Справа №22-ц-638/12 15.02.2012 15.02.2012 15.02.2012
Провадження №22-ц/1490/905/12
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2012 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Вовненко Г.Ю.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Буренкової К.О.,

при секретарі судового засідання: Колосовій О.М.,

за участі: ОСОБА_1 представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2011 року, постановлене за її позовом до відкритого акціонерного товариства Кредитпромбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відкритого акціонерного товариства Кредитпромбанк (далі Банк) про визнання кредитного договору недійсним.

Позивачка свої вимоги мотивувала тим, що 13 квітня 2007 року між нею та Банком укладено кредитний договір, за умовами якого Банк надав їй строковий кредит на споживчі потреби в сумі 20 000 доларів США строком до 10 квітня 2012 року.

Позивачка вказувала, що кредитний договір не відповідає вимогам діючого законодавства, зокрема ст.99 Конституції України, ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України, ст. 35 Закону «Про Національний банк України», ст.ст. 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні», а також порушує її права як споживача, передбачені Законом України Про захист прав споживача.

Посилаючись на наведене, а також на те, що Банк не мав індивідуальної ліцензії на укладення з нею (позивачкою) як фізичною особою оспорюваної угоди в іноземній валюті, позивачка на підставі частин 1, 3 та 5 ст. 203, ст. ст. 215, 227 ЦК просила визнати недійсним кредитний договір, укладений 13 квітня 2007 року між нею та Банком.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2011 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на те, що відповідно до ч.3 ст. 207 ЦПК суд зобовязаний був залишити її позов без розгляду, а не вирішувати спір по суті, чим порушені її процесуальні права.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити із наступних підстав.

Вирішуючи спір, суд правильно виходив з того, що оспорюваний кредитний договір укладено сторонами в належній формі, за наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності позивача і відповідача, повноважень відповідача щодо укладення кредитних договорів, у тому числі і в іноземній валюті, та вільного волевиявлення сторін, яке було спрямоване на реальне настання, передбачених цим договором, наслідків. А тому обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у визнанні договору недійсним.

Із матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №28.3/28-КМК-01-07 від 13 квітня 2007 року та графік погашення кредиту і відсотків підписані сторонами.

Наявні у ній докази, в тому числі і копія банківської ліцензії №174, зареєстрованої Національним Банком України 20 травня 1997 р. за №266, копія дозволу №174-3 від 01 квітня 2010 року та копія додатку до цього дозволу від 1 квітня 2010 року, наданих Національним Банком України, свідчать про те, що при наданні позивачці даного кредиту в іноземній валюті Банк діяв в межах повноважень, визначених статтями 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», статтями 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», пунктами 2.1, 2.3, 5.3 Положення «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій на виконання окремих операцій», затвердженого постановою Національного Банку України №275 від 17 липня 2001 р.

Тому суд першої інстанції вірно вважав, що на укладення оспорюваної угоди Банк не повинен був мати індивідуальну ліцензію, оскільки вказаними законами та підзаконними актами визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на їх здійснення.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст. 207 ЦПК зобовязаний був залишити позовну заяву без розгляду не підлягають задоволенню.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Як вбачається із матеріалів справи, її розгляд було призначено на 14 червня 2010 року та на 7 вересня 2011 року. Проте в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач належним чином і своєчасно повідомлена про розгляд справи. Про дану обставину зазначено і в апеляційній скарзі.

Тому у суду першої інстанції не було підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК.

Враховуючи наведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: