АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________________________________________________________________
Справа № 22-ц/2690/95/2012 Головуючий у 1 інстанції - Лазаренко В.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2012 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Бабіч К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соломянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 де ОСОБА_3 про стягнення боргу,

встановила:

Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2011 рою задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05 лютого 2008 року в розмірі 480 000 грн. та судові витрати в розмір 1820 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, з апеляційною скаргою на вказане рішення звернулась ОСОБА_1, дружина відповідача ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що рішенням Соломянського районного суду м. Києва від03.11.2010 року було розірвано шлюб між нею та ОСОБА_3 Оскільки в суді знаходиться справа про розподіл майна, то ОСОБА_3 разом із своїм другом ОСОБА_2 умисно зменшує суму майна, що є предметом розподілу.

Ні усної, ні письмової згоди на отримання позики вона своєму чоловіку ОСОБА_3 не надавала, і впевнена, що жодних коштів за даною розпискою її чоловік не отримував, а розписка ОСОБА_2 написана після предявлення нею позову про розподіл майна подружжя. Тому вважає, що суд не повно зясував обставини, що мають значення для справи, а саме - не перевірив факт укладення договору позики під час шлюбу, не встановив чи мав відповідач повноваження від дружини на укладення договору позики.

В судовому засіданні апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити: скасувати рішення суду від 08 квітня 2011 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Ящук Т.І., пояснення осіб, що зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за такими підставами.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 посилався на те, щ 05.02.2008 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений розпискою відповідача, відповідно до якої позивач надав відповідачу грошові кошти урозмірі 480 000 грн. з кінцевим терміном повернення 01.01.2011 року. Позивач умови договору виконав у повному обсязі, передавши відповідачу суму у розмірі 480 000 грн., однак відповідач у встановлений строк грошові кошти не повернув, внаслідок чого на час розгляду справи у відповідача існує борг.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 визнав у судовому засіданні обставини, викладені позивачем у позовній заяві, та вважав встановленим, що 05.02.2008 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, що підтверджується власноручною розпискою ОСОБА_3 про отримання ним від ОСОБА_2 в борг 480 000 грн., які відповідач зобовязався повернути позивачу до 01.01.2011 року.

Також суд вважав встановленою ту обставину, що позивач умови договору позики виконав у повному обсязі, передав відповідачу грошові кошти у розмірі 480 000 грн., які відповідач не повернув.

Проте колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, не відповідають обставинам справи, що, враховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дає суду апеляційної інстанції підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

В даному судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 пояснила, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 вони не отримували у борг у ОСОБА_2 будь - яких коштів, оскільки в цьому не було потреби. Вони здавали в оренду квартиру, що належить ОСОБА_1, а отримані від здачі в оренду квартири кошти вони заощаджували і в 2008 році придбали автомобіль. Про наявність заощаджень у подружжя свідчить та обставина, що вони надавали кошти в борг своїм друзям, в тому числі і ОСОБА_2 Зокрема, 01.02.2007 року вони надали йому 20 000 доларів США.

Також апелянт пояснила, що предявлення ОСОБА_2 даного позову було викликане тим, що вони з ОСОБА_3 у листопаді 2010 року розірвали шлюб і вона у січні 2011 року звернулася до суду про поділ майна подружжя. У 2012 році ОСОБА_3 предявив до неї позов про стягнення половини отриманих у борг у ОСОБА_2 коштів, які стягнуті з ОСОБА_3 за оспорюваним рішенням суду.

В судовому засіданні при розгляді даної апеляційної скарги сторони надали наступні пояснення.

Позивач ОСОБА_2 пояснив, що він протягом тривалого часу дружив із сімєю ОСОБА_3. В 2008 році їм необхідні були кошти, аби допомогти дочці ОСОБА_1 викупити частку її чоловіка у праві власності на квартиру при розлученні. Кошти у розмірі 480 000 грн. були передані ним особисто ОСОБА_3, і позивач би не просив відповідача повертати гроші взагалі, якби дружина ОСОБА_3С так з ним не поступила: забрала собі все майно і подала позов про розподіл майна.

Відповідач ОСОБА_3 пояснював, що отримав від ОСОБА_2 гроші в сумі 480 тисяч гривень, гроші були купюрами по 100 грн. Із отриманих коштів він витратив: 150 тисяч гривень на придбання автомобіля у лютому 2008 року, 27 тисяч доларів позичив доньці дружини - у липні 2008 року, а 200 000 грн. вони з дружиною потратили на потреби сімї, проте на які саме потреби - він не памятає. До січня 2011 року він не збирав коштів, щоб віддати ОСОБА_2, і якби не було розлучення з дружиною, то питання боргу вирішувалось би інакше.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 15.11.2011 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя встановлено, що в період шлюбу за спільні кошти подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було придбано автомобіль «Volkswagen Тоuran», 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_1. Ухвалюючи рішення про розподіл даного майна, суд виділив вказаний автомобіль ОСОБА_3, а з нього на користь ОСОБА_1 стягнув грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки від вартості автомобіля у розмірі 88 547 грн. 02 коп.

При цьому суд в рішенні зазначив, з наданих документів не вбачається, що кошти були взяті в борг у ОСОБА_2 на придбання спірного автомобіля та використані в інтересах сімї. Також не надано доказів на підтвердження того, що відповідач використав дані кошти на купівлю спірного автомобіля.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2012 року рішення Соломянського районного суду м. Києва від 15.11.2011 року у зазначеній частині було залишене без змін.

Аналізуючи зібрані докази та пояснення сторін в їх сукупності, колегія суддів вважає такими, що знайшли підтвердження в судовому засіданні доводи апелянта про те, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не було потреби в отриманні у борг коштів у ОСОБА_2, оскільки подружжя мали власні заощадження, з яких самі надавали у борг кошти своїм друзям.

Як вбачається з розписки ОСОБА_4 від 28.03.2004 року, він позичив терміном на три роки кошти у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на загальну суму 13 500 доларів США та 1715 євро під 8 % річних. Вказана обставина ОСОБА_3 не заперечувались і про неї він зазначав у апеляційній скарзі на рішення Соломянського районного суду м. Києва від

15.11.2011 року ( а.с. 90).

Також в зазначеній апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказував, що 29.07.2008 року подружжям було надано в борг ОСОБА_5 (дочці позивачки) грошові кошти в розмірі 27000 доларів США. Однак із зазначеної розписки не вбачається, у кого саме були позичені вказані кошти.

Як вбачається з розписки позивача ОСОБА_2 від 01.02.2007 року, він отримав у ОСОБА_3 суму в розмірі 20 тисяч доларів США та зобовязується повернути суму 23500 доларів США у березні 2007 року.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 відповідно до наданої розписки, сам отримував у борг у подружжя ОСОБА_3 20 000 доларів США, чого він не заперечував. Проте позивач не надав суду будь-яких доказів про наявність у нього значної кількості вільних готівкових коштів - 480 тисяч гривень, що станом на лютий 2008 року становило 95 тисяч доларів США, а також про джерело їх походження.

Про відсутність між сторонами правовідносин з приводу позики свідчать також дії ОСОБА_3 при розгляді даної справи. Так, як вбачається з матеріалів даної справи, провадження по справі було відкрите 11 березня 2011 року, справу призначено до розгляду в судове засідання на 08 квітня 2011 року. Копія позовної заяви та ухвала про відкриття провадження були направлені ОСОБА_3 05.04.2011 року, а отримані ним 11 квітня 2011 року ( а.с. 14). Проте, з журналу судового засідання від 08 квітня 2011 року вбачається, що ОСОБА_3 був присутній в судовому засіданні і не заперечував проти задоволення позову.

Таким чином, ОСОБА_3 до отримання копії позовної заяви та ухвали суду про відкриття провадження був обізнаний із фактом предявлення даного позову.

У вказаному судовому засіданні 08.04.2011 року, на стадії доповнень, ОСОБА_2 також було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову та накладення арешту на автомобіль «Volkswagen Touran», 2007 року випуску, д.н. АА 3003 AM, та квартиру АДРЕСА_1 (дане майно є спірним по справі про розподіл майна подружжя ОСОБА_3), проти задоволення якого ОСОБА_3 також не заперечував. Ухвалою суду від 08.04.2011 року заява про забезпечення позову була задоволена.

Стверджуючи у поясненнях на апеляційну скаргу про те, що кошти у ОСОБА_2 були запозичені в інтересах сімї, що створює обовязок по поверненню коштів для другого

з подружжя - ОСОБА_1, відповідач при розгляді справи 08.04.2011 року не заявив клопотання про залучення дружини до участі у справі, тим більше, що дана справа розглядалась одночасно зі справою про розподіл майна подружжя.

Заперечуючи проти задоволення даної апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_3 просив залишити рішення суду від 08.04.2011 року без змін, вказуючи, що кошти він отримував особисто, а тому ОСОБА_1 не має права оскаржувати дане рішення. Разом з тим, на даний період часу, у 2012 році, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просить стягнути з неї 1/2 частину від зазначеного боргу.

Крім того, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач пояснював про відсутність у нього в 2008 році джерел доходу для купівлі автомобіля, вартістю 150 440 грн.

На підтвердження своїх пояснень відповідач надав довідки про свої доходи, з яких вбачається, що він працює столяром у комунальному підприємстві «Грушківське» Соломянського району м. Києва та мав середньомісячну заробітну плату у 2009 році - 2607 грн. 58 коп., у 2010 році - 2882 грн. 61 коп., річний дохід становить відповідно 31 291 грн.04 коп. та 34 591 грн. 37 коп. ( а.с. 68- 75)

Однак, ОСОБА_3 в судовому засіданні не зміг пояснити, з яких коштів він збирався повертати вказану позику і визнав, що до січня 2011 року ніяких коштів для її повернення не заощадив, та на запитання суду пояснив, що мав намір повернути борг шляхом продажу власної квартири.

За таких обставин колегія суддів вважає непослідовними та нелогічними доводи відповідача про те, що він отримував у ОСОБА_2 у борг 480 000 грн., який у три рази перевищує вартість придбаного автомобіля, та з яких, як він стверджує, 27 тисяч доларів у липні 2008 року були передані у борг дочці дружини, а 200 000 грн. були витрачені на потреби сімї, а на які саме - він не памятає.

Вищевикладені обставини свідчать про узгодженість дій між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо звернення до суду з позовом про стягнення боргу.

Як підтвердив у даному судовому засіданні ОСОБА_2, він би не звертався до суду з даним позовом, якби ОСОБА_1 на стала розподіляти з ОСОБА_3 майно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносин позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не існувало, а розписка, датована 05.02.2008 року, була написана ОСОБА_3 для створення доказів про наявність боргових зобовязань подружжя для вирішення справи про розподіл майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що розписку ОСОБА_3, датовану 05.02.2008 року, неможливо визнати належним доказом укладення договору позики та отримання ним від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 480 000 грн.

Таким чином, підстав для задоволення позову ОСОБА_2 не вбачається, а тому рішення Соломянського районного суду м. Києва від 08.04.2011 року необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у звязку із задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1, із позивача та відповідача підлягають стягненню на її користь судові витрати у розмірі 970 грн. (складаються із сплаченого судового збору 850 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120 грн.), тобто по 485 грн. з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Соломянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2011 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі по 485 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: