АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________
Провадження №22-ц/2090/6960/2012 Головуючий 1-ї інстанції Пілюгіна О.М.
Справа №2/2034/4131/2012 Доповідач: Довгаль А.П.
Категорія: договірні відносини
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2012 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль А.П.

суддів Коровіна С.Г., Коваленко І.П.

при секретарі Москаленко Е.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь борг спочатку в сумі 11851,20грн., з урахуванням індексу інфляції та 3% (відсотків) річних за спірний період.

При розгляді справи позивач неодноразово уточнював суму заборгованості за минулий період і в кінцевому варіанті визначив її в загальному розмірі 15 898,52грн.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що 25 травня 2000року відповідач ОСОБА_2 позичив у нього для власних потреб грошові кошти в сумі 4172,00грн на короткий термін, а саме до 25.07.2000року. На той час ОСОБА_2 працював у фірмі, яку очолював позивач. Але, незабаром ОСОБА_2 звільнився з роботи, пояснивши це тим, що він знайшов більш оплачувану роботу. Коли надійшов строк повернення грошей, ОСОБА_2 борг не віддав, пояснивши, що не може повернути одночасно всю суму боргу, та попросив надати йому можливість повертати частками, на що позивач погодився. Відповідач із займаних грошей повернув йому лише 350,00грн., а саме: 28.07.2000р. 50,00грн., 10.08.2002р. 50,00грн., 24.09.2004р. 100,00грн., 20.10.2006р. 150,00грн. Повернення частини боргу позивач підтверджував надписами на борговій розписці. Оскільки відповідач відмовся повертати суму боргу, що залишалася за ним, позивач змушений звернутися до суду за примусовим стягненням.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, подав письмові заперечення, в яких посилається на те, що він знаходився у трудових правовідносинах з фірмою «АМС», яку очолював позивач ОСОБА_1 Працюючи на посаді техніка-механіка в період з серпня 1998р. по травень 2000року, він одночасно також виконував роботу водія, вантажника та інші доручення. При інвентаризації на фірмі постійно виявлялися недостачі товарно-матеріальних цінностей. У звязку з тим, що виявився недорахунок склотканини на суму 4172грн., яку він перевозив, позивач скориставшись його молодим віком та правовою несвідомістю, під моральним тиском понудив написати цю боргову розписку. Але, він ніякої крадіжки не вчиняв та ніяких грошей у позивача не брав. Після звільнення з роботи, а саме з травня 2000року він ні разу позивача не бачив, ніяких грошей йому ніколи не віддавав, а дописані рукою позивача в розписці дані про повернення частини боргу є лише витівками останнього для того, щоб збільшити суму боргу більше ніж в три рази.

Справа розглядалася судами неодноразово.

При новому розгляді справи в судовому засіданні суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представники відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 позов не визнали, вказуючи на те, що ОСОБА_2 жодного разу грошей позивачу не віддавав. В якості доказів на спростування твердження позивача з приводу того, що відповідач віддавав гроші саме 20.10.2006року надали суд декілька документів проте, що відповідач у цей день знаходився у відрядженні в м. Дніпропетровськ.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2012 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити у справі нове рішення по суті позовних вимог, а також просить стягнути з відповідача на його користь всі судові витрати, що повязані з розглядом цієї справи, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи та на неналежну оцінку наданим сторонами доказам. Зокрема вказує, що судом не правильно витлумачені положення ст.64 ЦПК України, якою передбачено обовязковість залучення до матеріалів справи письмових доказів. Суд, вирішуючи справу по суті заявлених ним вимог, не вимагав від нього залучення до матеріалів справи оригіналу розписки, яка ним надавалася на огляд в судовому засіданні. Крім того, копія розписки була завірена судом і ця копія знаходиться в матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову ОСОБА_1 в позові за сплином строку позовної давності, виходячи з наступного.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові за недоведеністю позовних вимог, суд виходив з того, що ним не було надано оригіналу розписки від 25.05.200року, а лише представлена її копія, що, як вважав суд, не є безспірним доказом укладання договору позики.

Про те, погодитися з таким висновком колегія суддів не може.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачем 25 травня 2000 року власноручно була написана розписка, в якій він визнавав борг перед ОСОБА_1 та зобовязувався його повернути до 25 липня 2000 року.

Цей договір позики укладено між сторонами у письмовій формі, він містить істотні умови, а саме в розписці визначені конкретні суми займу грошових коштів, термін повернення, дата підписання, підпис боржника.

Між тим, в обумовлений у розписці строк 25.07.2000року ОСОБА_2 борг позивачу не повернув, боргову розписку в судовому порядку не оспорив з будь-яких підстав. Отже, до теперішнього часу договір позики недійсним у встановленому законом порядку не визнано.

Як свідчать матеріали справи, спірний договір позики укладався між сторонами 25.05.2000року, отже, вказані правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР в редакції 1963року, який діяв на той час.

Згідно ст.375 ЦК УРСР в редакції 1963 року договір позики на суму понад пятдесят рублів повинен бути укладений у письмовій формі.

Статтею 376 ЦК УРСР встановлені підстави оспорювання договору позики. Так, нормами цієї статті визначено, що позичальник вправі оспорити договір позики по його безгрошовості, надавши докази що гроші або речі в дійсності не були отримані ним від позикодавця або отримані в меншому розмірі чим вказано в договорі. У тих випадках, коли договір позики повинен бути укладено у письмовій формі (ст.375 цього Кодексу), оспорювання його безгрошовості шляхом пояснень свідків не допускається, за винятком кримінально-карних діянь.

Зовсім по іншому регулюються відносини, що виникають з договору позики норми ЦК України в редакції 2003року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом.

Підставами припинення зобовязання передбачені ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема, за ст.559 ЦК України зобовязання припиняється виконанням проведеним належним чином.

Про порушене право позивач дізнався 25.07.2000року, а саме коли сплинув термін повернення грошей. Однак, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду тільки - 26.01.2009року.

Відповідач заперечує жодного випадку повернення позивачу будь-якої суми грошей в рахунок погашення боргу.

Згідно ст.ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зроблені у борговій розписці власноручно позивачем записи про повернення незначних сум, зокрема, один раз у кожні послідуючі два роки, без надання інших доказів на підтвердження цих обставин, зокрема, відсутність очевидців, розцінюється колегією суддів як його бажання збільшити період прострочення боргового зобовязання, внаслідок чого збільшується сума стягнення. Причин, які заважали позивачу своєчасно звернутися з таким позовом до суду відсутні.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивачем пропущено без поважних причин трирічний строк позовної давності, встановлений ст.71 ЦК УРСР в редакції 1963року.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням відповідно до вимог ст.309 ЦПК України нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у звязку пропуском ним строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.2), 309ч.1п.п.3),4), 313, 314ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 вересня 2012 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -