Справа № 1003/4485/2012
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2012 року Білоцерківський міськрайоний суд у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 04.05.2011 року між нею та відповідачкою був підписаний договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, який укладено під психічним тиском з боку відповідачки, проти справжньої волі позивачки, 06.05.2011 року відповідач примусила її підписати договір іпотеки, який вона підписала не за власною ініціативою, підставою такої поведінки відповідача було те, що син позивачки ОСОБА_4 працював вантажником без оформлення трудових відносин у ПВП Укрпромгеологія, директором якого є відповідачка, яка 19.04.2011 року звернулася із заявою до органів внутрішніх справ про порушення проти сина кримінальної справи за крадіжку на суму 685 грн., в цей же день вона змусила позивачку під психологічним впливом , внаслідок погроз, написати розписку на суму 130 000 грн., більш того, відповідачка в подальшому змусила її продати однокімнатну квартиру по бульвару Комсомольському,12 в м.Білій Церкві, де вона проживала з 2-ма дітьми, після продажу квартири за 25000 дол.США вона повернула відповідачці 41600 грн., після чого підписала договір позики на суму 89700 грн. для купівлі квартири по пров.Водопійному,1 АДРЕСА_1. Позивач вважає, що вказані вище договори позики від 04.05.2011 року та іпотеки від 06.05.2011 року, є недійсними, оскільки вчинені проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку відповідачки, крім того, договір позики є безгрошовим, оскільки від відповідачки вона гроші не отримувала. А тому позивач на підставі ст.ст.203, 215,231, 1046,1051 ЦК України просила суд визнти недійсними вищенаведені договори.

В судовому засіданні позивач, її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач, її представник позов не визнали, просили відмовити в задоволенні позову, оскільки 04.05.2011 року між сторонами по справі було укладено нотаріально посвідчений договір позики на суму 89700 грн., який повністю відповідає вимогам діючого законодавства, факт отримання коштів підтверджується також розпискою позичальника від 19.04.2011 року, відповідно до умов договору іпотеки від 06.05.2011 року, який було укладено між цими ж сторонами, то в ньому зазначається, що правочин вчинено не в силу тяжких обставин та на вигідних для обох сторін умовах, отже, ніякого тиску з боку відповідачки на позивачку при вчиненні даних правочинів не чинилося, крім того, за результатами розгляду заяви позивачки Білоцерківським МВВС було винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.04.2012 року по факту примушування ОСОБА_1 до підписання договору позики та договору іпотеки, а тому жодних доказів для обгрунтування своїх вимог ні позивачем, ні її представником суду не надано.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, покази свідків, оглянувши матеріали даної справи, матеріали кримінальної справи № 1-767/11 по обвинуваченню ОСОБА_4 за ч.1 ст.185 КК України, цивільну справу № 2-235/11, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що 19.04.2011 року позивачкою ОСОБА_1 власноручно написано розписку про те, що вона позичила у ОСОБА_2 кошти в сумі 130 000 грн. на споживчі потреби для своєї сімї, які зобовязується повернути до 01.05.2013 року, що стверджується копією розписки /а.с.11/, оригінал розписки оглядався в судовому засіданні, сама позивач не заперечує факту написання даної розписки.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.05.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за № 1014, що слідує з копії цього договору /а.с.5, 57/, оригінал договору надавався для огляду в судовому засіданні.

Відповідно до п.п.1,2 цього договору, ОСОБА_5 /позикодавець/ надала у власність ОСОБА_1 /позичальник/ грошові кошти у сумі 89700 грн. строком до 05.05.2013 року без нарахування відсотків для купівлі квартири № 1 по пров.Водопійному,1 буд.26 в м.Білій Церкві, які позичальник зобовязувалася повернути в повній сумі і в строк, передбачений договором.

Згідно п.3 договору, вказана вище грошова сума передана позичальнику до підписання цього договору.

В п.7 договору сторони обумовили наступні обставини, а саме: що договір не укладений під впливом обману, насильства, або під впливом тяжкої обставини.

Судом також встановлено, що 04.05.2011 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 кошти в сумі 41600 грн. від суми загального боргу 130 000 грн., як вказано в розписці ОСОБА_2, копія якої є в матеріалах справи /а.с.10/.

Факту передання цієї суми коштів сторони не заперечують.

З пояснень самої позивачки встановлено, що написану нею розписку на 130 000 грн. ОСОБА_2 їй повернула після того, як було укладено договір позики на суму 89700 грн., крім цього договору, вона ще написала розписку про одержання від ОСОБА_2 коштів на суму 89700 грн., яка зберігається у відповідачки.

06.05.2011 року між сторонами по справі в забезпечення виконання зобовязань боржника за договором позики на суму 89700 грн. укладено іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_1 /іпотекодавець/ передала в іпотеку нерухоме майно: квартиру № 1 по провулку Водопійному,1 буд № 26 в м.Білій Церкві, що належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2011 року, загальною площею 37,4 кв.м, жилою площею 26,3 кв.м, складається з двох житлових кімнат, коридору, кухні, заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 89700 грн., що слідує з копії даного договору /а.с.6,59/, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за № 1054, оригінал договору оглядався в судовому засіданні.

