Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа №2-23/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2012 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у

складі:

головуючого судді Коцюрби М.П.

при секретарі Кучер В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2010 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом.

Свої вимоги мотивує тим, що 18 березня 2007 року померла ОСОБА_4 - мати позивачки та бабуся відповідача.

Після смерті ОСОБА_4 Є І. відкрилась спадщина на її майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1, земельної ділянки в с. Шпитьки по вул. Шевченка, яка надана для будівництва житлового будинку.

14 лютого 2006 року ОСОБА_4 посвідчила у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 заповіт за реєстровим № 842, яким все своє майно заповіла позивачу та відповідачу ОСОБА_2 у рівних частках кожному.

У звязку з тим, що моя ОСОБА_4 була людиною похилого віку, вона постійно потребувала догляду та належного піклування.

21 лютого 2007 року ОСОБА_4 посвідчила у секретаря виконкому Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області інший заповіт за реєстровим № 51 ,яким заповіла усе належне їй майно позивачу.

Не погоджуючись з умовами заповіту від 21 лютого 2007 року, відповідач у липні 2007 року звернувся до суду з позовом, яким просив визнати вказаний заповіт недійсним.

23 грудня 2008 року Києво - Сятошинський районний суд Київської області ухвалив рішення, яким позов відповідача задовольнив та визнав заповіт від 21 лютого 2007 року недійсним. Основною підставою задоволення позовних вимог відповідача стало те, що на момент складення оскаржуваного заповіту ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Таким чином позивач та відповідач є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 згідно заповіту від 14 лютого 2006 року за реєстровим № 842.

Після смерті ОСОБА_6 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась ОСОБА_7, яка мала обовязкову частку у спадщині. Після ж смерті ОСОБА_7 спадщину прийняла ОСОБА_3

Вважає, що заповіт від 14 лютого 2006 року порушує право позивачки на отримання спадщини.

З акту посмертної судово-психіатричної експертизи від 18.06.2008 року позивач дізналася, що ОСОБА_4 перебувала під диспансерним наглядом лікарів з 29.11.1986 року.

З медичних записів відомо, що у 1986 році ОСОБА_4 був встановлений діагноз: «ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз з гіпертензією». 21.01.1987 року зазначено, що у хворої стан після операційного лікування, гама-терапії з приводу раку носової порожнини і гайморової порожнини зліва.

У грудні 1994 року ОСОБА_4 був встановлений діагноз «Хронічна недостатність мозкового кровообігу 1 ст.», а 28.03.2005 року встановлено діагноз: «Церебральний атеросклероз».

Вважає, що ОСОБА_4 при посвідченні заповіту 14 лютого 2006 року не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, оскільки постійно хворіла.

Просить визнати недійсним заповіт від 14 лютого 2006 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги.

Представник відповідача та третя особа позовні вимоги не визнали.

Вислухавши пояснення сторін, які приймали участь в справі, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Судом встановлено, що 18 березня 2007 року померла ОСОБА_4 - мати позивачки та бабуся відповідача.

Після смерті ОСОБА_4 Є І. відкрилась спадщина на її майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1, земельної ділянки в с. Шпитьки по вул. Шевченка, яка надана для будівництва житлового будинку.

14 лютого 2006 року ОСОБА_4 посвідчила у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 заповіт за реєстровим № 842, яким все своє майно заповіла позивачу та відповідачу ОСОБА_2 у рівних частках кожному.

У звязку з тим, що моя ОСОБА_4 була людиною похилого віку, вона постійно потребувала догляду та належного піклування.

21 лютого 2007 року ОСОБА_4 посвідчила у секретаря виконкому Шпитьківської сільської ради Києво-Євятошинського району Київської області інший заповіт за реєстровим № 51,яким заповіла усе належне їй майно позивачу.

Не погоджуючись з умовами заповіту від 21 лютого 2007 року, відповідач у липні 2007 року звернувся до суду з позовом, яким просив визнати вказаний заповіт недійсним.

23 грудня 2008 року Києво - Єятошинський районний суд Київської області ухвалив рішення, яким позов відповідача задовольнив та визнав заповіт від 21 лютого 2007 року недійсним. Основною підставою задоволення позовних вимог відповідача стало те, що на момент складення оскаржуваного заповіту ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Таким чином позивач та відповідач є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 згідно заповіту від 14 лютого 2006 року за реєстровим № 842.

Після смерті ОСОБА_6 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась ОСОБА_8, яка мала обовязкову частку у спадщині. Після ж смерті ОСОБА_8 спадщину прийняла ОСОБА_3

Із акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 613/158 від 09 листопада 2011 року відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що станом на 14 лютого 2006 року вона страждала на органічний психічний розлад, але в період укладення заповіту 14 лютого 2006 року ступінь виразності психічних розладів ОСОБА_4 був такий, що вона могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Посилання позивачки та її представника на те, що на момент складення оскаржуваного заповіту ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

При таких обставинах суд вважає, що позивачам та її представником не надано доказів на підтвердження обставин, на які вони посилається в позовній заяві тому суд відмовляє в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 215, 216, 225 ЦК України, ст. ст. 208, 209, 211, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Суддя: М.П. Коцюрба