Справа № 0417/8191/2012
Справа № 2/0417/4974/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 грудня 2012 року

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючої судді Слюсар Л.П.

при секретарі Щіголєвій Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми, зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики та боргової розписки недійсними , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми. В ході розгляду справи позовні вимоги були доповнені та уточнені. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що 01 червня 2009 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 10000 грн., строком на один рік. На підтвердження укладеного договору позики відповідач власноруч написала йому розписку. Сума була передана в національній валюті. Відповідно до договору вона повинна була повернути борг на протязі року, але не пізніше 1 червня 2010 року. Однак, ні на протязі року, ні у кінцевий термін виконання зобовязань, а саме 01.06.2010 року, вказана сума йому повернена не була. На неодноразові звернення позивача до відповідача з проханням повернути йому його кошти в розмірі 10000 грн. відповідачка ігнорує повністю. Він вичерпав всі існуючі законні засоби, щоб повернути кошти, тому змушений звернутися з даним позовом до суду. Просив суд стягнути із відповідача на його користь суму в розмірі 10000 грн. та судові витрати покласти на відповідача.

В судовому засіданні 28 серпня 2012 року була подана зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про визнання договору позики та боргової розписки недійсними. В зустрічній позовній заяві позивачка ОСОБА_2 позовні вимоги за основним позовом не визнала в повному обсязі. Вказала, що з січня 2006 року вона почала проживати єдиною сімєю з ОСОБА_1 На той час з нею проживали її дорослі діти донька Ірина та син ОСОБА_3. Щоб проживати спільно із відповідачем вона вирішила продати спільну з дітьми трикімнатну квартиру. За виручені кошти від продажу квартири вона придбала однокімнатну квартиру для сина, а донька переїхала мешкати зі своєю сімєю в м. Запоріжжя. Долучивши до решти коштів одержаних нею від продажі квартири вона взяла в банку кредит у сумі 25750 грн. і придбала двохкімнатну квартиру для проживання із відповідачем та зробила в ній капітальний ремонт. На придбання для ремонту матеріалів відповідач дав їй 10000 грн. Проживаючи з січня 2006 року з відповідачем однією сімєю, мали єдиний бюджет, вели спільне господарство, придбали майно, робили ремонт в квартирі в якій мешкали. У 2009 році у її доньки виявили онкологічне захворювання, що змусило її тривалий час знаходитись біля неї в лікарні у Запорізькій області. Відносини між нею та відповідачем стали погіршуватися, а наприкінці травня 2009 року відповідач взагалі заявив, що гроші, які він їй дав на ремонт житла, він дав їй у позику, тому вона повинна їх повернути. 01 вересня 2009 року відповідач вдався до сварки, погрожував їй тим, що не дасть спокійно жити ні їй, ні її дітям, ні її батькам, якщо вона не дасть йому розписку в одержані нею грошей. Він змусив її написати йому розписку. Будучи враженою та розчарованою у чоловічій гідності відповідача, як то собі уявляла про нього, до втрати самоконтролю, вона виконала його вимогу написати боргову розписку. Однак, відповідачеві цього було замало, тому він самоправно взяв її печатку приватного підприємця, яка стояла на тумбочці, і, бажаючи підтвердження дійсності цієї розписки, поставив її відбиток на розписці. З вересня 2009 року вони спільно не проживають. В березні 2010 року забрав усі подаровані їй ним речі. Просила суд визнати договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підтвердженням якого є розписка від 01.06.2009 року та боргову розписку недійсними.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд позов задовольнити. В задоволені зустрічної позовної заяви просили суд відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд задовольнити зустрічну позовну заяву.

Свідок ОСОБА_4, товариш позивача за основним позовом. Вказав, що ОСОБА_2 знає років чотири. Знав першу дружину позивача. Він знає позивача, як добропорядного чоловіка. Ніколи не був свідком, щоб той погрожував жінці. Спочатку між сторонами були добрі відносини, але потім вони стали погіршуватися. Був присутнім, коли ОСОБА_1 восени, два роки назад, вивозив свої речі із квартири відповідачки, ніяких претензій у сторін не було. Це відбувалося після роботи біля 18 годин. Він забирав особисті речі, пральну машинку, швейну машинку, кондиціонер. Зі слів ОСОБА_1 знає, що той також давав відповідачці неодноразово кошти , а 3000 доларів США давав для обміну квартири. Знає, що між сторонами відбувся конфлікт, оскільки відповідачка продала кіоск.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідка ОСОБА_4А, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, а зустрічна позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 01.06.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10000 гривен, а ОСОБА_2 зобовязувалася повернути таку ж суму грошових коштів на протязі року, не пізніше 01.06.2010 року.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зазначений договір позики від 01.06.2009 року нотаріально посвідчено не було, викладено у простій письмовій формі.

Щодо твердження представника відповідача, що волевиявлення ОСОБА_2 при написані розписки не було вільним та не відповідало її внутрішній волі та було вчинено проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску з боку ОСОБА_1, то відповідачем та його представником не надано жодного доказу, яким би був підтверджено дане твердження.

Суд не може прийняти як доказ психічного тиску звернення ОСОБА_2 з заявою до Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, оскільки в порушені кримінальної справи Постановою Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 16.07.2010 року їй відмовлено. При розгляді заяви встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на протязі тривалого часу склалися особисті неприязнені відносини з питання поділу спільно нажитого майна. В звязку з чим ОСОБА_1 напередодні медичної операції попросив ОСОБА_2 повернути йому взяті нею в борг грошові кошти в розмірі 10000 грн., а вона йому відмовила.

Дійсно в судовому засіданні встановлено, що не заперечували сторони по справі та підтвердив свідок ОСОБА_4 сторони з березня 2006 року по березень 2009 року проживали разом та ОСОБА_1 передавав ОСОБА_2 грошові кошти для відкриття торгівельного майданчика, на придбання квартири, ремонт квартири, однак в даному випадку мав місце договір позики, кошти були передані, тобто боргові зобовязання, що випливають з розписки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а зустрічні позовні вимоги не підтверджені жодним належним доказом та є намагання ОСОБА_2 не повертати отримані нею в борг кошти тому не підлягають задоволенню.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, то відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати в розмірі 214 грн. 60 коп.

Керуючись: ст. ст.16,202,203,215,231, 625, 1047,1049, 1050, ЦК України, ст. ст. 3,7,11,15, 57, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 10000 грн. та судові витрати по справі в розмірі 214 грн. 60 коп., а всього 10214 грн. 60 коп. ( Десять тисяч двісті чотирнадцять гривень 60 коп.)

В задоволені зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар