АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/2090/4441/2012
Справа № 2-9056/2010 Головуючий 1-ї
Категорія: «житлові» інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: Бурлака І. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19»листопада 2012 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Зазулинської Т.П., Яцини В.Б.,

при секретарі: Гопко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи КП «Жилкомсервіс», Харківська міська рада, про вселення та визначення порядку користування квартирою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним та в подальшому уточненим позовом до ОСОБА_2. В обгрунтування своїх вимог посилався на те, що він являється користувачем двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Квартира неприватизована. В ній зареєстровані: він з 1993 року та його батько відповідач ОСОБА_2 У листопаді 1996 року його батьки розлучилися. У січні 2010 року він звернувся до батька з проханням визначити йому кімнату для проживання та надати ключі від спірної квартири. Однак, йому було відмовлено. У звязку з чим просив вселити його в спірну квартиру, визначити порядок користування спірною квартирою: виділити йому в постійне користування жилу кімнату № 5 площею 15,8 кв. м. з балконом, а його батьку жилу кімнату № 6 площею 17,3 кв. м.; у загальному користуванні залишити приміщення коридор № 1 площею 5,6 кв. м., кухні № 4 площею 5,6 кв. м., ванну кімнату № 3 площею 2,1 кв. м., вбиральню № 2 площею 1,1 кв. м.

Позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав, подав зустрічний позов з обґрунтуванням того, що його син з 1994 року проживав постійно за адресою: м. Харків, вул. Ньютона, 121 а, кв. 27. Зобовязання по утриманню приміщення виконує тільки він. У звязку з чим просив суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 36 в будинку № 59-А по вулиці Гв. Широнінців в м. Харкові в порядку ст. 71 ЖК України.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2010 року позов ОСОБА_4 задоволено; вселено ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_2; визначено порядок користування квартирою № 36 по вулиці Гв. Широнінців, 59-А в м. Харкові і надано ОСОБА_4 в користування кімнату літ. 5 жилою площею 15,8 кв. м. з балконом, ОСОБА_2 кімнату літ. 6 площею 17, 3 кв. м., інші приміщення залишено у спільному користуванні; зобовязано КП «Жилкомсервіс»укласти з ОСОБА_4 окремий договір найму квартири АДРЕСА_2; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою в порядку ст. 107 ЖК України. При цьому посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального і процесуального права. Вважав, що суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_4 з 1995 року в спірній квартирі не проживав, його речей в ній немає.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити. При цьому судова колегія виходить з наступного.

Вселяючи ОСОБА_4 в спірну квартиру та відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_4 не проживав в спірній квартирі з поважних причин, іншого житла, крім спірної квартири він не мав.

Статтею 71 ЖК України передбачено вичерпний перелік підстав збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами та зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»розяснив, що у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи та не оспорюється сторонами, що спірною квартирою являється двокімнатна ізольована неприватизована квартира за адресою: АДРЕСА_3, в якій прописано з 27.04.1984 року ОСОБА_2 - батька ОСОБА_4, та з 02.02.1993 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, як члена сімї, (а.с.13). З вересня 2009 року ОСОБА_4 не проживає в спірній квартирі з поважних причин.

Посилання ОСОБА_2 на те, що його син ОСОБА_4 не проживає в спірній квартирі як зазначено в позовній заяві з 1994 року, в апеляційній скарзі з 1995 року, в суді апеляційної інстанції уточнив - з 1996 року без поважних причин на підставі ст. 71,72 ЖК України, судовою колегією не приймаються.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що між батьками ОСОБА_4 ще до їх розлучення склалися неприязні стосунки, внаслідок яких у 1996 році ОСОБА_4 разом з його матірю ОСОБА_5 вимушено залишили спірну квартиру та стали проживати у батьків його матері за адресою: м. Харків, вул. Жовтневої Революції, 194. З 12.06.2000 року його мати переїхала разом з ним до її знайомого, який проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 А, кв. 27, тобто свого постійного місця проживання, починаючи з 1996 року по теперішній час ОСОБА_4 не мав.

Як вбачається з матеріалів справи та вимог ч. 2 ст. 29 ЦК України ОСОБА_4 з 1996 року, як уточнив в судовому засіданні ОСОБА_2, не міг втратити право користування спірною квартирою, оскільки був малолітнім і до 14 років він самостійно не міг обирати місця проживання. Його місцем проживання було місце проживання будь-кого з батьків, тобто його матері або батька, в нашому випадку місце проживання його матері, що не являється підставою визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою відповідно до ст. 71 ЖК України з 1996 року. Акти від 16.02.1995 року, 10.08.1995 року та 17.11.2006 року, які містяться на аркушах справи №№ 68, 69, 44 та на які посилається ОСОБА_2 не можуть бути виходячи з вимог ч. 2 ст. 29 ЦК України доказом не проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі, оскільки на час складання цих актів він був неповнолітнім. Крім того, під час не проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі його мати ОСОБА_5 двічі зверталася до ЖЄУ 114 з заявами від 10.03.1998 року та 17.10.2006 року та просила ЖЄУ-114 не знімати з реєстрації її сина ОСОБА_4 із спірної квартири без її відома, тобто вважати, що вона, починаючи з часу, коли сину виповнилося 14 років, не зверталася до відповідних органів за захистом житлових прав її неповнолітнього сина, підстав немає. Згідно копії по квартирної картки ф - Б та картки реєстрації ф - А, засвідченої начальником дільниці № 41 КП «Жилкомсервіс»Московської філії м. Харкова місце проживання ОСОБА_4 зазначено в спірній квартирі з 02.03.1993 року, тому коли ОСОБА_2 виповнилося 16 років, і він отримав паспорт, місцем його реєстрації станом на 16 квітня 2008 року було зазначено спірну квартиру.

В суді апеляційної інстанції ані ОСОБА_2, ані його представником не надано доказів того, що починаючи з того часу, коли ОСОБА_4 виповнилося 14 років або коли йому виповнилося 16 років по день його звернення до суду, ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до свого сина щодо визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Навпаки в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що він весь час сплачував комунальні послуги за обох і до суду з позовом до сина не звертався.

Судом встановлено, що з квітня по вересень 2009 року ОСОБА_4 проживав в спірній квартирі.

Цей факт в суді апеляційної інстанції не спростовано. В задоволенні клопотань, які заявляв представник ОСОБА_4 на підставі ч. 2 ст. 303 ЦПК України в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції було відмовлено, оскільки доказів неправомірності відмови судом першої інстанції в їх задоволенні не надано.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що в спірній квартирі він проживає з дружиною та її 22 річним сином, які в спірній квартирі не зареєстровані, а зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_3. Цей будинок належить їм на праві спільної часткової власності. Не заперечував він і проти того, що його син звертався до нього з проханням вселити його в спірну квартиру, однак він йому відмовив, тому у січні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до правоохоронних органів за захистом своїх житлових прав.

Оскільки ОСОБА_2 перешкоджав правомірному вселенню його сина ОСОБА_4 в спірну двокімнатну неприватизовану квартиру, а доказів втрати права користування спірною квартирою його сина ОСОБА_2 без поважних причин не надано, враховуючи, що ОСОБА_2 фактично визнав його право користування спірною квартирою вселивши його в квітні 2009 року, судова колегія вважає, що не проживання ОСОБА_4 з вересня 2009 року в спірній квартирі протягом 5 місяців виходячи з вимог ст. 71 ЖК України не являється підставою для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

Посилання представника ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_4 необхідно визнати таким, що втратив право користування спірною квартирою на підставі ст. 107 ЖК України, тому в задоволенні позову ОСОБА_4 необхідно відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити, судовою колегією не приймаються, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Як вбачається з змісту зустрічного позову ОСОБА_2 просив визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України, тому посилання представника ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою на підставі ст. 107 ЖК України є безпідставними, оскільки змінити підставу позову в суді апеляційної інстанції виходячи з вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України неможливо, а визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою на підставі того, що він вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті в суді першої інстанції не розглядалося, тому не може бути предметом розгляду і в суді апеляційної інстанції.

Дослідивши обставини справи повно в цій частині та надавши їм відповідно до ст. 212 ЦПК України належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку в задоволенні позову в частині вселення ОСОБА_4 в спірну квартиру та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 щодо визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою з 1996 року, оскільки на цей час ОСОБА_4 був неповнолітнім і місцем його проживання могло бути як місце проживання його матері, так і місце проживання його батька, а будучи повнолітнім він намагався реалізувати своє право на житло, тому висновок суду в частині вселення ОСОБА_4 в спірну квартиру та в частині відмови в задоволенні зустрічного позову щодо визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірною квартирою на підставі ст. 71 ЖК України є законним. Доводи апеляційної скарги висновків суду в цій частині не спростовують. Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що з моменту ухвалення судом першої інстанції рішення, тобто з 28.07.2010 року та постановлення ухвали судом апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги ОСОБА_2 без розгляду, тобто з 02.11.2010 року і до звернення його представника з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції пройшло майже 2 роки, протягом яких ОСОБА_2 не заперечував проти вселення його сина ОСОБА_4 в спірну квартиру.

Що стосується визначення порядку користування спірною квартирою, надання ОСОБА_4 в користування кімнату літ. 5 жилою площею 15,8 кв. м. з балконом, ОСОБА_2 кімнату літ. 6 площею 17,3 кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні та зобовязання КП «Жилкомсервіс»укласти з ОСОБА_4 окремий договір найму по спірній квартирі судова колегія виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи спірна квартира являється неприватизованою, відноситься до комунальної власності, тому ці питання відповідно до ст.ст. 103, 104 ЖК України вирішуються за згодою наймодавця, яким виходячи з матеріалів справи являється Харківська міська рада.

Крім того суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог і безпідставно задовольнив вимогу щодо зобовязання КП «Жилкомсервіс»укласти з ОСОБА_4 окремий договір найму по спірній квартирі, яку ОСОБА_4 в суді першої інстанції не заявляв.

У звязку з чим судова колегія вважає за необхідне рішення суду в частині визначення порядку користування спірною квартирою, надання ОСОБА_4 в користування кімнату літ. 5 жилою площею 15,8 кв.м. з балконом, ОСОБА_2 кімнату літ. 6 площею 17,3 кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні та зобовязання КП «Жилкомсервіс»укласти з ОСОБА_4 окремий договір найму по спірній квартирі скасувати.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.3.ч.1.ст. 307, ст. 313, ч.2 ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2010 року змінити, скасувавши його в частині визначення порядку користування спірною квартирою, надання ОСОБА_4 в користування кімнату літ. 5 жилою площею 15,8 кв. м. з балконом, ОСОБА_2 кімнату літ. 6 площею 17, 3 кв. м., інші приміщення залишити у спільному користуванні та зобовязання КП «Жилкомсервіс»укласти з ОСОБА_4 окремий договір найму по спірній квартирі.

У задоволенні позову ОСОБА_4 в частині визначення порядку користування спірною квартирою, надання ОСОБА_4 в користування кімнату літ. 5 жилою площею 15,8 кв.м. з балконом, ОСОБА_2 кімнату літ. 6 площею 17,3 кв. м., інші приміщення залишити у спільному користуванні відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: Судді: