РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2306/1170/12

номер провадження 2/2306/561/12

28.11.2012 року Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Савенка В.Г.

при секретарі Розпутній І.Г.

розглянувши в приміщенні суду в м. Золотоноша справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання заповітів недійсними, визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, земельні ділянки, грошові вклади в порядку спадкування за законом, -

В с т а н о в и в :

4.03.2011р померла ОСОБА_4 яка проживала ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була матірю позивача по справі ОСОБА_1 та бабусею відповідачів по справі ОСОБА_2 (в позові помилково вказане попереднє прізвище - ОСОБА_5) О.Б. та ОСОБА_3

Після смерті матері ОСОБА_1 подав заяву до Золотоніської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований повул Кошового, 6 в с. Гельмязів Золотоніського району, зареєстрований на імя ОСОБА_4 згідно Свідоцтва про право власності виданого на підставі рішення виконкому Золотоніської районної ради за N289 від 20.04.1989р. та земельної ділянки розміром 0,3017га для ведення особистого селянського господарства згідно Державного акта виданого Гельмязівською сільською радою 14.12.2009р. та двох земельних ділянок /пай/ для ведення товарного виробництва в межах Гельмязівської сільської ради розміром одна 2,95га, друга розміром 3,07га. а також грошові вклади що знаходяться в Гельмязівській філії ощадного банку №3275/032 на рахунках № 8 та № 1.

По спливу 6-й місячного строку після смерті матері ОСОБА_1 стало відомо, що на вказане майно маються заповіти, вчинені на імя відповідачів 23.11.2006р які посвідчені секретарем Гельмязівської сільської ради. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання заповітів недійсними та визнання за ним права власності на вказане спадкове майно.

В судовому засіданні позивач ствердив свої позовні вимоги та пояснив слідуюче.

Його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Лаврентіїна почали проживати сумісно з 1956 р перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах. В 1960-1963 р його батьки побудували житловий будинок по вул. Кошового, 6 в с Гельмязів Золотоніського району за спільні кошти. В 1978р. він повернувся з армії і проживав з батьками разом. Працював у радгоспі Росіяс. Гельмязів та отримував заробітну плату і сумісно з батьками побудували сарай, літню кухню, гараж, погріб, зробили пробивний колодязь. В 1987р. він перейшов проживати у свій будинок з дружиною в с. Гельмязів, а в 1996р. повернувся до своїх батьків на постійне місце проживання, поскільки з дружиною припинив сумісне проживання. В 2006р. помер батько позивача ОСОБА_6, який на день смерті мав право на 1/2 частину будинковлодіння, а також мав земельний пай розміром 2.95га тому відкрилася спадщина. Поскільки я постійно проживав з батьками тому відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України я прийняв спадщину після смерті свого батька. В січні 2004р. його мати перенесла мозковий ішемічний інсульт в басейні ВСА зліва при церебральному атеросклерозі, ІХС, з послідуючим розвитком мнестичних порушень, з 2006р. хвороба прогресувала. Після такого захворювання поведінка матері була неадекватна, стала замкнутою, обмежена в спілкувані, мислення було торпедне, проявилась забудькуватість, при розмові незакічувала зміст одного висловлювання, як переходила на іншу тему розмови, забалакувалася. Мало місце, що включала газ та телевізор і могла підти з дому не виключивши, чим допустила пожежу в домі. Тому він вважає, що на час вчинення заповіту станом на листопад 2006р його мати не усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними внаслідок свого хворобливого стану. При здоровому глузді, як він вважвє, мати не могла єдиного сина позбавити спадщини, вона його любила, а він її доглядав до дня смерті. Тому при наявності таких обставин він вважає, що маються підстави про визнання заповітів вчиненних на імя відповідачів недійсними і визнання за ним права на спадкове майно, про що просить суд винести рішення.

В судовому засіданні обидва відповідачі позовні вимоги не визнали і пояснили суду слідуюче.

Так відповідач ОСОБА_2 пояснила суду, що вона, після того, як батько покинув їхню з братом матір, проживала у ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які були її дідом та бабою. Вони її дуже любили, дід прописав її з 2004р. у себе в будинку, а коли він помер, то бабуся ОСОБА_4 зробила на неї заповіт на все своє майно, оскільки, як вона тоді сказала, це була і її воля і воля померлого діда. У бабусі на початку 2006р. був інсульт, але вона ви здоровіла і у листопаді 2006р. вчинила заповіт. При цьому вона була в нормальному стані, керувала своїми діями, робила це свідомо. Вона доглядала за бабусею навіть тоді, коли вийшла заміж. Вважає, що для задоволення позову відсутні жодні підстави.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 ствердив покази, дані відповідачем ОСОБА_2 і лише доповнив, що баба більше любила ОСОБА_2,, а тому і заповідала їй більше майна. Про заповіт він знав ще з 2006р., йому про це сказала бабуся ОСОБА_4

Суд, заслухавши пояснення сторін та вивчивши представлені ними докази, матеріали справи, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.. 203 ЦК України до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, належить вільне воєвиявлення учасника правочину та те, що цей правочини має відповідати його внутрішній волі.

За ст.. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Як витікає із встановленого в судовому засіданні, ОСОБА_4 вчинила заповіт у листопаді 2006р. і на випадок своєї смерті заповіла все своє майно онукам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Обидва заповіти зареєстровані у Гельмязівській сільраді Золотоніського району за реєстрами № 496 та № 495 відповідно.

Судом встановлено, що на момент вчинення заповіту, 23 листопада 2006 року, ОСОБА_4 перебувала в нормальному стані здоровя керувала своїми діями та розуміла їх. Цього не заперечує і позивач, який в судовому засіданні заявив, що на його думку у його матері ОСОБА_4 був хворобливий стан після перенесеного інсульту.

Але, як встановлено в судовому засіданні, інсульт ОСОБА_4 перенесла у лютому 2006р., а заповіт вчиняла у листопаді 2006р.

Як пояснила свідок в судовому засіданні ОСОБА_7, яка із 2003року працює секретарем Гельмязівської сільради, вона була присутня при укладенні заповіту ОСОБА_4, і пояснила, що та сама прийшла в приміщення сільради і заявила про складання заповіту. При цьому ОСОБА_4 сплатила держмито і чітко висловила свою волю заповісти все своє майно онукам ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Як пояснила свідок ОСОБА_7, пізніше, приблизно у 2010році, незадовго до смерті матері, позивач ОСОБА_1 намагався схилити свою матір ОСОБА_4 переписати заповіти. З цією метою він запросив її додому, оскільки ОСОБА_4 була тяжко хвора, але вона, впевнившись у тому, що психічний стан не дозволяє ОСОБА_4 керувати своїми діями та вільно висловлювати свою волю, відмовила у переоформленні заповітів. На час укладенні заповітів ОСОБА_4, як стверджує свідок, не виявляла жодної ознаки того, що вона є хворою і не може керувати своїми діями.

В судовому засіданні жоден із свідків, яких представив суду позивач ОСОБА_1 не зміг ствердити про те, що на момент складання заповіту покійна ОСОБА_4 не могла керувати своїми діями, не могла висловити вільно свою волі та перебувала у хворобливому стані. Всі покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 щодо психічно хворобливого стану покійної ОСОБА_4 стосуються періоду після другого інсульту, який відбувся у ОСОБА_4 у 2010році. Жоден з них не ствердив того, що 23 листопада 2006року, при складанні заповітів ОСОБА_4, її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі. Свідок ОСОБА_11, лікар-невролог Гельмязівської лікарні, пояснив суду, що ОСОБА_4 перенесла у лютому 2006р. інсульт і він спостерігав протягом одного місяця і бачив у неї розлади мови та психіки, але на період листопада 2006р., тобто момент складання заповітів, не може нічого сказати про стан ОСОБА_4

Навпаки, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 повідомили суду, що вони постійно спілкувалися з покійною ОСОБА_4 і стверджують, що та склала заповіти згідно свого волевиявлення, оскільки сама ОСОБА_4 за життя повідомила їм про те, що вона заповіла все своє майно онукам ОСОБА_5 та ОСОБА_3 пр. цьому на період 2006р., як пояснили свідки, ОСОБА_4 перебувала у психічно здоровому стані. Свідок ОСОБА_14, яка працює лікарем-терапевтом Гельмязівської лікарні і проживала поряд з покійною ОСОБА_4, заявила в судовому засіданні, що вона тривалий час спостерігала ОСОБА_4 у 2006р. після інсульту і стверджує, що та була при доброму психічному здоровї і не виявляла порушень психіки. Вона може про це стверджувати, оскільки три роки працювала у Гельмязівському психоневрологічному інтернаті для психічно хворих і має певний досвід у цьому питанні.

Свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 пояснили суду, що вони були знайомі з покійною ОСОБА_4 і заявили, що та до 2010року, тобто до другого інсульту, була у психічно здоровому стані, не виявляла жодних ознак розладу свого психічного здоровя.

Відповідно до ст.. 1257 ЦК України суд може визнати заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом встановлено, що позивач не навів жодного достовірного та беззаперечного доказу відносно того, що волевиявлення його матері ОСОБА_4 при складанні заповітів 23 листопада 2006 року на користь онуків ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її волі. Навпаки, судом встановлено, що складені ОСОБА_4 заповіти відповідали її волі і були складені її вільним волевиявленням.

Що стосується посилання позивача ОСОБА_1 на довідку головного лікаря Гельмязівської дільничної лікарні щодо розвитку у ОСОБА_4 мнестичних порушень, то вона стосується постінсультного періоду і не свідчить про розлади психічного здоровя хворої у листопаді 2006р. при складанні заповітів і навпаки, свідчить про зміни у психічному стані лише з 2010року, саме в той період, коли, як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 намагався вмовити свою хвору матір переписати заповіти. Тому при розгляді справи по суті суд відмовив позивачу та його представнику у проведенні психіатричної експертизи померлої, оскільки для цього відсутні будь-які підстави; для цього позивачем навіть не представлено жодного запису у медичній картці померлої ОСОБА_4 як і самої картки.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають повністю.

Керуючись ст..,ст..202, 203, 225, 1233, 1257 ЦК України, ст..,ст.. 213, 214 ЦПК України, -

В и р і ш и в :

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання заповітів недійсними, визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, земельні ділянки, грошові вклади в порядку спадкування за законом, - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Золотоніський міськрайонний суд протягом десяти днів.

Суддя В. Г. Савенко