Справа №22-2690/1103/12 Головуючий у 1 інстанції-Українець В.В.
Доповідач-ПанченкоМ.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2012 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у

складі:

Головуючого судді Панченка М.М.

Суддів Вербової І.М., Кирилюк Г.М.

При секретарі Шерстюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, на рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 30 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на частину будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2011 року позивачка ОСОБА_3 звернулась з позовом до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і просила винести рішення, яким визнати за нею право власності на: кімнату 3- 2 площею 25,4 кв.м., коридор 3-1 площею 8,5 кв.м., на кухню 3-3 площею 21,7 кв.м. розташовані на цокольному поверсі під літ.»А», позначних в технічному паспорті на садибний житловий будинок АДРЕСА_1.

Послалась на те, що у 1958 році її сестра ОСОБА_8, здійснюючи забудову відведеної їй земельної ділянки за указаною адресою, зобов»язалась, після закінчення будівництва надати у власність позивачці частину житлових приміщень новозведеного будинку. Однак обіцяна частина будинку після його зведення позивачці не була офіційно передана у власність, а сама позивачка не намагалась вирішити це питання.

В 1985 році рішенням Залізничного районного суду м.Києва спірний будинок був поділений в рівних частинах між ОСОБА_5 та ОСОБА_8.

Незважаючи на те, що вона, позивачка ОСОБА_3, була учасником зазначеного судового розгляду, вона не ініціювала питання про визнання за нею право власності на указаний будинок чи його частку.

Вважаючи, що приміщення, які позивачка просить виділити їй у власність: кімнату 3-

2 площею 25,4 кв.м., коридор 3-1 площею 8,5 кв.м., на кухню 3-3 площею 21,7 кв.м. розташовані в цокольному поверсі будинку АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, виконаним за рахунок її власних сил та коштів, просить визнати за нею право власності на указані приміщення.

Рішенням Солом »янського районного суду м.Києва від 30 травня 2011 року у позові відмовлено.

Суд виходив з того, що рішенням Залізничного районного суду м.Києва від 15.11.1985 року право власності на указаний будинок уже було визнано за іншими особами, братом і

сестрою позивачки. При цьому, підтверджень про будь-яке самочинне будівництво позивачкою за указаною адресою суду не наведено. Крім того, як встановлено судом, земельна ділянка по вул.Федьковича, №35 у м.Києві не перебуває у власності позивачки.

Не погоджуючись з судовим рішенням, пославшись на порушення судом норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, просить скасувати рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 30 травня 2011 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Зазначала, що новостворені позивачкою приміщення не були розділені між співвласниками згідно рішення від 1985 року. Крім того, послалась на те, що в її користуванні перебуває земельна ділянка за указаною адресою а тому, в силу ст. 376 ЦК України, вона має право на визнання за нею права власності на самочинні будови на цій земельній ділянці.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Встановлено, що у відповідності з рішенням виконавчого комітету Московської Ради депутатів трудящих м.Києва від 25 серпня 1958 року ОСОБА_8 була виділена земельна ділянка площею 0,06 га по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням під забудову житлового будинку.

15 вересня 1958 року між ОСОБА_8, а також її братом ОСОБА_5 та сестрою, позивачкою ОСОБА_3, укладена письмова угода, за якою ОСОБА_8 приймає до участі у спільній забудові житлового будинку сестру і брата, а в подальшому зобов »язується розділити будинок і земельну ділянку на три частини.

В судовому засіданні встановлено, що не заперечується сторонами, позивачка ОСОБА_3 дійсно брала безпосередню участь у зведенні будинку, який остаточно був побудований та прийнятий в експлуатацію у 1964 році і після побудови будинку, позивачка ОСОБА_3 стала користуватись частиною приміщень розташованих в цокольному поверсі.

Встановлено, що, оскільки конфліктних ситуацій між користувачами указаного будинку не виникало, позивачкою, не ініціювалось питання про виконання договору від 15 вересня 1958 року, за яким її сестра ОСОБА_8 зобов»язувалась виділити у її власність частину будинку та земельної ділянки.

Між тим, рішенням Залізничного районного суду м.Києва від 15 листопада 1985 року спірний будинок поділений в ідеальних частках між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, по частці, за кожним.

Із указаного рішення слідує, що позивачка по даній справі ОСОБА_3 була залучена до участі у даній справі третьою особою, однак своїх вимог щодо визначення частки у праві власності на указаний будинок не висувала і рішення не оскаржувала.

На час розгляду даної справи, спірний будинок належить на праві власності ОСОБА_5 та спадкоємцям ОСОБА_8.

Встановлено також що земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 0,06 га, перебуває у державній власності і фактичному користуванні мешканців будинку.

Вимагаючи визнання права власності на частину будинку, позивачка ОСОБА_3 посилається на те, що рішенням суду від 15 листопада 1985 року був поділений між її братом і сестрою лише перший та другий поверхи спірного будинку, а цокольний поверх не був поділений, а тому , за її думкою, цей поверх повинен належати їй.

Між тим, як обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції, позивачка не враховує, що судовим рішенням поділені житлові приміщення, а інші приміщення, в тому числі і цокольний поверх, до таких не належать.

Крім того, судом першої інстанції правомірно зазначено, що, будь-якого самочинного будівництва, позивачка у спірному будинку не здійснювала.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє за дорученням ОСОБА_3, відхилити, а рішення Солом»янського районного суду м.Києва від 30 травня 2011 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді