Справа № 2-5400/11
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"03" лютого 2012 р.Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

при секретарях Косенко О.В., Кирянчук Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним та зобовязати повернути грошові кошти,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду просить визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційний номер в реєстрі №644; зобовязати ОСОБА_3 повернути кошти в сумі 159454 грн., еквівалент 20000,00 доларів США за курсом НБУ (7.9727) на день звернення до суду), які повивачем були передані ОСОБА_3 на розвиток ТОВ «Велго»; стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду в сумі 5000,00 грн., покласти на відповідачів судові витрати, повязані з розглядом цивільної справи, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, пояснив, що з 2009 року позивач проживав разом з співмешканкою ОСОБА_3 за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська. 128, кв.172, разом вели спільне господарство та виховували двох дітей ОСОБА_3 В 2010 році за спільною згодою було прийнято рішення заснувати спільний аптечний бізнес. В квітні 2010 року було засновано ТОВ «Велго» в складі трьох засновників з частками: ОСОБА_3 - 40% статутного капіталу, ОСОБА_6 - 30% статутного капіталу, ОСОБА_1 - 30% статутного капіталу, що підтверджується протоколом загальних зборів учасників ТОВ «ВЕЛГО»від 20.04.2010 року. Згідно цього протоколу із числа засновників було призначено директором товариства ОСОБА_3. Згодом засновник товариства ТОВ «Велго»ОСОБА_6 вийшла із числа засновників, а до складу засновників увійшла ОСОБА_4 З часу заснування, а саме з квітня 2010 року до січна місяця 2011 року фірма успішно розвивалась. Про те, у січні місяці 2011 року засновникам ТОВ «Велго»стало відомо про наявність заборгованості по оренді, заробітній платі та по розрахункам з постачальниками. Про наявність заборгованостей та порушень директор фірми ОСОБА_3 засновників товариства не повідомляла, дана інформація стала відома випадково. В лютому місяці 2011 року відбулися загальні збори засновників, на яких було винесено питання про звільнення з посади директора фірми TOB «Велго»ОСОБА_3, та прийнято на посаду нового директора ОСОБА_7, що підтверджується протоколом загальних зборів №4 від 02.02.2011 року. Новопризначений директор ОСОБА_7 виявила ряд порушень фінансової діяльності фірми та відсутність документів без яких діяльність фірми є неможливою. Позивач, як голова зборів товариства, ініціював проведення незалежного аудиту товариства, за результатами якого було виявлено виведення фінансів через підставні фірми, відсутність належних змін в установчих документах, відсутність внесення змін в податковій адміністрації та цілий ряд інших недоліків, які унеможливлюють діяльність фірми. На претензії та вимоги надати пояснення по виявленим порушенням та зловживанням, ОСОБА_3 обґрунтовано відповісти не змогла. Тому було прийняте рішення провести збори засновників з порядком денним: виведення ОСОБА_3 з числа засновників та звернення до правоохоронних органів з заявою про порушення кримінальної справи проти ОСОБА_3 18.07.2011 року на проведення зборів засновники ОСОБА_3 і ОСОБА_8, учасники товариства, не з'явились. На неодноразові дзвінки не відповідали, свою відсутність жодним чином не обґрунтували. Відповідно до положень статуту TOB «Велго»та наявної частки статутного капіталу у позивача були відсутні повноваження по одноосібному виведенню з числа засновників ОСОБА_3 Однак, після зборів засновників товариства, які не відбулися, до позивача особисто звернулась ОСОБА_3 та запропонувала добровільно вийти з числа засновників, а належну їй частку в статутному капіталі (40%) перевести на позивача, а також повернути позивачу кошти передані на розвиток товариства в сумі еквівалентну 20 000 доларів США, які в свою чергу позивач брав в борг у ОСОБА_9, що підтверджується розпискою від 20.08.2010 року. Також, ОСОБА_3 зобов'язувалась повернути документи товариства та оформить свій вихід з числа засновників відповідно до вимог чинного законодавства. В свою чергу, позивач взяв на себе зобов'язання перевести на себе борг ОСОБА_3 перед кредитором ОСОБА_2, відповідачем по справі. Переоформлення зазначених документів мало відбутися в приміщенні нотаріальної контори у присутності всіх засновників фірми, а також кредитора ОСОБА_2 06.06.2011 року. Оскільки позивач працює дитячим хірургом у Національній дитячій спеціалізованій лікарні «Охматдит», в обумовлений день для укладення договору, позивач проводив довготривалу складу операцію, що підтверджується випискою з реанімаційного журналу. Враховуючи важкість психологічного та фізичного стану, позивач звернувся до ОСОБА_10, з проханням перенести переоформлення боргу на інший день. Однак, його прохання було відхилено в грубій формі з посиланням на відсутність можливості провести відповідні нотаріальні дії в будь-який інший день у зв'язку з її зайнятістю та неможливістю прибути до нотаріуса в інший день, чим, на думку позивача, здійснила на нього психологічний тиск. Позивач просить врахувати, що на той момент фірма знаходилась на межі банкротства, оригінали документів, які перебували у колишнього директора фірми TOB «Велго»ОСОБА_3 перешкоджали будь-якій діяльності фірми, відсутність документів щоденно призводило до фінансових втрат. 06.06.2011 року, на виконання умов усної домовленості між позивачем та ОСОБА_3, у приміщенні приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 зявились позивач, кредитор ОСОБА_2 зі своїм чоловіком ОСОБА_12, та ОСОБА_3 Для переведення боргу ОСОБА_3 перед ОСОБА_13 на позивача, позивачу було запропоновано підписати з ОСОБА_13 договір позики на суму 169 038 грн., 20 коп., пояснивши ці дії простотою та можливістю уникнути сплати державного мита для цього договору. Враховуючи виснаженість, втому, психологічний тиск та відсутність знань в галузі права, бажання швидше урегулювати всі негаразди з товариством TOB «Велго»та вивести товариство із заборгованості, позивач, підписуючи правочин, неадекватно усвідомлював свої дії та не міг їх оцінювати. Але пізніше, після бесіди з спеціалістами у сфері права та адекватно проаналізувавши свої дії, позивач усвідомив, що договір укладений 06.06.2011 року з ОСОБА_2 ніяким чином не є договором переводу боргу, а за своєю суттю є договором позики. Таким чином, обставини укладення правочину та правовідносини, що при цьому виникли, засвідчують те, що правочин вчинений у результаті помилки, обману, психологічного тиску, та при збігу тяжких обставин. Також позивач вважає, що оспорюваний договір є фіктивним правочином, так як позивач не отримував кошти від відповідача ОСОБА_2, даний факт ОСОБА_2 в усній розмові не заперечувала.

Представник позивача ОСОБА_14 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні.

Представник позивача ОСОБА_15 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_16 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, 06 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, відповідно до умов договору ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 короткострокову зворотню безпроцентну позику в сумі 169038 грн. 20 копійок, що є еквівалентом 20000,00 доларів США, з визначеним строком повернення коштів до 06.08. 2011 року. При укладенні договору позики, між сторонами досягнуто всіх істотних умов, які відповідають даному правочину, позивач ознайомився з договором, особисто підписав договір, при цьому грошові кошти в повному обсязі були передані позивачу в день укладення договору, про що зазначено в тексті договору. В подальшому, позивач у визначений строк грошові кошти не повернув, у звязку з чим відповідач ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса ОСОБА_5 із завою про вчинення виконавчого напису, у звязку з неналежним виконання позивачем договору позики. На даний час, виконавчий напис предявлено до примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби Соломянського районного управління юстиції у місті Києві. Також, представник відповідача підтвердив, що відповідач ОСОБА_2 не має відношення до ТОВ «Велго», оскільки не є учасником даного товариства та не перебуває у трудових відносинах з даними товариством, укладений між сторонами договір позики стосується відносин двох фізичних осіб, тобто позивач позичав кошти для власних потреб, мета їх використання позивачем в подальшому відповідачу не відома, тому відповідач не вбачає підстав для визнання недійсним укладеного сторонами договору позики, а звернення позивача з даними позовом до суду відповідач розцінює як уникнення від відповідальності за виконання умов договору позики в частині повернення отриманих коштів.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засіданні не зявилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Представник третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що у встановленому порядку ОСОБА_4 увійшла до складу засновників ТОВ «Велго», іншими засновниками даного товариства є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3, однак на початку 2011 року засновникам стало відомо, що перебуваючи на посаді директора ТОВ «Велго», ОСОБА_3 неналежним чином виконувала свої обовязки, внаслідок чого у підприємства утворилась заборгованість по оренді, заробітній платі та по розрахункам з постачальниками, така ситуація не влаштовувала ОСОБА_4, у звязку з чим вона виявила бажання вийти із складу засновників ТОВ «Велго». З приводу укладеного договору позики ОСОБА_4 особисто не відомо, оскільки вона не була присутня при укладенні договору позики, як і не відомо з якою метою позивач позичив кошти та яким чином розпорядився ними.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, пождала до суду письмове клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача ОСОБА_14І, ОСОБА_15, представника відповідача ОСОБА_16, представника третьої особи ОСОБА_17, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи та заперечення з приводу заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Судом встановлено, що 06 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №644.

Відповідно до п.1 Договору позики, Позикодавець (ОСОБА_2А.) надав Позичальнику (ОСОБА_1В.) короткострокову зворотню безпроцентну позику в сумі 169038 грн. 200 копійок, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день укладення цього Договору (1 долар США =7,9735 гривень) складає еквівалент 21200 доларів США 00 центів із зобовязанням повернути таку суму в строк до шостого серпня 2011 року. (а.с.10)

27 вересня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, на підставі статей 87-89 Закону України «Про нотаріат»та пункту 11 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172, вчинено виконавчий напис, на підставі якого пропонується стягнути на підставі Договору позики, вчинено ОСОБА_5, 06 червня 2011 року за реєстровим №644 на користь ОСОБА_2 Позикодавцем за договором позики із строком платежу 06 серпня 2011 року суму позики 169038 грн.20 коп., нараховану суму 3% річних за строк, за яким провадиться стягнення з 06 серпня 2011 року по 27 серпня 2011 року (52 календарних днів) 722,46 грн., а також витрати, повязані з вчиненням виконавчого напису у сумі 1700,00 грн., усього 171460,66 грн., з Боржника ОСОБА_1. (а.с.53)

06 жовтня 2011 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Соломянського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_18 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання виконавчого напису №154 виданого 27.09.2011 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 171460,66 грн. (а.с.50)

Згідно ч.2 ст.1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст.1047 Цивільного кодексу України)

Частина друга ст.1047 Цивільного кодексу України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. (ч.1 ст.1051 Цивільного кодексу України)

При цьому, за змістом ч.2 ст.1051 Цивільного кодексу України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не можу ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами. (ч.2 ст.58, ст.59 Цивільного процесуального кодексу України.

Під час розгляду судової справи, позивач не заперечував факт підписання ним особисто договору позики, однак посилається на його безгрошовість.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину.

Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним договору позики, який укладено 06 червня 2011 року між ОСОБА_2 на ОСОБА_1, посилається як на підставу визнання недійсним договору позика на положення ч.1 ст.229, ч.1ст.231, ч.1 ст.233, ч.1 ст.234 Цивільного кодексу України, мотивуючи тим, що позивач не заперечує факт укладення та підписання оспорюваного договору позики, однак за попередньою домовленістю з ОСОБА_3, позивач мав укласти з ОСОБА_2 договір про переведення боргу, за умовами якого до позивача мали перейти боргові зобовязання ОСОБА_3 перед ОСОБА_2, тому позивач помилився щодо природи укладеного договору, також відповідач ОСОБА_3 відмовилась від перенесення дати укладення договору та передати документи, необхідні для функціонування ТОВ «Велго», які безпідставно утримувала у себе незважаючи на звільнення її з посади директора товариства, чим здійснювала на позивача психологічний тиск, що призвело до передчасного та необгрутованого підписання договору, та позбавили можливості проконсультуватись з юристом або іншим фахівцем в галузі прав, також позивач наполягає на тому, що метою підписання договору від 06.06.2011 року про проведення боргу, який по своїй суті виявився договором позики, було вжиття всіх можливих заходів для запобігання банкрутства та мінімізації збитків для ТОВ «Велго», оскільки за інших обставин позивач такого виду договору не уклав, також позивач наполягає на тому, що до підписання договору позики він особисто кошти від ОСОБА_2 не отримував, оскільки зазначену в договорі суму коштів ОСОБА_2 не передавала та не повинна була передавати позивачу, оскільки між ними мав бути укладений договір переведення боргу.

Згідно ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.231 Цивільного кодексу України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визначається судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до ст. 233 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Як розяснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної

домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

А у пункті 24 цієї Постанови розяснюється, що для визнання правочинну фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Аналізуючи укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_19 договір позики від 06.06.2011 року, обсяг та зміст прав і обовязків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при підписанні договору позивач погодився з його умовами, факт передачі грошових коштів по договору позики за домовленістю сторін договору здійснено до підписання цього договору, про що свідчить беззаперечне застереження в п.3 Договору позики, крім того, сторони, підписуючи договір підтвердили, що цей договір не носить характер удаваного та/або фактичного правочину, а також свідчить, що зміст цього договору нотаріусом їм розяснено в повному обсязі (п.7 Договору позики).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, в той же час неможливість виконання грошового зобовязання не звільняє від відповідальності боржника, а враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є саме отримання грошових коштів, які отримані позивачем з метою задоволення власних потреб, при цьому відповідач ОСОБА_2 належним чином виконала договірні зобовязання в частині надання грошових коштів, тобто кожна із сторін була вільною в укладенні договору та досягла бажаного при його укладені.

Разом з тим, в порядку статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, позивач не надав суду доказів, які мали підтвердити обставини, що свідчили б про наявність порушень прав позивача з боку відповідача ОСОБА_2 при укладенні договору позики, які слугували б підставою для визнання недійсним укладеного між ними договору на підставі ч.1 ст.229, ч.1ст.231, ч.1 ст.233, ч.1 ст.234 Цивільного кодексу України , в тому числі судом не встановлено обставин, які б підтвердили вчинення з боку відповідача ОСОБА_2 дій, спрямованих на примушення позивача до укладення договору позики, створення йому умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання інших осіб на проведення дій, які спонукали позивача укласти договір на умовах невигідних позивачу, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку відповідача ОСОБА_3, що призвели до укладення позивачем договору позику.

Суд критично відноситься до пояснень позивача, які стосуються порушень його прав з боку приватного нотаріуса ОСОБА_5 при оформлені договору позики, оскільки позивач не звертався з оскарженням дії нотаріуса у порядку визначеному Законом України «Про нотаріат», а підстави наведені позивачем для визнання недійсним договору позики безпосередньо не стосуються практичної діяльності нотаріуса.

Згідно положень ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як розяснено у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними»порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо. Виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 просить зобовязати ОСОБА_3 повернути кошти в сумі 159454 грн., еквівалент 20000,00 доларів США за курсом НБУ (7.9727) на день звернення до суду), які позивачем були передані ОСОБА_3 на розвиток ТОВ «Велго», однак на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем не було надано доказів, які мали підтвердити факт виникнення між цими сторонами цивільно-правових відносин з підстав визначених у статі 11 Цивільного кодексу України, що зумовлювало б настання правових наслідків зобовязального характеру, що в цілому свідчить про те, що позивачем визначено неналежний спосіб захисту його порушених або оспорюваних прав, інших підстав, які мали підтвердити порушення прав позивача з боку відповідача ОСОБА_3 та їх відновлення шляхом зобовязання повернути визначену позивачем суму грошових коштів, судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Обєктом зобовязання є відшкодування, яке заподіював зобовязаний надати потерпілому. Зміст зобовязання становлять право потерпілого і обовязок заподіювача. Цим обовязком є вчинення дій, за допомогою яких фізичне та психічне (душевне) благополуччя було б поновлено, право потерпілого отримати таке відшкодування.

Обовязок заподіювача шкоди по її відшкодуванню виникає за певних юридичних фактів, до них належать: наявність моральної шкоди; неправомірні дії (бездіяльність) заподіювача; причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача і шкодою, що спричинена; вина заподіювача.

Відповідно до частини першої ст.60 Цивільного кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування за рахунок відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., оскільки відшкодування моральної шкоди безпосередньо повязане з вирішенням позовних вимог в частині визнання недійсним договору позики, однак враховуючи, що судом в цій частині заявлених позовних вимог відмовлено, а факт заподіяння моральної шкоди з інших підстав позивачем не доведено.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним та зобовязати повернути грошові кошти є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у звязку з відмовою в задоволенні позовних в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 203, 204, 215, 229, 231, 333, 324, 614, 627, 628, 1046-1049, 1051 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним та зобовязати повернути грошові кошти відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я