Дата документу: 28.02.2012
Справа № 2-1347/11
Номер провадження 2/818/255/2012
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2012 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Рибалко Н.І., при секретарі Косатій М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання правочину недійсним внаслідок помилки. У позовній заяві вказує, що на підставі ордеру № 749 від 08 лютого 1991 року, виданого виконавчим комітетом Запорізької міської ради, ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком вселилася в двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. В 1999 році її чоловік помер. Після смерті чоловіка вона залишилася проживати сама в вище зазначеній квартирі. До 2004року вона проживала одна в зазначеній квартирі, матеріально її постійно підтримував її син, який проживав за межами м. Запоріжжя. В місті проживає її донька, з якої в неї ще за життя чоловіка були дуже напружені стосунки. В 2004 році в віці 73 років незважаючи на цілу низку вікових захворювань в неї загострилося захворювання очей. Вона стала багато бачити. У сина не було можливості переїхати та проживати з нею, і тому на прохання своєї доньки, вона пустила проживати до себе свою онуку ОСОБА_2, відповідачку по справі. Через деякий час, донька вмовила її зареєструвати онуку в своєму житлі, посилаючись на те, що це полегшить сторонній догляд за нею та значно полегшить оплату за комунальні послуги. На що ОСОБА_1 погодилася. Реєструючи онуку в своїй квартирі ні яких негативних наслідків від цього не відчувала. З самого початку реєстрації онучка ОСОБА_2 ніяким чином їй не допомагала, ні доглядом, ні оплатою за комунальні послуги, вона жодного дня не проживала в її квартирі. В літку 2005 року в неї погіршився зір, вона не могла ходити на вулицю без сторонньої допомоги. Від сусідів та з засобів масової інформації вона дізналася, що має можливість приватизувати квартиру. Відповідачкою ОСОБА_2 було запропоновано допомогти їй приватизувати квартиру, на що вона погодилася. В липні 2005 року коли були готові документи на приватизацію, відповідачка сказала що їй потрібно підписати деякі аркуші на житлово-комунальній дільниці, чим надати згоду на приватизацію квартири. Відповідачка відвела її до житлово-комунальної дільниці, де були підписані папери, на підставі яких двокімнатна квартира № 138 у будинку № 39 в по вул. 40 років Радянської України в м. Запоріжжя буде приватизована нею та вона буде її одноособовою власницею. В лютому 2008 року позивачка ще раз підняла питання до відповідачки щодо проживання, догляду за нею та оплати за житло та комунальні послуги, наголосивши, що вона не виконує вищезазначених домовленостей, літом їй стало відомо зі слів відповідачки, що Ѕ частка квартири приватизована також і на ОСОБА_2, тобто вона є співвласницею її квартири. Зніматися з реєстрації з житла ОСОБА_1 відповідачка не бажає, проживати разом із нею теж, переоформляти Ѕ частки квартири на неї не бажає. Позивачка вважає помилкою свої дії, щодо укладення правочину, щодо приватизації квартири АДРЕСА_2. Враховуючи її похилий вік, незадовільний стан здоровя та неправильне сприйняття нею істотних обставин правочину, а саме приватизації власного житла, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. На підставі викладеного ОСОБА_1 просить визнати недійсним рішення ОСОБА_3 районної адміністрації Запорізької міської ради № 911 від 20.07.2005р. та недійсним свідоцтво на право власності на житло № 911 від 20.07.2005 року, видане ОСОБА_3 районною адміністрацією Запорізької міської ради, яке посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, належить на праві спільної власності в рівних долях громадянам: ОСОБА_1 Ѕ частина, ОСОБА_2 Ѕ частина.

14 лютого 2011 року від представника позивача який діє на підставі довіреності ОСОБА_4 надійшла уточнена позовна заява, в який він просить визнати недійсним рішення ОСОБА_3 районної адміністрації Запорізької міської ради № 911 від 20.07.2005р. та недійсним свідоцтво на право власності на житло № 911 від 20.07.2005 року, видане ОСОБА_3 районною адміністрацією Запорізької міської ради, яке посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, належить на праві спільної власності в рівних долях громадянам: ОСОБА_1 Ѕ частина, ОСОБА_2 Ѕ частина та скасувати рішення ОСОБА_3 районної адміністрації Запорізької міської ради № 911 від 20.07.2005р., видане ОСОБА_3 районною адміністрацією Запорізької міської ради, в частині, що Ѕ частини квартири АДРЕСА_4 належить на праві спільної власності ОСОБА_2.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_4, ОСОБА_5 позов підтримали, наполягаючи на обставинах та підставах викладених у позовній заяві. Просять позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_2 позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що з 2004 року вона постійно підтримувала та допомагала свої бабусі ОСОБА_1, давала їй грошові кошти. Пояснила, що влітку 2005 року позивачка ОСОБА_1 сама звернулася до неї з проханням допомогти оформити приватизацію квартири. Під час підписання паперів про приватизацію, позивачці було відомо вона оформлює право власності на себе та на ОСОБА_7 Твердження позивачки, про те, що вона не мешкала разом з нею та не підтримувала її ні морально ні матеріально вважає не правдивими. Представник відповідача ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_7 просили відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 районної адміністрації Запорізької міської ради до судового засідання не зявився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача ОСОБА_3 районної адміністрації Запорізької міської ради та ухвалити рішення на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 749 від 08 лютого 1991 року, виданого Виконавчим комітетом Запорізької міської ради, ОСОБА_1 разом зі своїм чоловіком вселилася в двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.(а.с.8) В 1999 році її чоловік помер.

Згідно з розпорядженням голови ОСОБА_3 районної адміністрації № 911 від 20.07.2005 р. за заявою ОСОБА_1 квартира № 138 в будинку № 39 в по вул.40 років Радянської України в м.Запоріжжя передана у спільну часткову власність у рівних долях Ѕ частини квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло № 911 від 20.07.2005 р. квартира № 138, в будинку № 39 в по вул. 40 років Радянської України в м. Запоріжжя належить на праві спільної часткової власності в рівних долях: ОСОБА_1 Ѕ частини, ОСОБА_2 1/2 частини.

Згідно з договором дарування частини квартири від 24.12.2007 року, посвідченого державним нотаріусом 7-ї Запорізької державної нотаріальної контори ОСОБА_8, ОСОБА_1 подарувала Ѕ частину квартири № 138 в жилому будинку № 39 „В по вул.40 років Радянської України в м.Запоріжжя ОСОБА_5

Позивачка вважає помилкою свої дії, щодо укладення правочину, щодо приватизації квартири АДРЕСА_2. Враховуючи її похилий вік, незадовільний стан здоровя та неправильне сприйняття нею істотних обставин правочину, а саме приватизації власного житла, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право на приватизацію квартир державного житлового фонду із використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир ( будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється у спільну сумісну або частковому власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі ( будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, втому числі тимчасово відсутніх , за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири ( будинку) житлового приміщення у гуртожитку. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд дійшов висновку, що підстави для визнання недійсним розпорядження органу приватизації № 911 від 20.07.2005 року відсутні, заява на приватизацію квартири подавалася особисто ОСОБА_1, з заначенням члена сімї ОСОБА_2, яка згідно з довідкою КП „ВРЕЖО № 13 від 04.06.2005 року була зареєстрована в спірній квартирі та згідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»мала право на приватизацію квартири.

Згідно з приписами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення ЦК України розуміє помилку в характері (природі) правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду.

П.19 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року №9 визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обовязок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Позивач не надала жодного доказу на підтвердження того, що здійснюючи оспорюваний правочин, вона помилялась до обставин, які мають істотне значення, внаслідок чого позовні вимоги є недоведеними, та не підлягаючими задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 районної адміністрації Запорізької міської ради про визнання правочину недійсним внаслідок помилки залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Н.І.Рибалко