Справа № 0809/4542/2012
Провадження №2/0809/1399/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2012

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Сінєльнік Р.В.., при секретарі Васильченко Н.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Єлісєєвни, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у серпні 2012 року звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності в рівних частках, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №1548 від 07.12.2006 р., виданого Заводською районною адміністрацією м.Запоріжжя (а.с.9). У вересні 2011 до вказаної квартири тимчасово переїхав ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та на теперішній час відмовляється виселитись, а також застосовує до ОСОБА_1, ОСОБА_2 фізичне насильство.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Єлісєєвна позов підтримали на підставах, викладених у позовній заяві.

Відповідач заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що його незаконно виселили з квартири АДРЕСА_1, коли йому було 14 років, з того часу він мешкав за адресою: Запорізька область, Василевський район, с.Приморське, пров. Широкий 3, де і зареєстрований по теперішній час, у звязку із чим вважає, що вимога про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення не підлягає задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1, ОСОБА_2 із сином на праві спільної часткової власності в таких частках:

- ОСОБА_1 Єлісєєвна Ѕ частка;

- ОСОБА_2 Ѕ частка,

що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло №1548 від 07.12.2006 р., виданого Заводською районною адміністрацією м.Запоріжжя (а.с.9)

ОСОБА_3 у вересні 2011 року звернувся до ОСОБА_1, ОСОБА_2 з проханням впродовж одного тижня пожити у них до того часу, як він знайде інше житло, що підтверджується поясненнями позивачів та не оспорюється відповідачем. Проте після сплину встановленого часу ОСОБА_3 відмовляється виселитись із квартири, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2, при цьому користується усіма комунальними послугами, при цьому ніяких коштів на оплату житла не дає. На вимоги виїхати з квартири відповідач відповідає відмовою, застосовує фізичне насильство, у звязку з чим позивачі декілька разів звертались із заявою до органів міліції на незаконні дії ОСОБА_3 Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02.04.2012р. ОСОБА_3 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинення насильства по відношенню до своєї бабусі за місцем проживання (а.с.27). Згідно паспорту відповідача він зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.29)..

Відповідно до ст.. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання своєї сімї.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.

Статтею 116 Житлового кодексу України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст..78 ч.4 Закону України Про виконавче провадженнявиселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи, яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням.

Відповідно до вимог ч.1ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєї власністю.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_3 є обґрунтованими, законними, тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з цим суд вважає, що позовні вимоги стосовно заборони надалі у користуванні житлом не підлягають задоволенню, оскільки згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вказаних обставин законодавством не передбачена можливість захисту прав позивачів на майбутнє, коли порушення ще не відбулось, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В матеріалах справи міститься оригінал квитанції про сплату позивачем ОСОБА_2 судового збору на суму 107,30 грн., сума якого підлягає стягненню з відповідача в силу ст.88 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, згідно ст.41 Конституції України, ст.. 391 ЦК України, та керуючись ст.ст.10, 60, 88, 209, 212, 214-215, 224-228 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 Єлісєєвни та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 107 гривен 30 коп.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя.

Повний текст рішення виготовлено 19 жовтня 2012 року.

Суддя Р.В.Сінєльнік