внесені у 1992 році та після нарахування відсотків були переведені у купоно-карбованці, а потім в українські гривні та на рахунку ОСОБА_1 обліковується 0,14 грн., на рахунку ОСОБА_2 0,11 грн.

ОСОБА_1 позов банка не визнав, свій позов підтримав.

ОСОБА_2 до суду не зявилась, письмово просила розглянути позов у її відсутність.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 13 березня 2012 року АТ Державний ощадний банк України був задоволений. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у сумі 148384,64 грн., судові витрати: державне мито 1175,72 грн., витрати на ІТЗ 120 грн. У задоволенні зустрічного позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції неправомірним та просить його скасувати.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 порушив умови договору, не сплачує кредит та відсотки за користування кредитом, а також, що вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 є неспроможними.

Судом встановлені наступні обставини по справі.

05.11.2007 року між ВАТ Державний ощадний банк Українита ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 607 строком дії з 05.11.2007 року до 05.11.2014 року, відповідно до умов якого банк видав позичальнику кредит в сумі 87460 грн., а позичальник зобовязаний був прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 87460 грн., сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 15 % річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені даним договором.

23.10.2008 року між банком та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода № 85, згідно якої позичальник зобовязався сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 19 % річних.

Згідно до постанови КМ України від 6.04.2011 року № 502 найменування банку змінено на Публічне акціонерне товариство Державний банк України (АТ Ощадбанк).

Згідно з положеннями ст. ст. 530, 612, 625 ЦК України, якщо встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у термін, встановлений договором або законом.

Отже, позивач і відповідачі вступили у правовідношення, суть якого, згідно до ст. 509 ЦК України, полягає в тому, що одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) чи утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити відсотки.

У порушення вищевказаних умов кредитного договору, а також ст. ст. 509 і 1054 ЦК України, ОСОБА_1 прийнятих на себе кредитних зобов'язань, у частині своєчасного погашення заборгованості за кредитом і нарахованим по ньому відсоткам не виконує.

У відповідності до ст. 1050 ЦК України, боржник, що не повернув вчасно кредитні кошти, зобов'язаний сплатити кредитору неустойку.

Згідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Станом на 25.11.2011 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком становить 148384, 64 грн., в тому числі заборгованість за основним кредитом 43278,66 грн., за простроченим основним кредитом 42050,70 грн., заборгованість за простроченими відсотками 43906,86 грн., а також нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 19148,42 грн.

Зобов'язання має виконувати належним чином відповідно до умов договору (ст. 526 ЦК України) та одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше а встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобовязання.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України боржник зобовязаний повернути позивачеві гроші в строк та в порядку, встановленими договором.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог АТ Державний ощадний банк України.

Також, судом було встановлено, що 26.03.1992 року ОСОБА_1 вніс на рахунок в Ощадбанку 3500 радянських рублів, 04.04.1992 року - 500 радянських рублів. 21.03.1992 року - ОСОБА_2 внесла на рахунок в Ощадбанку 3500 радянських рублів.

Зазначені суми були переоцінені в українські купоно-карбованці у співвідношенні 1:1 відповідно до п. 4 Указу Президента України № 549/92, на ці суми нараховані відсотки, індексація і станом на 01.09.1996 року на рахунку ОСОБА_1 обліковувалося 14000 купоно-карбованців, ОСОБА_2 - 11000 купоно-карбованців.

На підставі Указу Президента України № 726/96 від 25.08.1996 року вказані суми переведені в українські гривні і склали відповідно 0,14 грн. та 0,11 грн.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на те, що їх вклади мають бути відновлені у співвідношенні 1 карбованець заощаджень на 1,05 гривні, є неспроможними, оскільки ст. 3 Закону України Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України передбачено такий порядок відновлення щодо заощаджень, зазначених у ч. 1 ст. 1 цього Закону, а саме грошових заощаджень, поміщених в період до 02.01.1992 року в установи Ощадного банку СРСР. Отже, такий порядок відновлення заощаджень, визначених ч. 2 ст. 1 вказаного Закону, не передбачений.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є недоведеними, у звязку з чим неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду, не маючи підстав та доведеності для задоволення зустрічного позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову та про наявність підстав для задоволення первісного позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Апеляційна скарга не містить доводів, які мають бути підставами для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч. 1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 13 березня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В.І. Сватаненко

ОСОБА_3

ОСОБА_4