Як вказано в п.1 іпотечного договору, своїм підписом під цим договором ОСОБА_1-боржник, підтверджує факт отримання грошей.

А відповідно до п.7 цього договору, сторони стверджують, що цей правочин вчинено не в силу тяжких обставин та на вигідних для обох сторін умовах.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей

Як вказано вище в рішенні, 19.04.2011 року позивачка написала власноручно розписку про отримання нею від відповідачки в борг коштів в сумі 130 000 грн.

У розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається,та особистий підпис позичальника.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

А відповідно до ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, нотаріально посвідчений договір позики між сторонами було укладено на різницю боргу в сумі 89700 грн., оскільки ОСОБА_1 повернула ОСОБА_2 частину коштів в сумі 41600 грн.

Отже, як вважає суд, факт передання коштів позивачці відповідачкою підтверджується належними доказами, на що вказано вище.

Згідно ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Позивач просить суд визнати недійсними вищенаведені договори позики та іпотеки з тих підстав, що вони були нею підписані внаслідок психічного тиску з боку відповідачки проти її справжньої волі, ніяких коштів в борг від ОСОБА_2 вона не одержувала.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Як розяснено в п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сімї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обовязково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач, її представник посилаються на те, що відповідач здійснювала на позивачку тиск, погрожуючи фізичною розправою в разі, якщо вона не напише розписку та не підпише оспорюваних договорів, також погрожувала покаранням її сина у вигляді значного терміну позбавленням волі за вчинену ним крадіжку.

В судовому засіданні були оглянуті матеріали кримінальної справи № 1-767/11 по обвинуваченню сина позивачки ОСОБА_4 за ч.1 ст.185 КК України.

Як вбачається з матеріалів цієї справи, ОСОБА_4 працював з 2010 року вантажником у ПВП Укрпромгеологія, засновником та директором якого є ОСОБА_2, яка 20.04.2011 року звернулася із письмовою заявою до Білоцерківського МВ ГУ МВС України в Київській області про притягнення до відповідальності невідому особу, котра вчинила крадіжку запчастин до моторолера з території ПВП Укрпромгеологія на суму 685 грн.

На підставі матеріалів перевірки, проведеної правоохоронними органами, 13.05.2011 року порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01.08.2011 року ОСОБА_4 визано винним у скоєнні даного злочину та призначено йому покарання у вигляді штрафу в дохід держави у розмірі 1190 грн., під час розгляду справи в суді підсудний свою вину визнав повністю.

Отже, кримінальна справа щодо сина позивачки порушена 13.05.2011 року, тобто, після того, як мало місце укладення оспорюваних договорів, досудове слідстро проводилося органами міліції, міру покарання підсудному визначав суд, крадіжка вчинена на суму 685 грн., а тому необгрунтованими суд вважає твердження позивачки стосовно того, що відповідач чинила на неї психічний тиск, погрожуючи значним терміном увязнення її сина, оскільки вирішення цих питань віднесено до компетенції правоохоронних органів, а міра покарання за вчинений злочин визначається судом в межах санкції відповідної статті КК України.

Необгрунтованими в даному випадку є посилання представника позивача на те, що відповідач погрожувала тим, що син позивачки буде нести відповідальність за крадіжку на суму 130 000 грн., а це є підставою для обрання йому міри запобіжного заходу у вигляді арешту.

Але ці посилання жодними доказами не обгрунтовані, а згідно матеріалів кримінальної справи, вартість викрадених запчастин становить 685 грн., інформація про інші кошти в кримінальній справі відсутня, крім того, сину позивачки під час проведення досудового слідства було обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

А як вказано в ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

В обгрунтування своїх вимог про здійснення відповідачкою психічного тиску на позивачку з метою укладення оспорюваних договорів, позивач та її представник посилалися також на покази свідків.

Так, свідок ОСОБА_6 була присутня на зустрічі ОСОБА_4 та ОСОБА_2, де, з її слів, ОСОБА_2 вимагала повернення боргу, тобто, ця зустріч була після написання відповідної розписки, також свідок була присутня в нотаріальній конторі під час посвідчення оспорюваних договорів, але пояснити, чи чинився тиск на позивачку з боку відповідачки і яким саме чином, вона не змогла.

Свідок ОСОБА_7 знає про всі обставини справи зі слів самої позивачки.

Свідок ОСОБА_8 показав тільки те, що 19.04.2011 року ОСОБА_1 повідомила йому по телефону, шо її сина забрала міліція, він підїхав до відділу міліції, при ньому відповідачка вимагала від ОСОБА_1, щоб та підписала якісь папери, але які саме, він не знає, також йому невідомо про те, чи підписувала позивач ці папери.

