Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа №1407/260/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2012 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої - судді Старжинської О.Є., при секретарі - Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську позовну заяву ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства "АІСЕ Україна" про захист прав споживачів, визнання недійсною угоди, стягнення сплачених за угодою грошових сум, -

ВСТАНОВИВ:

16.11.2011 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства "АІСЕ Україна" про захист прав споживачів, визнання недійсною угоди укладеної 27.06.2007 року, стягнення сплаченої за угодою грошової суми 20680,69 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що по умовам вказаного договору, Додатку №1 та Додатку №2, які є невідємними частинами угоди, він мав намір придбати транспортний засіб, вносячи авансовий та щомісячні платежі (внески) у порядку та на умовах передбачених угодою, а відповідач виступав виконавцем адміністративних послуг системи Автоплан спрямованих на придбання вказаного автомобіля в групах покупців.

Посилаючись на те, що умови укладеної угоди порушують його права споживача, оскільки є несправедливими, суперечать вимогам статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив з цієї підстави позов задовольнити, застосувавши двосторонню реституцію при визнання угоди недійсною.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, змінивши їх правову підставу і вказав на те, що відповідач надаючи по суті укладеного договору фінансові послуги, які підпадають під визначення, що міститься в пункті 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» згідно з статтею 34 цього Закону не мав ліцензії на здійснення такої діяльності і відповідно укладений договір в силу статті 227 Цивільного Кодексу України є нікчемний, не потребує визнання його судом недійсним і просив разом з тим позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, суду надав письмове заперечення в яких позов не визнає і вказує на невірне тлумачення позивачем суті укладеної угоди та діючого законодавства, що регулює виниклі правовідносини. Відповідач не є фінансовою установою і не надавав позивачу фінансової послуги і відповідно його діяльність не потребувала ліцензуванню, прийняті 02.06.2011 року зміни до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» набули чинності з 09.01.2012 року і зворотної сили не мали, тобто не поширювались на правовідносини на час укладення договору.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні встановлено, що 27.06.2007 року між Закритим акціонерним товариством « АІСЕ Україна» (правонаступником якого є відповідач) та ОСОБА_1 була укладена угода № 168065, предметом якої було надання відповідачем позивачу послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу в рамках створеної відповідачем в Україні системи продажу автомобілів "Автоплан" (а.с. 12-15).

До 17.07.2009 року сторони належним чином виконували умови договору (а.с. 16-22), позивач сплатив на виконання договору 20680,69 грн.

Статтею 907 ЦК України визначено, що договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін.

Статтею 10 укладеної між сторонами угоди передбачено, що ця угода може бути розірвана достроково за ініціативою однієї зі сторін, але згідно з умовами викладеними у правилах діяльності Автоплану. Умови, права і обовязки сторін, що стосуються повернення внесків у випадку розірвання угоди, встановлені в ст. 16 Додатку № 2 до зазначеної угоди.

Відповідно до п.16.2 ст. 16 Додатку № 2 до угоди № 168065, фірма може здійснити повернення сплачених чистих внесків учаснику, що розірвав угоду, тільки по закінченні графіка внесків групи учасників, до якої він належав. У цьому випадку фірма здійснює повернення тільки чистих внесків, сплачених учасником, що розірвав угоду, у відповідності до ціни автомобіля, що діяла в останньому місяці існування відповідної групи. Позивач погодився на такі умови, уклавши 27 червня 2007 року угоду № 168065, підписав дану угоду та додатки до неї.

12.08.2010 року відповідачем на адресу позивача був направлений лист (а.с. 10), в якому позивач був повідомлений про розірвання угоди на підставі ст. 10 угоди, ст. 16, п.16.1 Додатку № 2 до угоди та про повернення внесених ним Чистих внесків розрахованих у відповідності до положень ст. 16, п.16.3 Додатку № 2 до угоди.

Таким чином, на час звернення до суду 16.11.2011 року з позовом про визнання недійсним укладеного договору та застосування наслідків його недійсності, він (договір) був розірваний (12.08.2010 року) у звязку з відмовою позивача від участі в системі «Автоплан». Правовим наслідком розірвання договору згідно зі статтею 653 ЦК України є припинення зобовязання. Вимога про визнання недійсним договір, що розірваний не відповідає способам захисту порушеного цивільного права.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Таким чином, основним критерієм, якому не відповідає вище зазначена діяльність відповідача, в розумінні указаного Закону, є отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Так, згідно договірних умов між сторонами, внесені позивачем кошти на рахунок відповідача використовувалися лише на оплату вартості автомобіля (чисті внески), плата за послуги (адміністративні витрати) та страхові внески. Отже, указані платежі, які позивач вносив на рахунок відповідача, були оплатою відповідачу за рахунок надання послуг, а не за рахунок залучення від інших осіб фінансових активів, а тому доводи позивача, який вважає діяльність відповідача з надання системи послуг на забезпечення позивача автомобілем фінансовою, як такою, що потребує ліцензування, є помилковими.

Також на підтвердження помилковості доводів позивача про те, що здійснювана відповідачем діяльність по наданню послуг з придбання товарів у групах покупців є фінансовою послугою (пункт 12 частини 1 статті 4) як операція, яка відповідає критеріям визначеним у пункті 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказує і Закон України №3462-IV від 02.06.2011 року, яким були внесені зміни до частини 1 статті 4 шляхом доповнення новим пунктом 11-1 такого змісту: фінансовими послугами вважаються такі послуги: адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Виходячи із законодавчої техніки використаної законодавцем слідує, що законодавець адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах виокремив окремим пунктом 11-1 частини 1 статті 4, а не конкретизував пункт 12 частини 1 статті 4, тобто на час укладення угоди сторонами не існувало жодного нормативно-правового акту, який би визнавав вказану діяльність фінансовою послугою.

Правові норми щодо обовязку особи отримати для професійної діяльності ліцензію та щодо умови визначення державою професійної діяльності як такої, що повязана з наданням фінансових послуг, що створюють подальші умови законності правовідносин з іншими особами, мають бути встановленні законом, тобто ці вимоги повинні бути передбачуваними. Держава повинна законодавчо визначити умови та практику здійснення такого ліцензування, на час укладення угоди сторонами законодавчо не було визначено існування ліцензійних умов за яких може бути видана ліцензія і лише відповідно до Закону №3462-IV було доручено спеціально уповноваженому органу виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Тобто це підтверджує відсутність необхідності ліцензування діяльності відповідача.

Норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, яка дає особі змогу керуватися цією нормою у своїх діях: особа має бути здатною, якщо необхідно, за допомогою відповідної консультації передбачити, достатньою за даних обставин мірою, наслідки, які може спричинити дана дія. Правова норма викладена в пункті 12 частини 1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» про те, що фінансовою послугою вважаються інші операції, які відповідають критеріям визначених в пункті 5 частини першої статті 1 цього Закону з огляду сфери на яку поширюється даний Закон, кількості та статусу осіб кому цей Закон адресований, мала б бути більш чітко сформульована, оскільки потребує постійного судового тлумачення в той час, коли наслідки дії правової норми бажано щоб були передбачуваними.

З урахуванням викладеного позовні вимоги не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства "АІСЕ Україна" про захист прав споживачів, визнання недійсною угоди, стягнення сплачених за угодою грошових сум відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Миколаївській апеляційний суд через Вознесенський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня виготовлення рішення в повному обсязі.

Рішення виготовлене в повному обсязі 24.02.2012 року.

Суддя Старжинська О.Є.