Справа № Провадження №22-ц-1208/12 22-ц/1090/1258/12 Головуючий у І інстанціїОСОБА_1
Категорія8Доповідач у 2 інстанції Семенцов
УХВАЛА

Іменем України

02 квітня 2012 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Савченка С.І.,

суддів: Семенцова Ю.В., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі: Білан К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 грудня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Обухівське РВ ГУ МВС України в Київській області, про усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження нерухомим майном шляхом зняття з реєстрації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи Обухівське РВ ГУ МВС України в Київській області, акціонерний банк «Правекс Банк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2011 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.07.2005 року між ОСОБА_2, ОСОБА_4 та нею був укладений договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Згідно договору відповідач ОСОБА_2 зобов'язалась звільнити квартиру та знятися з реєстрації до 14 липня 2005 року, проте за усною домовленістю між ними вони відтермінували цей строк до 14.07.2010 року. Вказувала, що на даний час відповідач зобов'язань не виконала. Позивач неодноразово пропонувала відповідачу виконати взяті на себе зобов'язання, але відповідач відмовляється їх виконувати, в звязку з чим просила усунути перешкоди у здійсненні права володіння, користування та розпорядження нерухомим майном шляхом зняття відповідача з реєстрації.

Відповідач в судовому засіданні подала зустрічний позов, де просила визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 01.07.2005 року. Вимоги мотивувала тим, що укладений з позивачем договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, його укладення було здійснене ОСОБА_2 з метою отримання банківського кредиту, який вона самостійно отримати не могла через відсутність довідки про доходи. 01.07.2005 року ОСОБА_3 отримала банківський кредит в сумі 19600 євро, передавши їй ці кошти, а грошей за вказану квартиру за договором купівлі-продажу вона не отримувала. Вважає, що даний договір є фіктивним, бо укладений без наміру створення правових наслідків і відповідно до ст. 234 ЦК України його слід визнати недійсним.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 грудня 2011 року первісний позов задоволено частково. Усунуто перешкоди у володінні та користуванні квартирою № 44 в будинку № 154 по вул. Київській в м. Обухові шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2. У задоволені зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, та, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити її зустрічний позов.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи первісний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач створює перешкоди позивачу як власнику спірної квартири в користуванні нерухомим майном. Оскільки на час розгляду справи належна позивачу квартира перебуває в іпотеці банку, а позивач просила усунути перешкоди в розпорядженні, володінні та користуванні квартирою № 44 будинку № 154 по вулиці Київській в місті Обухові Київської області, тому суд першої інстанції прийшов до висновку за необхідне усунути перешкоди позивача тільки в володінні та користуванні даною квартирою шляхом зняття відповідача з реєстрації в ній.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, оскільки він ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 липня 2005 року позивач на підставі договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Відповідно до п. 5 договору купівлі-продажу продаж квартири вчинено за 151500 грн., які отримані продавцями від покупця до підписання цього договору. Згідно п.12 договору купівлі-продажу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зобов'язувались звільнити квартиру та знятися з реєстрації до 14 липня 2005 року, що підтверджується копією договору (а.с.7-8,43-44). Через два тижні після укладення договору позивачка зареєструвала своє право власності на спірну квартиру в Обухівському БТІ, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.07.2005 року (а.с.9).

Також судом встановлено, що 01 липня 2005 року позивач отримала згідно кредитного договору №776-010/05Р кредит у сумі 19600 євро для споживчих потреб строком з 01 липня 2005 року по 01 липня 2020 року зі сплатою 10,5 відсотків, що підтверджується копією договору (а.с. 45-51). 01 липня 2005 року позивач уклала з АКБ «Правекс-Банк»договір іпотеки для забезпечення виконання кредитного договору №776-010/05Р, що підтверджується копією договору (а.с.52-60).

27 травня 2007 року померла мати відповідача ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 42).

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 16 ЦК України способами захисту прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, а тому суд першої інстанції, захищаючи права позивача, вважав за необхідне зняти відповідача з реєстрації в квартирі позивача.

За таких обставин з огляду на те що згідно договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_2 зобов'язалася звільнити квартиру та знятися з реєстрації до 14 липня 2005 року, проте на даний час не звільнила квартиру та не знялася з реєстрації, суд обгрунтовано захистив права позивачки як власника спірної квартири, задовольнивши позов частково.

На думку колегії суддів суд першої інстанції обгрунтовано відмовив в задоволенні зустрічного позову з огляду на відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторони при укладенні договору купівлі-продажу квартири визначили свої зобов'язання, тим самим вступили у відповідні цивільні правовідносини. В момент вчинення даного правочину сторони додержувалися вимог, встановлених ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, сторони бажали укласти цей договір, що підтверджується копією цього договору (а.с. 7-9).

Так, при укладанні спірного договору сторони мали необхідній обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин укладений між сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків - перехід права власності на нерухоме майно до позивача, тим самим договір був укладений відповідно до ЦК України, що вказує на його правомірність та безпідставність вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом.

Суд першої інстанції зазначає безпідставність вимог відповідача та вказує на те, що згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Укладений сторонами договір є договором купівлі-продажу, що відповідає ст. ст. 655, 656 ЦК України, згідно яких встановлено, що предметом даного договору можуть бути товар, який є у продавця на момент укладення договору; даний договір відповідно до ст.657 ЦК України повинен бути укладений у письмовий формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З укладеного договору вбачається, що його предметом є нерухоме майно - двокімнатна квартира АДРЕСА_3, договір укладений письмово, нотаріально посвідчений, що вказує на відповідність договору вимогам закону.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом після спливу строку позовної давності, зазначивши, що згідно 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорюваний договір був укладений сторонами 01 липня 2005 року, що визнається сторонами та не ставиться під сумнів, а до суду відповідач ОСОБА_2 із зустрічним позовом про визнання договору недійсним звернулася 15 листопада 2011 року (а.с. 36).

При цьому позивач за зустрічним позовом як в самому позові, так і в своїх поясненнях в судовому засіданні, зазначила, що про фіктивність договору вона знала під час укладення самого договору, але до суду про визнання його недійсним не зверталась, так як в цьому не було необхідності, а подала позов при визнанні договору недійсним, коли до неї з позовними вимогами звернулася ОСОБА_5

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що до зустрічного позову за заявою позивача застосовується загальна позовна давність.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що оспорюваний нею договір купівлі-продажу є фіктивним правочином і підлягає визнанню недійсним не грунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Апелянт ОСОБА_2 в тому числі не надала суду доказів наявності у позивача умислу на укладення фіктивного правочину. Позивач як сторона оспорюваного договору купівлі-продажу квартири заперечує його фіктивність. Така її позиція підтверджується наданими нею доказами, зокрема витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.07.2005 року, з якого вбачається, що через два тижні після укладення договору позивачка зареєструвала своє право власності на спірну квартиру в Обухівському БТІ (а.с.9), фактом передачі квартири в іпотеку банку на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором (а.с.45-60), а також укладала договори страхування належного їй майна (а.с.66, 68), уклала з КП ЖКК договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с.64-65).

Решта доводів апеляційної скарги, в тому числі щодо отримання позивачем кредиту для відповідача, не спростовують висновків суду про відсутність передбачених законом підстав для визнання правочину недійсним як фіктивного.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий

Судді