Справа № 2-36/11
РІШЕННЯ

Іменем України

"10" квітня 2012 р.

Іршавський районний суд

Закарпатської області

в складі:

головуючого - судді Золотар М.М.

при секретарі - Брич С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Іршава справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна та визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

15 січня 2010 року ОСОБА_1 звернувся в Іршавський районний суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розподіл спільного сумісного майна та визнання договору дарування недійсним.

Посилається на те, що з 07 жовтня 1995 року він перебував у шлюбі з відповідачкою. З весни 2009 року проживають окремо, не ведуть спільного господарства. -^

За час перебування у шлюбі ними за спільні кошти, спільною працею та спільними зусиллями було придбано майно:

1. автомобіль «Мерседес-Бенц-312», 1999 року випуску, д. р. н. АО 2003 АА, придбаний у 2004 році і зареєстрований у Іршавському ВРЕР ВДАІ 26.10. 2004 року;

2. автомобіль "Мерседес-Бенц-312", 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1, придбаний у 2005 році і зареєстрований у Іршавському ВРЕР ВДАІ 20.09.2005 року;

3. квартира АДРЕСА_1, придбана в 2004 році за 18 600 грн.;

4. приміщення свинарнику та огорожі бувшого підсобного господарства ВАТ «Іршавський агропромтранс»в м. Іршава по вул. Федорова, 29 «б», придбане в 2005 році по ціні 28 500 грн.

Всі угоди з приводу придбання вказаного майна сторони узгоджували і укладали спільно, але за домовленістю між собою і автомобілі, і квартиру, і свинарник реєстрували на відповідачку, тому у всіх документах власником майна зазначена саме вона. Жодних питань між ними з даного приводу не виникало, оскільки кожен вільно користувався і володів належним їм майном. Оскільки дружина значну частину часу перебувала за кордоном, то завжди залишала позивачу генеральну довіреність з якою він міг вільно користуватись належною власністю в інтересах їх обох.

Останнім часом час між сторонами виникли сімейні непорозуміння, проблеми в шлюбі, і, як наслідок, проблеми з приводу володіння спільним майном. Дружина забрала всі документи на спільне майно, не дає їх позивачу, обмежує у користуванні спільним майном.

Вартість всього спільного сумісного майна становить приблизно 200000 гривень, відповідно половина його, яка повинна належати ОСОБА_1, коштує біля 100 000 гривень.

В грудні-місяці минулого року позивач подав до суду позов про розлучення, після чого дружина в терміновому порядку, користуючись наявністю в неї всіх документів, за відсутністю його згоди, 31 грудня 2009 року зняла з обліку обидва автомобілі, що підтверджується довідкою із Іршавського ВРЕР ВДАІ.

Оскільки дружина самовільно, без згоди позивача, відчужила два автомобілі, що були спільною сумісною власністю, то їх вартість повинні враховуватися при поділі майна.

В ході розгляду справи про розподіл майна та після витребування судом із Мукачівського БТІ інвентарної справи на квартиру № 45/41 по вул. Д.Галицького (колишня Університетська, Дзержинського) позивачу стало відомо про те, що вказана квартира, яка є предметом спору, під час судового розгляду, а саме 17 травня 2011 року, без його відома та без йоєї згоди, була відчужена відповідачкою на підставі договору дарування її рідному братові ОСОБА_3.

Вказаний договір дарування вважає незаконним.

У свою чергу ОСОБА_2, достовірно знаючи про те, що з приводу розподілу спільно нажитого майна, до якого відноситься і квартира № 45/41 по вул. Д.Галицького, таємно, утаївши від нотаріуса інформацію про те, що з приводу даної квартири існує судовий спір, з метою позбавлення можливості отримати дану квартиру в рахунок належної позивачу частки зі всього спільного майна, незаконно уклала зі своїм рідним братом договір дарування.

Доказами наведеного є матеріали даної справи про особисту участь ОСОБА_2 у справі про розподіл спільного сумісного майна /а. с. 43, 46,51/, а також її заяви до суду у справі /а.с.59, 66, 70, 79/ із яких слідує, що ОСОБА_2 добре знала про справу, знала про суть позовних вимог, які полягали у проханні поділити спільно нажите майно таким чином, щоб у його власності залишалась квартира в м. Мукачеве.

Доказами того, що ОСОБА_2 при укладанні договору дарування свідомо і навмисно ввела в оману нотаріуса, є п. 6 Договору, де зазначено, що «дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору щодо відчужуваної квартири не ведуться судові спори».

Згідно п. 9 оскаржуваного договору «сторони наполягли на посвідченні цього Договору без отримання інформації про відсутність або наявність прав третіх осіб на предмет договору». Вказаний факт свідчить про умисні дії обох сторін.

Доказом свідомих та умисних дій обох сторін договору є зміст п. 12 Договору, де зазначено, що «ми, дарувальник та обдарований стверджуємо один одному та всім зацікавленим сторонам, що при укладанні договору відсутній будь-який обман чи приховування фактів».

Таким чином, дарувальник ОСОБА_2 свідомо приховала від нотаріуса наявність судової справи щодо відчужуваної квартири і разом зі своїм братом ОСОБА_3 - обдарованим, з метою обманула його при укладанні договору.

Вартість подарованої квартири, як ціна позову, згідно договору дарування становить 39129 гривень.

Просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 /колишня Університетська та Дзержинського/ в м. Мукачево, укладений 17 травня 2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, що посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського МНО ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрацію вказаного договору дарування.

Провести розподіл спільного сумісного майна і виділити позивачу, визнавши за ним право власності на свинарник із огорожею по вул. Федорова, 29 «б»в м. Іршава; квартиру АДРЕСА_3.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 в судове засідання не зявилися, а подали заяви, яким позов підтримали, просять його задовольнити з мотивів, наведених у ньому, а справу розглянути в їх відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, причини неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Тому суд у відповідності до ст. 169 ЦПК України розглянув справу в їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні належними доказами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі із 07 жовтня 1995 року.

За цей час ними було придбано майно:

1. автомобіль «Мерседес-Бенц-312», 1999 року випуску, д. р. н. АО 2003 АА, придбаний у 2004 році і зареєстрований у Іршавському ВРЕР ВДАІ 26.10. 2004 року;

2. автомобіль "Мерседес-Бенц-312", 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_1, придбаний у 2005 році і зареєстрований у Іршавському ВРЕР ВДАІ 20.09.2005 року;

3. квартира АДРЕСА_1, придбана в 2004 році за 18 600 грн.;

4. приміщення свинарнику та огорожі бувшого підсобного господарства ВАТ «Іршавський агропромтранс»в м. Іршава по вул. Федорова, 29 «б», придбане в 2005 році по ціні 28 500 грн.

31 грудня 2009 року ОСОБА_2 зняла з обліку обидва автомобілі, що підтверджується довідкою із Іршавського ВРЕР ВДАІ.

Однак до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, тому відчужені два автомобілі, що були спільною сумісною власністю, предметом спору бути не можуть.

Разом з тим в ході розгляду справи про розподіл майна та після витребування судом із Мукачівського БТІ інвентарної справи на квартиру № 45/41 по вул. Д.Галицького (колишня Університетська, Дзержинського) позивачу стало відомо про те, що вказана квартира, яка є предметом спору, під час судового розгляду, а саме 17 травня 2011 року, без його відома та без його згоди, була відчужена відповідачкою на підставі договору дарування її рідному братові ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 60 СК України, ст. 368 ч. 3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст. 68 ч. 2 Сімейного Кодексу України розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою.

За таких обставин суд приходить до висновку, що договір дарування квартири, яка є обєктом права спільної сумісної власності, вчинений відповідачкою ОСОБА_2 без відповідних повноважень в силу ч.4 ст. 369 ЦК України слід визнати недійсним.

Під час розгляду справи судом призначалася будівельна судово-технічна експертиза, яка повинна була вирішити питання про вартість спільного сумісного майна, однак така не проведена у звязку з відмовою позивача, тому встановити його дійсну вартість не представляється можливим.

За таких обставин суд приходить до висновку про неможливість реального розподілу спільного сумісного майна,

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 367, 368 та 369 ст.ст. 60-69 СК України, суд,

Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2 /колишня Університетська та Дзержинського/ в м. Мукачево, укладений 17 травня 2011 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського МНО ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №941 17.05.2011 року недійсним.

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: М. М. Золотар