Майже аналогічні покази надав суду свідок ОСОБА_9

Допитаний в якості свідка син позивачки ОСОБА_4 показав, що ОСОБА_2 погрожувала йому, що він буде відповідати за всю нестачу на підприємстві, погрожували йому і працівники міліції, розписку на 130 000 грн. мати написала у відділенні міліції, він бачив саму розписку, але коли її мати підписувала, не бачив.

Таким чином, допитані в суді свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7-бувші сусіди позивачки, ОСОБА_8К-знайомий позивачки, ОСОБА_9- її співмешканець, про написання розписки на суму 130 000 грн. знають тільки зі слів самої позивачки, в своїх показах свідки не підтвердили того, що з боку ОСОБА_2 чинився тиск на позивачку і який саме з метою укладення договору позики та договору іпотеки.

Покази сина позивачки оцінюються судом критично, оскільки він є близьким родичем сторони по справі, крім того, ні під час досудового слідства, ні під час розгляду кримінальної справи в суді, він не скаржився на неправомірні дії щодо нього з боку працівників міліції, на погрози з боку ОСОБА_2, яка була визнана потерпілою по кримінальній справі.

При проведенні перевірки за скаргою ОСОБА_1 до прокуратури м.Білої Церкви щодо погроз та шахрайських дій з боку ОСОБА_2, з якою вона звернулася тільки в липні 2011 року, працівниками міліції не було підтверджено факту застосування фізичного насильства або психічного тиску на позивача під час написання нею розписки про позику коштів та під час укладення договорів позики і іпотеки, в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2 відмовлено за відсутністю складу злочину, передбаченого ст.190 КК України.

Наведене підтверджується копією скарги до прокуратури, копією відповіді прокуратури м.Білої Церкви від 12.08.2011 року /а.с.8-9/, копією постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 20.04.2012 року /а.с.39-41/.

Як слідує з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, при проведенні перевірки працівниками міліції було опитано приватного нотаріуса ОСОБА_3, яка посвідчувала договір позики та іпотечний договір між сторонами по справі, та яка пояснила, що тиску на ОСОБА_1 при укладенні договорів ніхто не чинив, ніяких заперечень чи зауважень вона не висловлювала.

Не знайшли підтвердження в судовому засіданні, як вважає суд, і посилання позивача та її представника з приводу того, що саме з ініціативи відповідачки позивач змушена була продати свою квартиру по АДРЕСА_2 та придбати квартиру по пров.Водопійному, де житлові умови значно гірші, що є також підтвердженням здійснення на неї психічного тиску з боку відповідачки.

Так, з показів свідка ОСОБА_6 вбачається, що позивачка зверталася до агенстра нерухомості з приводу продажу своєї квартири та придбання іншого житла, свідок допомагала їй у виборі запропонованих агенством варіантів.

Ці обставини не заперечувала і сама позивачка.

Щодо посилань на те, що розписка від 19.04.2011 року була написана позивачкою у відділі міліції внаслідок погроз як з боку ОСОБА_2, так і працівників міліції, то жодними доказами це не підтверджується, до того ж, позивач зі скаргою щодо неправомірних дій працівників міліції нікуди не зверталася.

Отже, суд вважає, що позивачем не надано безспірних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК не підлягають доказуванню.

Відповідно до вимог ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач в силу ст. 10 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину.

Суд вважає, що власноручна розписка позивачки від 19.04.2011 року свідчить про те, що між сторонами було укладено договір позики на суму 130 000 грн., підтвердженням цього є і той факт, що позивачка сплатила на користь відповідачки частину боргу в розмірі 41600 грн., тобто, визнавала наявність боргового зобовязання.

Договір позики від 04.05.2011 року укладено на решту боргу, для забезпечення виконання зобовязань за цим договором 06.05.2011 року між сторонами по справі укладено іпотечний договір, який відповідає вимогам діючого законодавства.

Жодних безспірних доказів того, що вказані правочини укладено внаслідок застосування до позивачки фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, суду не було надано, тоді як ст. 204 ЦК проголошено презумпцію правомірності правочину, яка може бути спростована за позовом про визнання його судом недійсним з підстав, установлених законом, докази чого повинен надати суду позивач відповідно до принципу змагальності сторін.

Не свідчить , як вважає суд, про наявність психічного тиску на позивачку і та обставина, що ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, на що посилався представник позивача.

З матеріалів цивільної справи № 2-235/11, яка оглядалася судом, вбачається, що ОСОБА_2 26.08.2011 року звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 89700 грн., на підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 17.01.2012 року цей позов залишено без розгляду в звязку з неявкою позивача в судове засідання.

В даному випадку ОСОБА_2 скористалася правом на звернення до суду, передбаченим діючим законодавством.

А тому проаналізувавши всі надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за його необгрунтованості.

Керуючись ст.ст. 16, 203, 204, 215, 231, 1046, 1047,1048,1051 ЦК України, ст.ст. 10,60, 81,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_10