Справа № 22-ц-1592/12 Головуючий у 1 інстанції: Маліновська-Микич О.В.
Провадження № 22-ц/1390/1592/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Савуляка Р.В., Шашкіної С.А.

з участю секретаря Рванцової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 4 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_2, виконавчого комітету Завадівської сільської ради, з участю третіх осіб: обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ОСОБА_6, ОСОБА_5, про визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору, визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_7 звернувся з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку № 15 у с.Завадів Яворівського району Львівської області від 22 серпня 2008 року, визнання за ним права власності на ? частину цього будинку, визнання незаконним рішення виконкому Завадівської сільської ради Яворівського району Львівської області № 105 від 26 червня 2008 року «Про оформлення права власності на житловий будинок № 15 в селі Завадів», посилаючись на те, що з дня народження, а саме з 1967 року він проживає у спірному будинку. У цьому будинку також проживає його мати ОСОБА_8 і до дня смерті (14 листопада 1993 року) проживав його батько ОСОБА_9. 3 17 лютого 2006 року в будинку проживає його дружина ОСОБА_10, а з вересня 2008 року також його племінник ОСОБА_2 Будинок мав статус колгоспного двору, відтак належав членам цього двору на праві спільної сумісної власності. 22 серпня 2008 року мати ОСОБА_8 без його відома і згоди оформила право власності на будинок і продала будинок, в якому вони спільно проживали та вели господарство, племіннику ОСОБА_2 Посилається на те, що він має право на ? частину будинку. Після смерті батька він прийняв спадщину. Згідно ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є суперечність його змісту Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Просив його позов задовольнити.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 4 листопада 2011 року позов задоволено. Визнано недійсним рішення Завадівської сільської ради № 105 від 26 червня 2008 року «Про оформлення права власності на житловий будинок № 15 у селі Завадів» та договір купівлі продажу цього будинку від 22 серпня 2008 року. Визнано за позивачем право власності на ? частину спірного будинку.

Рішення оскаржив ОСОБА_2

Вапеляційній скарзі апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в позові. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Вказує, що позивач не є власником спірного будинку, не є стороною договору, а тому його права та інтереси при укладенні оспорюваного договору не порушені.

Представник позивача ОСОБА_11, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, проти доводів апеляційної скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскільки суд першої інстанції, задовольняючи позов в повному обємі, зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог; висновки суду не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду в цілому погодитися не можна.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам в повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що спірний будинок знаходиться в селі Завадів Яворівського району Львівської області. До вступу в дію Закону України «Про власність» господарство, у якому знаходиться спірний будинок, належало до колгоспного двору. Суспільна група двору змінена після припинення двору у звязку із введенням в дію Закону України «Про власність». На час введення в дію названого Закону звязок із колгоспним двором не втратили 3 особи: ОСОБА_9, ОСОБА_8 і ОСОБА_7 (позивач). ОСОБА_9 помер 14 листопада 1993 року.

Після смерті ОСОБА_9 у спірному будинку залишилися проживати ОСОБА_8 і позивач, який також звернувся в Яворівську державну нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька.

На підставі ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9 живими були його дружина і троє дітей: ОСОБА_7 (позивач), а також ОСОБА_6 і ОСОБА_5 (треті особи). Доказів того, що ОСОБА_6 і ОСОБА_5 прийняли спадщину після смерті батька не надано, цього вони не заперечили в судовому засіданні.

Виконавчий комітет Завадівської сільської ради вирішив оформити право власності на житловий будинок № 15 в селі Завадів Яворівського району Львівської області на ОСОБА_8 (рішення №105 від 26 червня 2008 року). За ОСОБА_8 зареєстровано право власності на спірний будинок, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 19933665 від 19 серпня 2008 року.

Нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу житлового будинку від 10 вересня 2008 року стверджується, що ОСОБА_12 від імені ОСОБА_8 здійснила продаж будинку №15 в сЗавадів Яворівського району ОСОБА_2, який зареєстрував своє право власності на спірний будинок (витяг про реєстрацію права власності №20077120 від 2 вересня 2008 року).

Судом встановлено, що житловий будинок №793 у селі Завадів Яворівського району мав статус колгоспного двору. Вирішення питань про право власності на майно (його поділ), що до 15 квітня 1991 року становило власність колгоспного двору, має провадитись на підставі норм, якими остання регулювалась на той час.

При вирішенні спору про спадкування майна, що належало колгоспному двору, слід виходити з того, що за загальними правилами спадкування спадщина на частку в цьому майні члена двору відкривається, якщо його смерть мала місце після 30 червня 1990 року.

Таким чином, встановлено, що на час введення в дію Закону України «Про власність» спірне господарство було колгоспним двором, до якого входили три особи. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року розяснено, що положення статей Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюється на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, тобто ЦК УРСР, зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до вимог ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин, майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Отже, 3 члени колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року мали право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після його припинення. Після смерті ОСОБА_9 відкрилася спадщина на 1/3 частину майна, яке успадкували ОСОБА_8 і позивач; відтак, вони стали власниками по ? частці спірного будинку кожен, оскільки успадкували 1/3 частку, що належала спадкодавцю ОСОБА_9, а також нарівні з іншими членами двору їм належало по 1/3 частині майна колгоспного двору.

Суд першої інстанції на підставі аналізу наявних у справі доказів прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для визнання позивача таким, що втратив право члена колгоспного двору і відповідно право власності на спільне майно колгоспного двору.

Відповідно до ст.321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Виходячи з наведеного, у виконавчого комітету Завадівської сільської ради не було підстав для оформлення права власності на спірний будинок в цілому за ОСОБА_8, яка могла розпорядитися своєю ? часткою вказаного будинку, а не будинком в цілому. Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вказане рішення прийнято без врахування того, що вказаний житловий будинок на час прийняття Закону України «Про власність» відносився до суспільної групи колгоспного двору.

З висновками суду про підставність позовних вимог щодо недійсності рішення виконавчого комітету Завадівської сілької ради «Про оформлення права власності на житловий будинок № 15 в селі Завадів» за ОСОБА_8 в цілому погодитися не можна, оскільки ОСОБА_8 має право на ? частку будинку, відтак рішення в частині визнання за нею права на ? спірного будинку прийняте відповідно до закону. Вказане рішення виконавчого комітету слід визнати частково недійсним в частині визнання за ОСОБА_8 права власності на іншу ? частину будинку.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України Згідно з ч.1, 2 ст. 203 цього Кодексу зміст угоди не може суперечити цьому Кодексу, іншим нормативним актам, моральним засадам суспільства.

Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Такий спосіб захисту порушеного права передбачений п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України.

Позивачем доведено наявність підстав, передбачених ст.ст. 203,215, ЦК України для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу в частині продажу ? частки спірного будинку, відтак позовна вимога про визнання договору недійсним підлягає до часткового задоволення.

Суд прийшов до правильного висновку про визнання за позивачем права власності на ? частину спірного будинку.

При встановленні фактів, що стосуються визнання за позивачем права власності на ? спірного будинку судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів. З такими висновками суду слід погодитися, оскільки в цій частині ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині. Оскаржуване рішення в цій частині слід залишити без змін, оскільки при вирішенні даної вимоги суд правильно визначив характер спірних правовідносин та встановив дійсні обставини справи.

Керуючись ст. 303, п.п.1, 2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 309, 313, п.1 ч.1, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 4 листопада 2011 року в частині визнання недійсним рішення виконавчого комітету сільської ради та договору купівлі-продажу, - змінити.

Визнати недійсним рішення виконавчого комітету Завадівської сільської ради Яворівського району Львівської області № 105 від 26 червня 2008 року «Про оформлення права власності на житловий будинок № 15 у с.Завадів» в частині визнання за ОСОБА_8 права власності на ? частину вказаного будинку. Визнати недійсним договір купівлі-продажу цього будинку від 22 серпня 2008 року в частині продажу ОСОБА_8 ОСОБА_2 ? частини спірного будинку.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: