АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/2090/4569/2012 р. Головуючий 1 інст. Яремчук В.І.
Справа №2-4314/2011 р. Доповідач Карімова Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2012 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

при секретарях Коршун І.О., Гопко А.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання довіреності і договору дарування квартири недійсними, визнання права власності і зняття з реєстраційного обліку,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_7 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 травня 2012 року,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який при розгляді справи неодноразово уточнювала та доповнювала в особі своїх представників.

В остаточній редакції позову від 18.04.2012 року представник позивача адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_3 просив визнати недійсними як правочини, які вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, та під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах:

- довіреність, видану ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4, що нотаріально посвідчена 04 грудня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, та зареєстрована в реєстрі за номером № 2144.

- договору дарування квартири № 158, що розташована у будинку № 47/19 по проспекту 50-річчя ВЛКСМ у місті Харкові, від 08 грудня 2010 року, укладеного ОСОБА_4 від імені ОСОБА_3 як дарувальником, і ОСОБА_4 О,с. як обдарованим, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером № 2158.

Посилаючись на обгрунтування позову, викладених в заявах від 19.10.2011 року та 06.03.2012 року, просила також визнати за нею, ОСОБА_8, право власності на вказану квартиру та усунути перешкоди в користуванні спірної квартири шляхом зобовязання відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Московського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області зняти ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за адресою цієї квартири.

Посилалася на те, що вона як інвалід першої групи (після того як у 1980 році потрапила у дорожньо-транспортну пригоду) не може самостійно, без сторонньої допомоги, пересуватися.

Скориставшись її безпорадним станом, відповідачі (які є її родичами) переконали її, що вони будуть укладати договір довічного утримання, забезпечувати її їжею, доглядом, ліками. Саме на таких умовах вона видала довіреність та погодилася передати у власність ОСОБА_5 належну їй квартиру.

Під час підписання довіреності нотаріус їй довіреність не прочитав, а вона повністю довірилася відповідачам, помиляючись щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: природи наданої довіреності та договору дарування квартири, прав та обовязків сторін правочинів, тому просила на підставі ст. 229 ЦК України визнати їх недійсними.

Зазначала, що ОСОБА_5 вселився в спірну квартиру та зареєструвався в ній з 15.06.2011 р. без її згоди, чим порушив її права як власника вказаної квартири.

Відповідачі ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що дії ОСОБА_3 на надання довіреності та укладення договору дарування квартири відповідали її волевиявленню, оскільки вони з 1986 року як родичі за проханням ОСОБА_3 періодично здійснювали за нею догляд: готували їжу, купували ліки, найняли доглядальницю, при цьому проживаючи разом з позивачкою в спірній квартирі. ОСОБА_8 ставилася до ОСОБА_5 як до сина, неодноразово надавала йому довіреності на отримання пенсії та її часткової витрати. Однак отримуючи таку допомогу, ОСОБА_3 через деякий час виганяла їх з квартири.

03.12.2010 року ОСОБА_3 в присутності сусідки ОСОБА_9 сама запропонувала подарувати ОСОБА_5 квартиру та оформити довіреність на здійснення цього правочину, вимагаючи від них викликати нотаріуса на квартиру.

З березня 2011 року ОСОБА_5 став проживати в спірній квартирі, здійснював оплату комунальних послуг.

ОСОБА_3 з липня до серпня 2011 року проживала вдома у ОСОБА_4 в с. Циркуни, однак у зв'язку з роботою не могла здійснювати догляд за позивачем.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 позов не визнала, посилаючись на те, що обовязки нотаріусу вона виконала у відповідності до вимог закону, підготувавши в квартирі ОСОБА_3 три довіреності: одну на отримання пенсії, другу на надання повноважень для збору документів для укладання договору дарування квартири, третю на право укладання договору дарування квартири ОСОБА_4 від її імені на імя племінника ОСОБА_5

Текст цих довіреностей було оголошено ОСОБА_3 на українській та російській мові, розяснені наслідки вчинення договору дарування квартири. Крім того ОСОБА_3 сама перечитувала вказані довіреності і лише після цього поставила підписи у довіреностях, а також три підписи на копіях довіреностей та три підписи у реєстрі. На її роз'яснення ОСОБА_3 повторювала що бажає саме подарувати квартиру. Підстав для відмови ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальних дій не було.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 травня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_7 просить скасувати це рішення суду як ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, неповним зясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

Посилається на те, що районним судом не враховано та не надано належної оцінки тому, що згідно пояснень свідків відповідачі здійснювали догляд за ОСОБА_3 і в розмові між нею та ОСОБА_4 остання переконала позивача, що вона є єдиною особою, яка може здійснювати за нею догляд та надавати утримання,що вона згодна переїхати жити до позивача та покинути роботу, однак ОСОБА_3 повинна подарувати квартиру її сину ОСОБА_5

Судом також не враховано, що позивач є особою похилого віку, юридично неграмотною, а тому не мала можливості оцінити наслідків здійсненого нею правочину та допустилася при його здійсненні помилки, що має істотне значення, і внаслідок чого втратила єдине житло.

Оскільки між сторонами під час надання позивачкою довіреності на укладання договору дарування квартири була досягнута домовленість про надання утримання та догляду, то укладений договір відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України не є договором дарування.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених нею вимог.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи, ґрунтуються на доказах, досліджених судом.

Як встановлено районним судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.01.2004 року відділом приватизації Управління комунального майна та приватизації житлового фонду Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради була власником двокімнатної ізольованої квартири № 158, що розташована у будинку № 47/19 по проспекту 50 років ВЛКСМ у м. Харкові.

04 грудня 2010 року ОСОБА_3 видала нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим номером № 2144 довіреність на ім'я ОСОБА_4, яку уповноважила подарувати ОСОБА_5 зазначену вище належну їй квартиру.

08 грудня 2010 року ОСОБА_4, діючи на підставі вказаної довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_3 як дарувальник та ОСОБА_5 як обдарований, уклали договір за яким дарувальник безкоштовно передала, а обдарований прийняв у дар двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 50,8 кв.м.

Зазначений договір дарування відповідає вимогам ст.ст. 238, 239, 244,245, 717, 719, ч.4 ст. 720, 721-722 ЦК України, оскільки його сторони узгодили своє волевиявлення, оскільки ОСОБА_5, прийнявши в дар спірну квартиру, зареєструвався та оселився в ній, провадить оплату комунальних послуг. При цьому зміст договору не містить будь-яких зустрічних обовязків обдарованого ОСОБА_5 ні на користь ОСОБА_8, ні на користь третіх осіб.

При оформленні цього договору та посвідченні довіреності ОСОБА_3 на імя ОСОБА_4 на право оформлення договору дарування квартири ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 пересвідчилася в законності його умов, встановила істинну волю сторін, їх дієздатність та виконала всі вимоги Закону України «Про нотаріат».

Згідно витягу з реєстру про державну реєстрацію прав, виданого КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» право власності ОСОБА_5 на вказану квартиру на підставі цього договору дарування зареєстроване у державному реєстрі прав на нерухомість.

У квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_3 з 04.02.1983 р. та ОСОБА_5 з 15.06.2011 р., який після укладення договору дарування став проживати в квартирі, де зробив частковий ремонт.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Тобто довіреність є іменним документом, в якому письмово зазначені повноваження повіреного, і відповідно до вимог ст.. 202 ЦК України не є правочином.

За таких обставин вимоги ОСОБА_3 про визнання виданої нею довіреності недійсною не відповідає вимогам ст.ст. 16, 215 ЦК України.

Між тим видача довіреності є одностороннім правочином, тому порядок її посвідчення підпорядковується правилам, встановленим ЦК України щодо правочинів.

Як пояснила в суді першої інстанції приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 при здійсненні нею відповідно до вимог закону нотаріальних дій щодо посвідчення довіреностей, виданих ОСОБА_3 Л.О.04.12.2010 року, в тому числі й на право дарування спірної квартири на імя ОСОБА_5 та розяснені наслідків вчинення договору дарування квартири ОСОБА_3, остання чітко висловлювала своє волевиявлення відчужувати спірну квартиру саме шляхом укладення договору дарування на імя ОСОБА_5

Допитані судом першої інстанції свідки: ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_11 підтвердили ту обставину, що ОСОБА_3 особисто розповідала їм про те, що подарувала квартиру ОСОБА_5 і будь-яких вимог до нього щодо утримання не висувала.

Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У зв'язку з чим судом першої інстанції обґрунтовано на підставі вимог ст.. 229 ЦК України зроблений висновок про відсутність у ОСОБА_3 при видачі нею довіреності на право дарування спірної квартири на імя ОСОБА_5 спотвореного уявлення про обставини здійснення нею таких дій та їх правових наслідків.

Подальша зміна намірів ОСОБА_3 щодо здійснення своїх прав на спірну квартиру не є підставою для визнання договору дарування квартири недійсним.

ОСОБА_3 та її представником адвокатом ОСОБА_7 не надано до суду першої та апеляційної інстанції доказів, які б відповідно до вимог ст..ст. 58-60 ЦПК України свідчили б про те, що при видачі довіреності на імя ОСОБА_4 на право оформлення договору дарування спірної квартири ОСОБА_5, ОСОБА_3 діяла під впливом помилки, що має істотне значення, та під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що районним судом не враховано що згідно пояснень свідків відповідачі здійснювали догляд за ОСОБА_3 і в розмові між нею та ОСОБА_4 остання переконала позивачку, що вона є єдиною особою, яка може здійснювати за нею догляд та надавати утримання при наявності умови подарувати квартиру її сину , а також те, що позивач є особою похилого віку, юридично неграмотною, а тому не мала можливості оцінити наслідків здійсненого нею правочину є безпідставні та спростовуються вищевказаними доказами, яким судом першої інстанції надана правова оцінка відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Зазначення в апеляційній скарзі, що ОСОБА_3 втратила своє єдине житло не відповідає обставинам справи, встановленим судом щодо проживання позивачки в спірній квартирі, та відсутності в ній власника ОСОБА_5

Ці обставини не оспорювалися сторонами й у суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що є підставою згідно ст.. 308 ЦПК України для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1.ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 травня 2012 року

залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: