Справа № 2ц-24/11 Провадження № 22-ц/290/298/2012Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 27 Доповідач: Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2012 м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Іванюка М.В., Камзалова В.В., з участю секретаря Руденко О.М, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 6 липня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним внесення змін до договору про іпотечний кредит щодо підняття процентної ставки та його окремого положення, недійсними правочинів, зобовязання кредитора повернути незаконно одержані кошти на їх виконання та у корегуванні кредитних зобовязань позичальника у бік їх зменшення за договором про іпотечний кредит,

встановила:

В червні 2010 року ОСОБА_2 звернулась до суду з цим позовом, відповідно до якого просила визнати недійсними:

-внесення змін до договору про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року щодо підняття процентної ставки;

-пункт 2.1.3 договору про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року;

-кредитний договір № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року;

-додаткові угоди до договору про іпотечний кредит № VICWG 8 та кредитного договору № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року;

-договорів страхування майна № VICWG 8 і особистого страхування № VICWLК НОМЕР_1 від 17 квітня 2008 року;

визнати щомісячним (ануїтентним) платежем за договором про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року 1998,31 грн.; зобовязати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити, починаючи з 17 квітня 2008 року, відповідне коригування кредитних зобовязань позичальника ОСОБА_2 у бік їх зменшення за договором про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» її користь:

-250,64 грн. сплачених на виконання кредитного договору № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року;

-1317,80 грн. сплачених на виконання додаткової угоди від 1 вересня 2008 року до кредитного договору № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року;

-62889,89 грн. сплачених на виконання додаткової угоди від 1 вересня 2008 року до договору про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року.

Заочним рішенням Барського районного суду Вінницької області від 6 липня 2011 року у справі №2-24/11 вказаний позов задоволено повністю.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із такого.

Стосовно підстав визнання недійсним внесення змін до договору про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року щодо підняття процентної ставки: не взяття ЗАТ КБ «ПриватБанк» до уваги кредитоспроможності ОСОБА_2; відсутності передбачених Законом і договором підстав для збільшення відсоткової ставки; направленням листа про зміну відсоткової ставки не протягом семи календарних днів з дати її зміни.

Відносно підстав визнання недійсним пункту 2.1.3 договору про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року: покладення ЗАТ КБ «ПриватБанк» на позивачку жорсткого обовязку, як умови видачі кредиту (здійснення особистого страхування на користь кредитора протягом дії кредитних зобовязань) та, як наслідок, створення істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на її шкоду (щорічне понесення позичальником додаткових матеріальних затрат до припинення дії договору про надання споживчого кредиту).

Щодо підстав визнання недійсним кредитного договору № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року: використання ЗАТ КБ «ПриватБанк» нечесної підприємницької практики (введенням споживача в оману) неповідомлення ОСОБА_2 з боку ЗАТ КБ «ПриватБанк» у письмовій формі про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору, не зазначення у даному правочині сукупної вартість кредиту, абсолютного значення подорожчання кредиту, виду і предмету кожної супутньої послуги, яка надається споживачу та обґрунтування вартості такої послуги; не врахуванням ЗАТ КБ «ПриватБанк» дійсної волі позивачки при даних відносинах (бажання отримати нею від ЗАТ КБ «ПриватБанк» лише 150000,00 грн. на придбання нерухомості із сплатою 15,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом); не настання реальних і обумовлених договором правових наслідків (не отримання нею від ЗАТ КБ «ПриватБанк» у передбаченому кредитним договором розмірі та на умовах грошових коштів (кредиту)) та незаконним заволодінням ЗАТ КБ «ПриватБанк» її майном (отримання щомісячно 62,66 грн.).

Стосовно підстав визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит № VICWG 8 та кредитного договору № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року: використання ЗАТ КБ «ПриватБанк» нечесної підприємницької практики (введенням споживача в оману) неповідомлення ОСОБА_2 у письмовій формі про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, про понесення нею валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, про методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, не зазначення у даному правочинні сукупної вартості кредиту, абсолютного значення подорожчання кредиту, виду і предмету кожної супутньої послуги, яка надається споживачу та обґрунтування вартості такої послуги; встановлення ПАТ КБ «ПриватБанк» у додаткових угодах до кредитних договорів несправедливих положень, включаючи ціну договорів; неотримання ПАТ КБ «ПриватБанк» від чоловіка позивачки та поручителя письмової згоди на укладення додаткових угод до договору про іпотечний кредит та кредитного договору; вираження зобов'язання позичальника у іноземній валюті (доларах США), а не у грошовій одиниці України гривні і використання готівкової іноземної валюти (доларів США), як платіжного засобу за додатковими угодами до договору про іпотечний кредит; не врахування ПАТ КБ «ПриватБанк» дійсної її волі при даних відносинах (бажання забезпечення менших фінансових зобовязань при укладенні додаткових угод до договору про іпотечний кредит та кредитного договору; незаконного заволодіння ПАТ КБ «ПриватБанк» її майном (отримання готівкою щомісяця в сумі 582,00 дол. США за додатковою угодою до договору про іпотечний кредит та 18,0 дол. США за додатковою угодою до кредитного).

Відносно підстав визнання недійсними договорів страхування майна № VICWG 8 і особистого страхування № VICWLК НОМЕР_1 від 17 квітня 2008 року: порушення письмової форми страхових договорів; не врахування дійсної волі позивачки при даних відносинах (бажання забезпечення на страхових договорах оригіналу підпису та печатки від страховика) та не настання реальних і обумовлених правових наслідків (неможливості у разі настання страхового випадку здійснення ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» страхового відшкодування).

Не погодившись з рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Ч.ч.1,2 ст.303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги вимог, заявлених ОСОБА_2 в суді першої інстанції, та заперечень, зазначених ПАТ КБ «ПриватБанк» у заяві про перегляд заочного рішення, із посиланням на докази на обґрунтування цих заперечень (п.4 ч.2 ст.229 ЦПК України).

Згідно з п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках.

П.3 ч.4 ст.11 цього Закону передбачав, що про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Відповідно до п.п. в) п. 8.9 договору про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року кредитор відповідно до умов договору може змінити розмір відсоткової ставки в сторону збільшення у разі здійснення поточних коливань відсоткових ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ; підвищення ставки за кредитами кредиторів України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); підвищення ставки більш ніж на 3 відсоткових пункти за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду відсоткової ставки.

Листом №20.1.3.2/6-8063 від 26 червня 2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» поінформувало ОСОБА_2, що укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і нею договір про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року є тристороннім (третя сторона Державна іпотечна установа (ДІУ)) та розмір відсотків за даним кредитом обумовлений зобовязанням ДІУ. Також у цьому листі констатовано, що в звязку з відмовою ДІУ рефінансувати видані ЗАТ КБ «ПриватБанк» іпотечні кредити, банк вимушений підвищити, починаючи з 15 серпня 2008 року розмір процентної ставки до 2,09 % (двох цілих девять сотих відсотка) у місяць (25,08 % (двадцять пять цілих вісім сотих відсотка) у рік за договором про іпотечний кредит.

З огляду на викладене, підстави, якими ЗАТ КБ «ПриватБанк» керувався при піднятті процентної ставки відповідно до листа №20.1.3.2/6-8063 від 26 червня 2008 року не закріплені у діючому законодавстві України та необумовлені договором про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року, а тому відповідно і не надають кредитодавцю право вносити в односторонньому порядку зміни до правочину щодо збільшення розміру відсоткової ставки.

Крім того, лист №20.1.3.2/6-8063 від 26 червня 2008 року про зміну відсоткової ставки направлено не протягом семи календарних днів з дати її зміни, як того вимагає законодавство України.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду в частині визнання недійсним внесення змін до договору про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року щодо підняття процентної ставки колегія суддів не вбачає.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.1051 ЦК України (зазначений параграф 1 глави) позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Апелянтом не надано суду належних і допустимих доказів (розрахункового документу) про одержання ОСОБА_2 у передбаченому кредитним договором № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року розмірі та на умовах грошових коштів кредиту.

Наведений ПАТ КБ «ПриватБанк» у апеляційній скарзі ордер-розпорядження №1 про видачу (довгострокового кредиту) від 17 квітня 2008 року, як доказ одержання ОСОБА_2 грошових коштів відповідно до кредитного договору № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року не може бути взятий судом до уваги, оскільки цей розрахунковий документ не стосуєтьсь даного правочину, а є доказом отримання ОСОБА_2 грошових коштів за іншим правочином - договором про іпотечний кредит № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року.

Таким чином колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення в частині визнання недійсним кредитного договору № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Пункт 2.5. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168 передбачає, що банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Апелянтом не надано суду належних і допустимих доказів (бюлетеня, довідки, повідомлення тощо) про інформування ОСОБА_2 про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредитів перед укладенням додаткових угод до договору про іпотечний кредит № VICWG 8 та кредитного договору № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року.

Крім того, дані валютні додаткові угоди не містять детальний розпис загальної вартості кредитів для споживача.

Наведені ПАТ КБ «ПриватБанк» у апеляційній скарзі Додатки №1, як доказ інформування ОСОБА_2 у письмовій формі про понесення нею валютних ризиків під час виконання зобов'язань за оспорюванними додатковими угодами не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки ці інформаційні документи не стосуються даних правочинів, а відносяться до інших (попередніх) правочинів договору про іпотечний кредит № VICWG 8 та кредитного договору № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року.

Таким чином висновок суду першої інстанції про недійсність цих додаткових угод також є правильним.

Колегія суддів відхиляє доводи представника відповідача про те, що суд першої інстанції визнав недійсними неукладені додаткові угоди до договору про іпотечний кредит № VICWG 8 та кредитного договору № VICWG 8 від 17 квітня 2008 року, датою укладення яких у позові зазначено 1 вересня 2008 року, а не 2 вересня 2008 року, коли вони насправді були підписані сторонами, тому що на ці обставини відповідач ні у заяві про перегляд заочного рішення, ні в апеляційній скарзі не посилався, представник АПТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні суду апеляційної інстанції визнав, що подані в якості доказу позивачкою додаткові угоди від 1 вересня 2008 року за змістом ідентичні угодам від 2 вересня 2008 року, виконані вони були саме відповідачем і надані позивачці для ознайомлення, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що помилка позивачки у зазначенні дати укладення цих угод значення для правильного вирішення справи не має, а зазначення в резолютивній частині рішення про визнання цих угод недійсними саме з 1 вересня 2008 року, носить характер описки і може бути виправлено судом першої інстанції.

Разом з тим, як на підставу визнання цих правочинів недійсними суд першої інстанції посилався також на порушення вимог ст.65 СК України через неотримання згоди на їх укладення чоловіком позивачки.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна, тому що положення цієї статті регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного з подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обовязків для другого з подружжя, а лише позичальника як сторони договору (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Крім того, згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в України іноземної валюти. Таких обмежень не міститься і в ст.192 ЦК України, яка вказує, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.19 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»).

Щодо вимог п.п.«в» п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством України не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті, у звязку з чим ця норма також застосуванню до спірних правовідносин не підлягала.

Ч.1 ст.998 ЦК України встановлено, що договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.2 ст.981 ЦК України у разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним.

Ч.3 ст.207 ЦК України передбачено, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» не надано суду належних і допустимих доказів (письмової згоди сторін на використання факсимільного відтворення підпису та печатки) про додержання письмової форми договорів страхування майна № VICWG 8 і особистого страхування № VICWLК НОМЕР_1 від 17 квітня 2008 року.

Наведені ПАТ КБ «ПриватБанк» у апеляційній скарзі доводи щодо додержання ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» загальних вимог, необхідних для чинності правочину не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки не відповідають дійсності.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування чи зміни рішення суду в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 316, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Барського районного суду Вінницької області від 6 липня 2011 року у цій справі змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення посилання на ст.65 СК України та Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 19 лютого 19993 року, як на правові норми, на підставі яких вирішено справу.

В іншій частині заочне рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Оригіналу відповідає