Справа № 2-217/11
Справа №0417/2-74/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 жовтня 2012 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Слюсар Л.П.

при секретарі Михайловій К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю ,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2010 року позивачка звернулася до Індустріального районного суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. В ході розгляду позовні вимоги неодноразово уточнювалися. Просила суд поділити набуте нею за час шлюбу з ОСОБА_3 майно, тобто визнати за нею ОСОБА_2 право власності на ? ідеальну частину житлового будинку 42, а за ОСОБА_1 визнати право власності на іншу ідеальну 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Варшавська, будинок 42, тобто визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_1 право власності на ? ідеальну частку житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Варшавська, будинок 42 за кожним та стягнути судові витрати по справі і витрати на правову допомогу у розмірі 2400 грн. Справа знаходилася в провадженні судді Мірошниченко Н.В., Галічий В.М.

Розпорядженням №3 від 25 липня 2011 року про призначення повторного автоматичного розподілу справ у звязку із переведенням судді Галічого В.М. на роботу на посаду судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, відповідно до Указу Президента України від 18 липня 2011 року №764/2011 цивільна справа автоматичним розподілом від 25.07.2011 року передана судді Слюсар Л.П.

В листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю. Справа знаходилася в провадженні судді Грищенко В.М.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2011 року під головування судді Грищенко В.М. були обєднані в одне провадження позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю з позовними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 просив суд визнати домоволодіння №42 по вул. Варшавській в м. Дніпропетровську його, ОСОБА_1 особистою приватною власністю. В своїй позовній заяві вказав, що 29 червня 1985 року він з відповідачкою зареєстрував шлюб. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2008 року шлюб між ними було розірвано. Фактично сімейно-шлюбні відносини вони припинили підтримувати 16 березня 2003 року, і з цього часу вони не відновлювали шлюбні відносини, не вели спільного господарства та не мали спільного сімейного бюджету, що встановлено рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2008 року у цивільній справі №2-1174/08 про розірвання шлюбу. На протязі всього подружнього життя з відповідачкою з 29.06.1985 року по 16.03.2003 року їх сімя розпадалася неодноразово через подружні зради відповідачки, але він дарував їй її неправильну поведінку, оскільки вони мали малолітніх дітей, яких треба було виховувати. 13 листопада 2001 року він за договором купівлі-продажу придбав домоволодіння №42 по вул. Варшавській у м. Дніпропетровську за 9022 грн. Відповідачка ніякого відношення до придбання будинку не мала. Він сам підшукував будинок, оглядав його, домовлявся з продавцем. ОСОБА_2 сказала, що її будинок не потрібний, вона проживати в ньому та відшукувати кошти на його придбання відмовляється. Спільних коштів на придбання будинку в їх сімї не було, тому він уклав договір позики з ОСОБА_4, який безпосередньо був присутній при підписанні договору купівлі - продажу від 13.11.2001 року домоволодіння №42 по вул. Варшавській в м. Дніпропетровську. Отже, кошти, що були сплачені за будинок продавцю та затрачені на оплату оформлення договору купівлі-продажу, він отримав в борг 09.11.2001 року у ОСОБА_4, що підтверджується розпискою від 09.11.2001 року. Згідно з умовами боргового зобовязання він отримав 13000 грн., які мав повернути за першою вимогою кредитора, а також мав сплачувати відсотки в розмірі 200 грн. щомісячно до повного повернення грошей. За час сумісного життя з відповідачкою він не повернув ОСОБА_4 а ні сам борг, а ні відсотки. Виконувати свої боргові зобовязання він почав лише весною 2004 року, вже після припинення шлюбних відносин з відповідачкою. Також він брав в борг у 2002 році у ОСОБА_4, ще 4500 грн. для оформлення підприємницької діяльності дружини і 3000 грн. на оплату навчання сина, які також ним не повернені. Відповідачка ніколи не оспорювала його право власності на вказане домоволодіння. Фактично, хоча домоволодіння №42 по вул. Варшавській у м. Дніпропетровську було придбано під час шлюбу з відповідачкою, але на його придбання не були витрачені спільні кошти з сімейного бюджету.

В судовому засіданні 25 квітня 2012 року позивачка та її представник підтримали свою позовну заяву та просили суд позов задовольнити, а в задоволені позовної заяви ОСОБА_1 просили відмовити. В подальшому в судові засідання не зявлялися. Про час і місце слухання справи позивачка повідомлялася як за місцем її реєстрації так і за місцем фактичного проживання, про що свідчать повідомлення про вручення.

Відповідач та його представник в судовому засіданні, позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в позові та задовольнити їх позовну заяву.

Ухвалою Індустріального районного суду м, Дніпропетровська від 09 жовтня 2012 року позовна заява ОСОБА_2 залишена без розгляду.

Свідок ОСОБА_5, дочка, розповіла про те, що з 1998 року по 2002 рік вона проживала у бабусі в Криму.

Свідок ОСОБА_6, син, розповів про те, що в літку 2001 року він приїхав від бабусі до батьків і став проживати з ними. ОСОБА_4 дав кошти для придбання будинку. До 28.04.2011 року він проживав в будинку. Батько 28.04.2011 року вигнав його з будинку.

Свідок ОСОБА_7, знайомий, розповів про те, що в 2002 році він познайомився з ОСОБА_1 ОСОБА_8 також знає. В лютому 2003 року він приходив в гості до ОСОБА_1, ОСОБА_8 в будинку не було, також не було її речей і ОСОБА_9 сказав, що дружина пішла від нього.

Свідок ОСОБА_4, знайомий, розповів про те, що знає ОСОБА_1 з 1999 року, який працював у нього. Також влітку на канікулах працював і син. Він оплачував їм зарплату. Вказав, що він особисто займався пошуком будинку для свого працівника, та надав йому в борг 13000 грн. для придбання будинку, також був присутній при нотаріальному оформлені договору. Частково повертати борг ОСОБА_1 став лише в 2004 році, тому документи на будинок були в нього. На сьогодні борг повністю погашено ОСОБА_1

Свідок ОСОБА_10, знайомий, знає сімю з 1997 року, його дружину бачив разів 3-4. З 2000 року ОСОБА_1 став працювати у ОСОБА_4, їх сімя орендувала житло тому ОСОБА_4 допоміг підшукати будинок. Вказав, що був присутній при передачі коштів в розмірі 13000 грн. на придбання будинку та написанні розписки. Під час будівництва в будинку ОСОБА_9 вже проживав з іншою жінкою.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.06.1985 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_1 ( дошлюбне прізвище Маікаєва) ОСОБА_8 було зареєстровано шлюб ( т.2 а.с.13 зв.). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2008 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано ( т.2 а.с.14). При розгляді встановлено, що подружні стосунки сторони припинили з березня 2003 року, з причини того, що відповідачка забрала свої речі, з донькою залишила сімю, заради іншого чоловіка та те що спору про розділ майна не має.

Згідно до п.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до Договору купівлі - продажу від 13 листопада 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_11, зареєстрованого у реєстрі за №3754 ОСОБА_1 купив жилий будинок №42 , що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул. Варшавська (т.2 а.с.17). Право власності зареєстровано в КП ДМБТІ ( т.2 а.с. 18-21) .

В судовому засіданні встановлено, про що не заперечували сторони, що коштів на придбання спірного будинку у сімї ОСОБА_1 не було, а тому кошти в розмірі 13000 грн. ОСОБА_1 взяв в борг у роботодавця ОСОБА_4, та став віддавати частково борг лише з 2004 року. Факт взяття ОСОБА_1 коштів в борг у сумі 13000 грн. у ОСОБА_4 для придбання житлового будинку підтвердили в судовому засіданні і свідки: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, позовні вимоги ОСОБА_12М. задоволені частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 основний борг за договором позики в розмірі 26500 грн. 00 коп., заборгованість по відсоткам 16800 грн. та судові витрати в розмірі 385 грн. 00 коп., а всього 43685 грн. В ході розгляду справи встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено 3 договори позики: 09.11.2001 року, 25.08.2002 року, 15.06.2004 року. 09 листопада 2001 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір позики . За договором позики ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 13000 грн. для придбання будинку, строк повернення коштів при першій нагоді. За користування коштами оплачуються відсотки 200 грн. щомісячно. Відповідно до розписки від 25.08.2002 року ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_4 4500 грн. для оформлення підприємницької діяльності дружини і 3000 грн. на оплату навчання сина, строк повернення коштів при першій можливості. За користування коштами оплачуються відсотки 100 грн. щомісячно . Відповідно до розписки від 15.06.2004 року ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_4 6000 грн., на придбання автомобіля, строк повернення при першій можливості. За користування коштами оплачуються відсотки 100 грн. щомісячно до погашення. ОСОБА_1 погашав відсотки за користування коштами і за період з вересня 2004 року по листопад 2008 року сплатив 17900 грн. Однак на даний час борг не погасив та відсотки не сплатив . Загальна сума боргу за трьома договорами позики склала 26500 грн.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року №11 вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання.

Пунктом 3 ч.1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини ( чоловіка) є майно, набуте нею ( ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно з зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю зясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Таким чином, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, та те, що спірний житловий будинок було придбано не за спільні кошти подружжя, а за кошти отримані в борг, фактичний розрахунок за придбання житлового будинку №42 по вул. Варшавській в м. Дніпропетровську Хямяляйнен ОСОБА_9 розпочато у 2004 році, після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, на сьогодні борг погашено, і в виплаті боргу відповідачка участі не приймала, про що не заперечувала сама відповідачка в судовому засіданні, тому суд приходить до висновку, що житловий будинок є особистою власністю ОСОБА_1 та позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись: Постановою Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжявід 21 грудня 2007 року №11, ст.22,28 КпШС, ст. ст. 60,63,68,69,70,71 СК України, ст. ст.3,7, 10, 11, 15, 60,61,88, 169, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати домоволодіння №42 по вул. Варшавській в м. Дніпропетровську особистою приватною власністю ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар