Справа № 2-5078/11
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"02" березня 2012 р. Бердянський міськрайонний суд

У складі: головуючого судді Троценко Т. А.

При секретарі: Вакал Н. А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради, Управління комунальної власності Бердянської міської ради про визнання наймачем квартири, визнання права користування житловим приміщенням, визнання договору оренди комунального майна недійсним,

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, де вказав, що житловий будинок № 26 по вул. Франко в м. Бердянську з 1967 по 2003 рік належав Відкритому акціонерному товариству «Шляхмаш», в 2003 році вказаний будинок прийнято у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська в особі Бердянської міської ради.

Квартира № 14 цього будинку площею 42,77 кв. м. була надана йому для проживання, і з 1980 року він постійно в ній мешкає. За цією адресою він зазначив місце зайняття підприємницькою діяльністю, і в одній з кімнат відкрив ательє з пошиття та ремонту одягу.

У звязку з цією обставиною ВАТ «Шляхмаш»зобовязало його укласти з ним договір оренди на нежитлове приміщення, не дивлячись на те, що квартира не була переведена з жилої в нежилу і використовувалась ним як місце постійного проживання.

Після прийняття будинку у комунальну власність територіальної громади м. Бердянська в 2003 році, управління комунальної власності зобовязало його укласти з ним договір оренди нежилого приміщення, і він вимушений був сплачувати орендну плату згідно укладеного 26. 06. 2003 року договору оренди і змін і доповнень до нього від 22. 02. 2011 року.

На тій підставі, що він використовує квартиру як основне місце проживання, не займається підприємницькою діяльністю, іншого місця проживання не має, просить визнати його наймачем вказаної квартири, визнати за ним право користування жилим приміщенням трикімнатної квартири АДРЕСА_1 і визнати недійсним договір оренди комунального майна від 26. 06. 2003 року із змінами і доповненнями на підставі невідповідності його вимогам закону.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю Шаркова - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала і пояснила, що ОСОБА_1 був вимушений підписати договір оренди з управлінням комунальної власності Бердянської міської ради, оскільки іншим чином визначити місце свого проживання він не міг. В 1980 році йому підприємством ВАТ «Шляхмаш»була надана квартира АДРЕСА_1 для проживання, він вселився, а потім зайнявся підприємницькою діяльністю, одну із кімнат використовував під ательє, тому в 1996 році ВАТ «Шляхмаш»уклало з ним договір оренди нежитлового приміщення, хоча квартира не була переведена в нежилу. В даний час він бажає приватизувати квартиру, але не має такої можливості, оскільки в управлінні комунальної власності вона числиться як нежила.

Представник відповідача територіальної громади м. Бердянська за довіреністю ОСОБА_3 заперечує проти позову на тих підставах, що вказана квартира значиться як нежила, і територіальна громада не має законних підстав при наявності укладеного договору оренди комунального майна оформити право проживання позивача у квартирі як жилому приміщенні.

Представник відповідача - Управління комунальної власності Бердянської міської ради в судове засідання не явився, представник за довіреністю ОСОБА_4 надав заперечення, в яких зазначив, що договір оренди комунального майна з ОСОБА_1 укладено до набрання чинності Цивільного Кодексу України від 16. 01. 2003 року, і необхідно керуватись положеннями цивільного законодавства, яке діяло на момент укладення правочину. Правовідносини, повязані з передачею в оренду майна, що перебуває у комунальній власності, їх структурних підрозділів регулюються Законом України «Про оренду Держаного та комунального майна», і в редакції цього закону, яка діяла на момент укладення договору, не передбачено заборони укладення договору оренди майна, предметом якого є нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення), та інше окреме індивідуально визначене майно, що перебуває у комунальній власності.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1, виходячи з наступного.

З акту приймання 24-х квартирного будинку № 26 по вул. Франко в м. Бердянську за 1967 рік видно, що вказаний будинок був прийнятий приймальною комісією в експлуатацію як житловий.

Як вбачається з копії рішення 12 сесії Бердянської міської ради від 21 жовтня 1999 року № 14, довідки Бердянського комунального підприємства з технічної інвентаризації квартира АДРЕСА_1 зареєстрована як жила в житловому будинку за територіальною громадою м. Бердянська в особі Бердянської міської ради.

Згідно архівної виписки Державного архіву Запорізької області від 06. 02. 2008 року рішення про переведення квартири № 14 житлового будинку № 26 по вул. Франко в м. Бердянську в нежитлову відсутнє.

Сторонами не заперечується, що з 1980 року вказана квартира використовувалась ОСОБА_1.

Проте з невідомих причин вказана квартира як нежитлове приміщення надана позивачу в оренду за договором оренди від 31. 12. 1998 року, укладеного між ВАТ «Шляхмаш»і ОСОБА_1, під ательє.

В подальшому, з незрозумілих підстав, без переведення у встановленому порядку жилого приміщення в нежиле, вказана квартира знаходилась на обліку в Управлінні комунальної власності Бердянської міської ради як нежитлове приміщення, і 26 червня 2003 року між Управлінням комунальної власності та приватним підприємцем ОСОБА_1 укладено договір № 775, за яким квартира передана в оренду останньому як майстерня з пошиття та ремонту одягу.

22. 02. 2011 року між тими ж сторонами укладена додаткова угода до вищевказаного договору, і строк оренди продовжено до 25. 10. 2012 року.

Натомість позивач зазначає, що використовує квартиру для проживання, і лише в одній кімнаті шив та ремонтував одяг, а в даний час взагалі підприємницьку діяльність припинив.

За правилами ст. 6 Житлового Кодексу України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Згідно до ч. 2 ст. 7 ЖК України непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів.

Частина 1 ст. 8 ЖК України передбачає, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватись за рішенням органів, зазначених у частині 2 ст. 7 цього Кодексу.

Судом встановлена відсутність підстав для переведення квартири № 14 в жилому будинку по вул. Франко, 26 в нежилу, тим більше, що порядок такого переведення передбачений ст. 7 ЖК України, в даному випадку додержаний не був, про що свідчить архівна виписка.

Згідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Між тим, квартира АДРЕСА_1 не надавалась ОСОБА_1 для здійснення підприємницької та іншої діяльності, статусу жилої вона не позбулась, отже надавалась позивачу як жиле приміщення.

За нормою ч. 1 ст. 4 цього ж Закону обєктами оренди є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Виходячи зі смислу цього Закону, укладати договори оренди житлових приміщень, як нежитлових, не можливо.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що відповідачем - управлінням комунальної власності Бердянської міської ради при укладенні з ОСОБА_1 договору оренди нежитлового приміщення № 775 від 26. 06. 2003 року з подальшими змінами, яке розташоване в жилій квартирі АДРЕСА_1, були порушені ст. ст. 2 і 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

За таких обставин з урахуванням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, вищевказаний договір оренди, застосовуючи норму ч. 1 ст. 215 ЦК України, необхідно визнати недійсним.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 з 1980 року постійно проживає в квартирі № 14 жилого будинку № 26 по вул. Франко в м. Бердянську, суд вважає за можливе визнати його наймачем вказаної квартири і визнати за ним право користування жилим приміщенням.

Керуючись ст. ст. 6-8 ЖК України, ст. 2, 4 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_1 наймачем квартири № 14 житлового будинку № 26 по вул. Франко в м. Бердянську Запорізької області.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням трьохкімнатної квартири № 14 житлового будинку № 26 по вул. Франко в м. Бердянську Запорізької області.

Визнати недійсним договір оренди комунального майна № 775 від 26 червня 2003 року зі змінами та доповненнями від 22 лютого 2011 року, укладений між Управлінням комунальної власності Бердянської міської ради і фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 на оренду нежитлового приміщення, яке розташоване по вул. Франко, 26 в м. Бердянську Запорізької області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Бердянський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_5