АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2012 року суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Котушенко С.П.

суддів Петренко І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2011 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради, треті особи: Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора та комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права на спащину,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2005 року ОСОБА_3 звернувся до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом (а.с.270-277 т.1, 95-96 т.2) до ОСОБА_2 та виконавчого комітету Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради про визнання права на спащину. Позивач вказував на те, що домоволодіння по АДРЕСА_1 в м.Дніпропетровську належало його батькові ОСОБА_4, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року, спадкоємцями якого були вони з відповідачем, їх мати ОСОБА_5 та сестра ОСОБА_6

За взаємною домовленістю спадщину після смерті батька мала оформити на себе тільки мати, яка мешкала в зазначеному домоволодінні. Пізніше йому стало відомо, що в 1994 році свідоцтво про право на спадщину на домоволодіння нотаріусом було видано матері та брату в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати. Після її смерті вони з відповідачем прийняли спадщину. 21 жовтня 2003 року йому було видано свідоцтво про право власності на 20/300 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Пізніше він довідався про те, що за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого райвиконкомом 27 березня 2003 року, було зареєстровано право власності тільки на 20/100 частин домоволодіння. Вважає це свідоцтво нікчемним, оскільки воно видано на померлу особу, яка не могла його одержати та зареєструвати. Тому вже тільки з цих підстав, свідоцтва про право на спадщину за законом, видані після смерті ОСОБА_5 на їх з відповідачем ім'я повинні бути визнані недійсними, бо вони видані на майно, яке зареєстровано за спадкодавцем на підставі нікчемного свідоцтва про право власності.

Рішенням виконкому Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради №570 від 20 вересня 2002 року були узаконені самовільно збудовані будівлі в домоволодінні по АДРЕСА_1 та затверджено акт ідеальних часток співвласників, на підставі якого були видані свідоцтва про право власності на 20/100 частин домоволодіння матері ОСОБА_5 та на 80/100 частин - відповідачеві, хоча фактично відповідачем було здійснено будівництво тільки частини вказаних будівель, а саме: прибудови А2-1 (кухня 2-1 площею 16,2 кв.м.) та гаражів Л та М.

Посилаючись на невідповідність вимогам закону вказаного рішення виконкому, всіх зазначених свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на домоволодіння; на неправильне визначення розміру частин спадкового майна та незаконне позбавлення його права на частину спадщини; на неправомірність дій нотаріуса і порушення ним закону щодо вчинення нотаріальних дій, позивач просив:

- визнати недійсним рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради №570 від 20 вересня 2002 року в частині визнання за ОСОБА_2 права на прибудову А1-1(площею 15,2 кв.м), сараю Е, переустаткування приміщення в частину житлової кімнати площею 8,7 кв.м в домоволодінні по АДРЕСА_1, а також в частині затвердження акту ідеальних часток з визначенням частки ОСОБА_2 у розмірі 80/100 частин, а ОСОБА_5 - у розмірі 20/100 частини цього домоволодіння;

- визнати недійсними свідоцтво САА № 904010 від 27 березня 2003 року про право власності ОСОБА_5 на 20/100 частин нерухомого майна та свідоцтво САА № 904009 від 27 березня 2003 року про право власності ОСОБА_2 на 80/100 частин майна в домоволодінні по АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності цих осіб;

- визнати недійсними видані Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою свідоцтво ВАМ №329160 від 16 липня 2003 року про право на спадщину за законом ОСОБА_2 на 40/300 частин майна в домоволодінні по АДРЕСА_1 та свідоцтво ВАР № 063672 від 21 жовтня 2003 року про право на спадщину за законом ОСОБА_3 на 40/300 частин майна в цьому домоволодінні та скасувати державну реєстрацію їх прав власності;

- визнати недійсним видане Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою свідоцтво від 21 вересня 1994 року про право на спадщину за законом ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в частині визначення їх розмірів на успадковане нерухоме майно в домоволодінні по АДРЕСА_1 в м.Дніпропетровську;

- визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частку житлового будинку А-1 з житловою прибудовою А1-1 й прибудовами а-1 а1-1, а2 -1 житловою площею 51,4 кв.м., загальною площею 66,6 кв.м. та на 1/3 частку сарая Е, літнього душа Ж, гаража Л, навісу Н, вбиральні О, споруд 1-15 та замощення І в домоволодінні по АДРЕСА_1 в м.Дніпропетровську, залишивши у приватній власності ОСОБА_2 2/3 частки нерухомого майна у цьому домоволодінні.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2011року позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради №570 від 20 вересня 2002 року в частині затвердження акту ідеальних часток та визначення розмірів часток ОСОБА_2 і ОСОБА_5 в домоволодінні по АДРЕСА_1 у м.Дніпропетровську, визнано недійсним свідоцтво САА № 904010 від 27 березня 2003 року про право власності ОСОБА_5 на 20/100 частин нерухомого майна та свідоцтво САА № 904009 від 27 березня 2003 року про право власності ОСОБА_2 на 80/100 частин майна в домоволодінні по АДРЕСА_1 та скасовано державну реєстрацію права власності цих осіб. Визнано недійсними видані Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою свідоцтво ВАМ №329160 від 16 липня 2003 року про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_2 на 40/300 частин майна в домоволодінні по АДРЕСА_1 та свідоцтво ВАР № 063672 від 21 жовтня 2003 року про право на спадщину за законом ОСОБА_3 на 40/300 частин майна в цьому домоволодінні та скасувано державну реєстрацію їх права власності. Визнано недійсним видане Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою свідоцтво від 21 вересня 1994 року про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на нерухоме майно в домоволодінні по АДРЕСА_1 в м.Дніпропетровську. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину житлового будинку А-1 з житловою прибудовою А1-1 й прибудовами а-1 а1-1, а2 -1, жилою площею 36,2 кв.м, загальною площею 76,9 кв.м. та на 1/3 частину сараю Е, літнього душу Ж, гаража Л, навісу Н, вбиральні, споруд 1-15 та замощення І в домоволодінні по АДРЕСА_1 в м.Дніпропетровську .У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення, як незаконного та неогбгрунтованого, постановленого з порушенням норм матеріального та процесуального права і про ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, колегія суддів вважає апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

У відповідності зі ст.529 ЦК України 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

За правилами ст.548 цього Кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням.

Згідно зі ст.549 вказаного Кодексу спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько сторін ОСОБА_4, після чого відкрилася спадщина будинок по АДРЕСА_1 в м.Дніпропетровську. Спадкоємцями померлого була його дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_2, які на день смерті спадкодавця проживали в належному йому будинку, вступили в управління та володіння спадковим майном і, таким чином прийняли спадщину, а також син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_6, які спадщину не прийняли.

21 вересня 1994 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом на вказаний будинок ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради №570 від 20 вересня 2002 року було надано правомочності самовільному будівництву жилої та нежилих прибудов, господарських будівель, а також переустаткуванню приміщення в частину жилої кімнати в домоволодінні по АДРЕСА_1 та затверджено акт ідеальних часток співвласників за їх згодою, згідно якому ОСОБА_5 належить 20/100, а ОСОБА_2 - 80/100 частин домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 померла, а тому свідоцтво про право власності на вказані частини домоволодіння, було видано виконавчим комітетом Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради уже після її смерті, а саме 27 березня 2003 року.

Спадкоємцями померлої були її сини - сторони по даній справі, які у встановленому порядку прийняли спадщину, та донька ОСОБА_6, яка відмовилася від спадщини на користь відповідача.

16 липня 2003 року Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 після смерті матері на 40/300 частин домоволодіння по вул.Радісній, 4 в м.Дніпропетровську, а 21 жовтня 2003 року - ОСОБА_3 на 20/300 частин цього домоволодіння.

Задовольняючи частково вимоги позивача, суд виходив з того, що заява ОСОБА_5 про відмову від належної їй, як дружині померлого, частини майна була надана по закінченню строку, передбаченого ст.553 ЦК України 1963 року, а тому після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина лише на 1/2 частину спадкового майна і нотаріус повинен був видати особам, що прийняли спадщину, свідоцтва про право на 1/8 частку кожному, залишивши 2/8 частки спадщини відкритою для вирішення цього питання згідно закону.

З висновком суду погодитись на можна з огляду на таке.

У відповідності зі ст.553 ЦК України 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

З наданої Першою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи №491-94 на майно ОСОБА_4 (а.с.70-79 т.1) вбачається, що 20 вересня 1994 року ОСОБА_5 подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину де зазначила по те, що не претендує на отримання свідоцтва про право власності на частину спільного майна подружжя. На вказану заяву не поширюються правила ст.553 ЦК України 1963 року, оскільки вона не є заявою про відмову від спадщини.

Інших заяв ОСОБА_5 матеріали спадкової справи не містять, тому суд дійшов хибного висновку про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 тільки на 1/2 частину домоволодіння.

Визнавши, що після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняли тільки ОСОБА_5 та ОСОБА_2, суд не обґрунтував свого висновку щодо обов'язку нотаріуса видати кожному з них свідоцтво про право на 1/8 частку спадщини, залишивши 2/8 частки відкритою для вирішення цього питання згідно закону.

Задовольняючи позов в частині визнання за ОСОБА_3 права на спадщину після смерті батька, суд залишив поза увагою вимоги ст.548 ЦК України 1963 року про те, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, а матеріали справи таких даних не містять.

В своїй первісній позовній заяві ОСОБА_3 не заперечував проти неприйняття спадщини після смерті батька, вказуючи на те, що всі вважали, що успадкувати домоволодіння повинна мати.

В уточненій позовній заяві, поданій до суду в 2009 році в інтересах позивача ОСОБА_7, було поставлено питання про встановлення факту прийняття позивачем спадщини після смерті батька (а.с.270-277 т.1). Пізніше ОСОБА_7 відмовився від позову в даній частині (а.с.95-96 т.2), а тому судом дане питання не розглядалося.

Визнаючи частково недійсним рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради №570 від 20 вересня 2002 року, суд не врахував викладене, не прийняв до уваги те, що позивач не має права оспорювати будь-які дії, вчинені співвласниками домоволодіння та іншими особами на задоволення їх звернення, в тому числі й щодо узаконення самовільно збудованих та переобладнаних приміщень і споруд, зміни ідеальних часток співвласників та затвердження акту ідеальних часток, а тому у суду не було підстав для ухвалення такого рішення.

Ухвалюючи рішення в частині визнання недійсними свідоцтв про право власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на змінені частки домоволодіння, видані виконавчим комітетом Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради 27 березня 2003 року, суд не врахував, що питання про зміну ідеальних часток співвласників та затвердження акту ідеальних часток було вирішено за згодою співвласників домоволодіння. Проте за життя ОСОБА_5 вони не встигли отримати вказані свідоцтва, що позбавляло спадкоємців оформлення права на спадщину, а тому ці свідоцтва були видані після смерті ОСОБА_5 і прав спадкоємців вони не порушують.

При викладених обставинах ухвалене у справі рішення без змін залишатися не може і підлягає скасуванню з підстав передбачених п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 жовтня 2011 року скасувати. В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: