АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2012 року м. Дніпропетровськ

22 березня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Черненкової Л.А., Дерев'янка О.Г.

при секретарі Горлаковій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до закритого акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» про захист прав споживача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2010 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що між нею та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно якого вона отримала кредит у сумі 48000,0 доларів США. Позивачка вважає договір таким, що підлягає визнанню недійсним, оскільки відповідач не мав права надавати кошти у іноземній валюті, договір порушує чинне законодавство. Позивачка просила суд визнати вказаний договір недійсним, розірвати його, зобов»язати відповідача прийняти суму залишкової заборгованості за кредитом у термін, що передбачений для погашення кредиту, зобов»язати відповідача повернути позивачці усі платежі з обслуговування кредиту.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2011 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та направлення справи на новий розгляд до місцевого суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 26.11.2007 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав боржнику кредитні кошти у сумі 48000,00 доларів США зі сплатою процентної ставки за користування даним кредитом у розмірі визначеному у договорі, що підтверджується копією відповідного договору та визнається сторонами.

Сторонами визнано, що відповідач умови кредитного договору виконав належним чином, позивачка отримала кредитні кошти у іноземній валюті у повному обсязі.

Також судом встановлено, що відповідач має належні банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1, пунктами 5 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1 4 ч. 2 і ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с. 32, 33).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов»язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, з відповідними змінами та доповненнями, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на цей час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НІБУ від 14.10.2004 року № 438, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (тобто отримав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Крім того, Національний банк України листом від 07.12.2009 року № 13-210/7871-22612 «Про правомірність укладення кредитних договорів в іноземній валюті» роз'яснив, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, оскільки законодавець не визначив межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, операції з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребують індивідуальної ліцензії.

Отже, місцевий суд дійшов правильного висновку, що при укладанні та підписанні спірного договору вимоги законодавства було додержано та виконано, його форма і зміст відповідають положенням ст.ст. 215, 203 ЦК України

У оспорюваній угоді передбачено, що погашення заборгованості здійснюється в сумах та у строки визначені договором, та згідно з графіком погашення, в якому чітко зазначена у доларах США сума погашення кредитної заборгованості. Крім того, судом встановлено, що при підписанні кредитного договору, сторонам було відомо яку суму і у якій грошовій одиниці позивач повинен вносити щомісяця в рахунок повернення кредиту.

Отримуючи кредит в іноземній валюті, позивач не пред'явив до відповідача вимог щодо зміни умов кредитування, порядку та строків сплати кредиту чи недійсності укладення договору. Місцевим судом встановлено, що зазначені умови кредитного договору є суттєвими і погоджені сторонами в самому договорі, при підписанні кредитнго договору позивач усвідомлював всі наслідки його укладання.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні, при його укладенні сторонами були погоджені всі умови договору та позивач дав згоду на отримання кредиту у іноземній валюті.

Місцевий суд обґрунтовано звернув увагу на те, що виконання зобов'язань з повернення кредиту, предметом яких є валютні цінності, відповідно до положень Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», не віднесено до операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у ч. 4 ст. 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті.

Крім того, зростання курсу долара США - валюти кредиту, саме по собі не є підставою для розірвання кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання кредитного договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Таким чином, районний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для розірвання оспорюваного договору та проведення реституції.

Відповідно до пунктів 4, 6 ч. 1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника.

Згідно п. «д» ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Судом встановлено, що до моменту укладення кредитного договору, банком було надано позивачу всю необхідну, достовірну та доступну інформацію про умови кредитування що підтверджується підписом позивача на інформаційному листку по продукту «Житло в кредит» від 20.11.2007 року та на анкеті-заяві на видачу кредиту для придбання нерухомості. Крім того, позивачу своєчасно і в повному обсязі було надано інформацію про умови та сукупну вартість кредиту, що підтверджується додатком № 2 до кредитного договору «Інформація про умови та сукупну вартість кредиту» від 26.11.2007р., який містить особистий підпис позивача.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що відповідач має належні банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1, пунктами 5 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1 4 ч. 2 і ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, тому правомірно відмовив у задоволенні позову у повному обсязі.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги правильне застосування вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2011 року -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді