АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2012 року

16 жовтня 2012 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного

суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді: Прозорової М.Л.,

суддів: Пономарь З.М., Ремеза В.А.

при секретарі: Горлаковій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства ДТЕК Павлоградвугілля про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16.08.2012 року та постановити нове рішення по суті позовних вимог (а.с.33-34).

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ ДТЕК Павлоградвугілля про стягнення моральної шкоди відмовлено (а.с.30-31).

Як на підстави апеляційній скарги, ОСОБА_2 посилається на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права (а.с.33-34).

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що при виконанні трудових обовязків ОСОБА_2 захворів на професійні захворювання: хронічну крижову полірадикулопатію, про що складено акт форми П-4 від 24.01.1996 року, та на двосторонній плечолопатковий періартроз, дефартроз та періартроз ліктьових та колінних суглобів з статико-больовим синдромом та функціональними порушеннями ( акт форми П-4 від 14 листопада 2003 року).

Вперше ОСОБА_2 був оглянутий на МСЕК 21.03.1996 року, висновком комісії йому встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності.

При огляді позивача на МСЕК 24.12.2003 року йому було первинно-повторно встановлено 65% стійкої втрати професійної працездатності з яких 20% - первинно, та 45 % - повторно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,суд першої дійшов обґрунтовано виходив з того, що у позивача право на звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди виникло 21.03.1996 року, коли йому за висновком МСЕК було встановлено 50% стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно до ст. 71 ЦК в редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних відносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, тобто строк позовної давності у позивача закінчився 21 березня 1999 року, тоді як позивач звернувся до суду 27 липня 2012 року, тобто після тринадцяти років з дня закінчення строку позовної даності. Заяви про поновлення строку позовної давності та поважних причин його пропуску позивач суду не надав.

Відповідно до ст. 80 ЦК України (1963 року) закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові.

Також суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині відшкодуванням моральної шкоди, завданої позивачу професійним захворюванням відповідно до акту П-4 від 14.11.2003 року, стійка втрата професійної працездатності встановлена висновком МСЕК від 24.12.2003 року, то дані виплати регулюються законодавством України, яке діяло на час виникнення зазначених спірних правовідносин, а саме п.1 «е» ст. 21, ч.3 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності відповідно до якого в обовязки Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України входило своєчасне та в повному обсязі відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоровя в вигляді страхової виплати в відшкодування моральної шкоди за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року в аспекті конституційного звернення положення ч.3 ст. 34 Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності слід розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди, спричиненої умовами виробництва, в окремому випадку тільки в випадку відсутності втрати потерпілим професійної працездатності.

Вказане положення не виключає обовязку Фонду відшкодовувати моральну шкоду, спричинену умовами виробництва, в інших випадках, коли здійснення права застрахованих на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, спричиненої умовами виробництва, повинно забезпечуватись Фондом на підставі ст.ст. 1,5,6,13,21 та частини 3 ст. 28 цього Закону всім потерпілим, в тому числі в випадку тимчасової, стійкої або повної втрати професійної працездатності.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на ст. 237-1 КЗпП України (яка набрала чинності лише з 12.01.2000 року), як правову підставу, якою передбачено відшкодування моральної шкоди та обґрунтовуючи свої позовні вимоги первинно-повторним висновком МСЕК від 24.12.2003 року, звернувся до суду з позовною заявою з одних і тих же підстав у липні 2012 року, що не передбачено чинним законодавством.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи ОСОБА_2 не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді: