Справа №
Провадження №22-ц-1846/12
Головуючий у І інстанціїОСОБА_1
Категорія44Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

20 березня 2012 року

м. КиївКолегія суддів Судової палати у цивільних справах

Апеляційного Суду Київської області в складі:

головуючого ОСОБА_3,
суддів:

за участю секретаря:ОСОБА_2, ОСОБА_4,

ОСОБА_5,розглянувши в судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2012 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 02.08.2003 року по 12.04.2008 року перебував з відповідачем ОСОБА_8 в зареєстрованому шлюбі, за час якого, 31.03.2006 року, на підставі договору купівлі-продажу було придбано земельну ділянку площею 0.0768 га. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: с. Вишеньки. Бориспільського р-ну. Київської обл., кадастровий номер :01:015:0113.

22.08.2009 року відповідач ОСОБА_8 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 920628, а в подальшому 27.08.2009 року без згоди позивача, уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з відповідачем ОСОБА_6 В звязку з чим позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27.08.2009 року, визнавши за ним право власності на 1/2 частину даної земельної ділянки.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2012 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.0768 га. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: с. Вишеньки. Бориспільського р-ну, Київської обл., кадастровий номер :01:015:0113. від 27.08.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу ОСОБА_9 Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0.0768 га. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: с. Вишеньки, Бориспільського району Київської обл., кадастровий номер :01:015:0113. Стягнуто з ОСОБА_8, ОСОБА_6 солідарно на користь ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 668 гри. 60 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення процесу в розмірі 120 грн.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким визнати відповідача ОСОБА_6 добросовісним набувачем, як таку, що згідно закону набула право власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 27.08.2009 року через порушення судом норм матеріального права та неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що суд першої інстанції не надав оцінки фактам, якими обґрунтовувалися заперечення та не прийняв заходів для встановлення обставин, які мають значення для справи. Крім того, суд першої інстанції не застосував положення ст. ст. 330, 388 ЦК України, відповідно до яких відповідач ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки і відповідно така земельна ділянка не може бути витребувана.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач та відповідач - ОСОБА_8 з 02.08.2003 року до 12.04.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами. (а.с. 8-9, 102-103).

Під час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2006 року подружжям було придбано земельну ділянку площею 0,0768 га. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: с. Вишеньки, Бориспільського р-ну. Київської обл., кадастровий номер :01:015:0113.

22.08.2009 року відповідач ОСОБА_8 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 920628, а в подальшому 27.08.2009 року без згоди позивача, уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки з відповідачем ОСОБА_6

Відповідно до ст. 89 ЗК України у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема, подружжя. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або законом.

Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 2-5 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Таким чином, на момент укладання договору купівлі-продажу від 27.08.2009 року відповідач ОСОБА_8 зобовязана була отримати письмову і нотаріально посвідчену згоду позивача на відчудження спільної земельної ділянки.

Доводи апелянта, що судом не встановлено момент припинення шлюбу між позивачем та відповідачем ОСОБА_8, що свідчить про неправильність встановлення судом обставин, які мають значення для справи є безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 де зазначено, що підставою реєстрації розірвання шлюбу була спільна заява від 11.03.2008 року, а датою реєстрації розірвання шлюбу є 12 квітня 2008 року.

Крім того, посилання відповідача ОСОБА_6 на порушення судом норм матеріального права з підстав не застосування положень ст. ст. 330, 388 ЦК України, оскільки вона є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, а тому така земельна ділянка не може бути у неї витребувана, також не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ст. 388 ЦК якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Приймаючи до уваги наведене колегія суддів приходить до висновку, що земельна ділянка вибула з володіння позивача не з його волі, а тому відповідно до вимог ст. 388 ЦК України може бути витребувана у добросовісного набувача.

Крім того, прохання відповідача ОСОБА_6 про ухвалення нового рішення у справі, яким визнати її такою, що вона, як добросовісний набувач набула право власності на придбану спірну земельну ділянку не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки таке питання у суді першої інстанції не ставилось та будь-яких зустрічних позовних вимог у справі заявлено не було.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, рішення суду відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому вимоги апелянта не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Яворський М.А.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_2