Справа №2-3 Головуючий у суді у 1 інстанції - Янова
Номер провадження 22-ц/1890/1413/12 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

26 червня 2012 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. , Маслова В. О. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 травня 2012 року

у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2,

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Тростянецького районного суду від 14 травня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 3 805,41 доларів США ( в еквіваленті складає 30 469 грн. 13 коп. ) за кредитним договором № 89165 СКЕВ від 19 вересня 2007 року та судові витрати: судовий збір 304 грн. 69 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «Приват Банк», яка з апеляційною скаргою не погодилась, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк», місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_2 не виконав зобов'язань за умовами кредитного договору, чим порушив права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача заборгованості по кредиту.

Такий висновок суду відповідає зібраним у справі доказам та ґрунтується на законі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між сторонами укладений кредитний договір № 89165 - CRED від 19 вересня 2007 року, за яким відповідач отримав строковий кредит у сумі 9 000 доларів США шляхом перерахування кредитних коштів на картковий рахунок, відкритий ПАТ КБ «Приватбанк» згідно умов вказаного кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 19 вересня 2009 року за графіком погашення кредиту та процентів, узгодженим сторонами.

Станом на 22 вересня 2009 року ОСОБА_2 мав заборгованість 3 805,41 доларів США, яка складається з:

3 270,73 доларів США - заборгованості за кредитом;

327,73 доларів США - заборгованості по відсотках за користування кредитом;

а також штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг:

31, 22 доларів США - штраф (фіксована частина);

179,72 доларів США - штраф (відсоткова складова).

На порушення умов кредитного договору позичальник ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, порушив зобовязання по своєчасному повернення кредиту та сплаті відсотків за користування грошовими коштами.

Рішенням Тростянецького районного суду від 10 грудня 2010 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Сумської області від 26 січня 2011 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору з тих підстав, що він укладений у іноземній валюті.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ч.1 ЦПК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 1054 ЦК України передбачає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом.

Ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач довів, що боржник допустив порушення зобовязань за договором кредиту, а тому у нього виникло право стягнути з нього всю суму кредиту та відповідних нарахувань за відсотками, штрафних санкцій. Відповідач не спростував доводів позивача про те, що допустив прострочення виконання боргових зобовязань за договором кредиту.

Посилання відповідача на те, що суд не дослідив дійсніть кредитного договору, не ґрунтуються на вимогах закону та інших нормативних актів, які регламентують спірні правовідносини в цій частині.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" термін «кошти» у цьому Законі вживається у значенні «гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент».

За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Конституція України не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, тобто обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія).

П. 5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає, що одержання індивідуальної ліцензії однією з сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Ч.2, п.3 ч.3, ч.9 ст. 47 та ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачають, що банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії; визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується; банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті.

Отже, вказані норми Закону надають банку право здійснювати операції і угоди з валютними цінностями, дозволяють банкам на власний ризик, при наявності ліцензії, проводити операції з кредитування, і не зобовязують банки брати на себе будь-які ризики, повязані з кредитуванням.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року N 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93.

Дії банку-позивача по наданню кредиту в іноземній валюті узгоджуються з приписами вказаного Положення.

Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року №483, надає право уповноваженим банкам використовувати іноземну валюту як засіб платежу без отримання індивідуальної ліцензії за умови, що банк є ініціатором або отримувачем за валютною операцією. Ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог п.п. "в" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Листом НБУ від 07 грудня 2009 року № 13-210/7871-22612 щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 вказаного Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, розяснено, що на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, а тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 вказаного Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою, і операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Отже, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Банк-позивач надав суду докази тому, що він має право на проведення валютних операцій, в тому числі шляхом залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, зокрема, і надання кредиту в іноземній валюті.

Банківська ліцензія, отримана банком, діє і вона не відкликана відповідно до підстав, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідність діяльності банку та укладеного між сторонами кредитного договору зазначеним вимогам закону та підзаконних нормативних актів встановлена і рішенням Тростянецького районного суду від 10 грудня 2010 року.

Необґрунтованими є і доводи відповідача щодо несправедливості покладення на нього валютних ризиків за договором кредиту.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статі 6, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.

Згідно ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», валютні курси встановлюються Національним банком за погодженням з Кабінетом Міністрів.

Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затверджене постановою правління НБУ від 12 листопада 2003 року № 496, визначає, що офіційний курс гривні до іноземних валют, в тому числі до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

З вказаного вбачається, що незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

При укладенні кредитного договору в іноземній валюті та взятті на себе зобовязань на підставі його умов сторони не мали підстав вважати, що валютний курс буде незмінним, повинні були враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом, який, виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, несе саме позичальник.

Не спростовують висновків суду і інші доводи апеляційної скарги.

Суд вірно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -