Справа № 2-1507/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 cічня 2012 року Соломянський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді - Макухи А.А.

при секретарі - Лісовій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Кредитпромбанкпро визнання недійсною частини кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним кредитного договору № 37/30/07-СС від 29 листопада 2007 року між ВАТ Кредитпромбанк(на даний час Публічне акціонерне товариство Кредитпромбанк, відповідач) та позивачем. В ході судового розгляду позивачем була подана заява про зменшення позовних вимог, а саме: про визнання недійсною частини кредитного договору, а саме пунктів 2.3., 3.2.4., 3.2.8., 6.1., 7.1. частини № 2 кредитного договору, мотивуючи позов та заяву про зменшення позовних вимог наступним.

29 листопада 2007 року між позивачем і відповідачем було укладено кредитний договір № 37/30/07-СС, за яким відповідач надав позивачу кредит на споживчі цілі у сумі 2 525 000 (два мільйони пятсот двадцять пять тисяч) грн. 00 коп. строком до 29 листопада 2027 року включно із процентною ставкою за кредитом 13,60 % річних. 05 серпня 2008 року була укладена Додаткова угода № 1 до кредитного договору, відповідно до якої він був змінений і процентна ставка за кредитом становить 19 (девятнадцять) відсотків річних. Сторонами ці факти не оспорювалися.

Позивач вказує, що пунктом 2.3. Договору передбачено, що у разі зміни суми щомісячного платежу внаслідок зміни процентної ставки, нова сума Щомісячного платежу встановлюється в письмовому повідомленні Банку, що надсилається рекомендованим листом з повідомленням на адресу Позичальника (позивача). При цьому фактичне неотримання Позичальником з будь-яких причин зазначеного у п. 2.3. частини № 2 цього договору письмового повідомлення Банку, за умови виконання Банком своїх зобовязань, визначених цим пунктом, не звільняє Позичальника від зобовязання сплачувати Щомісячний платіж у новій сумі, зазначеній у письмовому повідомленні Банку.

П. 3.2.4. частини № 2 Договору передбачено, що у разі недотримання Позичальником (позивачем) умов цього Договору або порушення Позичальником, Іпотекодавцем умов Іпотечного договору відповідач (Банк) має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

П. 3.2.8. частини № 2 Договору передбачено, що у разі невиконання позивачем вимоги Банку (відповідача) щодо дострокового повернення суми кредиту, що міститься у Письмовому повідомленні-вимозі Банку, в термін, визначений таким Письмовим Повідомленням-вимогою, остаточний термін повернення кредиту, визначений п. 2 частини1 цього договору, змінюється.

Таким терміном буде вважатися термін, визначений Банком у Письмовому повідомленні-вимозі.

П. 6.1. частини № 2 Договору передбачено стягнення пені в розмірі подвійної процентної ставки, встановленої по Кредитному договору за кожний календарний день прострочки від суми простроченого платежу.

В той же час пунктом 7.1. частини № 2 кредитного договору передбачено, що відповідач має право змінити умови договору у разі зміни кредитної політики в Україні, економічної ситуації та конюнктури ринку. При цьому у разі незгоди позивача із запропонованими умовами позивач зобовязаний повністю повернути загальну суму заборгованості за кредитом, а також сплатити нараховані проценти, можливі пені і штрафи, передбачені цим договором, протягом 15 (пятнадцяти) календарних днів з дня відправки позивачем вищезазначеного листа.

Позивач вважає, що умови, передбачені пунктами 2.3., 3.2.4., 3.2.8., 6.1., 7.1. частини № 2 кредитного договору, що становлять зміст вчиненого сторонами двостороннього правочину, суперечать чинному законодавству України, у звязку з чим, на його думку, ця частина кредитного договору підлягає визнанню недійсною.

Представник позивача проти позову заперечував, вважаючи, що оспорюваний кредитний договір був укладений сторонами за їх згодою на підставі їх вільного волевиявлення та відповідає всім умовам чинності правочину, встановленим законодавством України.

Предметом позову є встановлення відповідності оспорюваних умов кредитного договору вимогам чинного законодавства щодо умов чинності правочину.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Так, ч.1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Укладений сторонами кредитний договір є двостороннім правочином в розумінні ч. 2 ст. 202 та ч. 1 ст. 626 ЦК України, щодо якого ч. 1 ст. 203 ЦК України імперативно встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності (дійсності) правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Вимоги ст. 203 ЦК України є обовязковими як для правочину в цілому, так і для його окремих частин, зміст яких повинен відповідати положенням закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ст. 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини (п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимивід 6 листопада 2009 року № 9).

З огляду на викладене, суд вважає, що умови кредитного договору щодо визначення наслідків прострочення виконання зобовязання за договором не повинні суперечити імперативним вимогам законодавства щодо розміру покладення на винну сторону заходів цивільно-правової відповідальності, зокрема, вимогам глав 49, 51 ЦК України та положенням Закону України Про захист прав споживачів, Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань.

Згідно із ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що оспорюваний позивачем п. 6.1. договору визначає в якості правового наслідку прострочення позивачем зобовязання щодо погашення заборгованості по кредиту сплату позивачем на користь відповідача пені в розмірі подвійної процентної ставки, встановленої по кредитному договору за кожний календарний день прострочки від суми простроченого платежу, що становить 38 % річних (19 % * 2 ). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. В даному випадку сторони при укладенні Договору та формулюванні п. 6.1. частини № 2 кредитного договору скористалися диспозитивними нормами, закріпленими ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України. Водночас судом враховується, що принцип свободи договору обмежується імперативною нормою абзацу 2 ч. 3 ст. 6 ЦК України, за якою сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд вважає, що умови Договору щодо визначення наслідків прострочення виконання зобовязання не повинні суперечити імперативним вимогам законодавства щодо розміру покладення на винну сторону заходів цивільно-правової відповідальності, зокрема, вимогам глав 49, 51 ЦК України та положенням Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязаньвід 22 листопада 1996 року (далі Закон). Так, з одного боку, вказаний Закон у ст. 1 містить диспозитивну норму про те, що розмір пені за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін. Однак ст. 3 Закону встановлює граничні межі розміру пені, що не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. За змістом ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України зміст правочину має відповідати вимогам, встановленим законом на момент його вчинення сторонами. Судом встановлено, що на момент укладення Договору розмір подвійної облікової ставки НБУ (згідно Постанови Правління НБУ від 10 серпня 2009 року № 468 Про зміну облікової ставки) становив 10,25 % * 2 = 20,5 % річних, що значно менше розміру пені, встановленої у п. 6.1. частини № 2 кредитного договору. Таким чином, у відповідності до вимог Закону, на момент вчинення сторонами правочину (кредитного договору) встановлений договором розмір пені не міг перевищувати 20,5 % річних від суми простроченого платежу. Отже, пеня, встановлена п. 6.1. частини № 2 кредитного договору, значно перевищує розмір законної пені, що прямо суперечить ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязаньта є підставою для визнання п. 6.1. частини № 2 кредитного договору недійсним згідно ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Аналіз змісту договору та обставин справи дає підстави стверджувати, що в даному випадку визнання недійсною окремої частини кредитного договору п. 6.1. Договору не буде мати наслідком недійсність інших його частин і кредитного договору в цілому, оскільки цей правочин був би вчиненим у відповідності до вимог чинного законодавства і без включення до нього недійсної частини (п. 6.1. частини № 2).

П. 2.3. кредитного договору передбачено, що у разі зміни суми Щомісячного платежу внаслідок зміни процентної ставки, нова сума Щомісячного платежу встановлюється в письмовому повідомленні Банку (відповідача), що надсилається рекомендованим листом з повідомленням на адресу Позичальника (позивача). При цьому фактичне неотримання Позичальником з будь-яких причин зазначеного у п. 2.3. частини № 2 цього Договору письмового повідомлення Банку, за умови виконання Банком своїх зобовязань, визначених цим пунктом, не звільняє Позичальника від зобовязання сплачувати Щомісячний платіж у новій сумі, зазначеній у письмовому повідомленні Банку. Даним пунктом Договору передбачено імперативний обовязок Позивача (позичальника) сплачувати Щомісячний платіж у новій сумі, що самостійно зазначається Банком (Відповідачем) у повідомленні. На думку позивача, цей пункт кредитного договору призводить до можливості свавільного встановлення Банком необґрунтованого та не погодженого Сторонами розміру Щомісячного платежу. Позивач вказує, що не відповідає чинному законодавству і положення про те, що за змістом п. 2.3. частини № 2 Договору Позивач зобовязаний сплачувати новий розмір Щомісячного платежу незалежно від отримання письмового повідомлення про такий новий розмір, оскільки такий новий розмір платежів сторонами не погоджується, а може встановлюватися Відповідачем в односторонньому порядку, що нібито порушує права Позивача.

Дійсно, беручи до уваги зміст положень п.п. 22, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України Про захист прав споживачів, за кредитним договором був наданий саме споживчий кредит. У звязку з цим, вбачається, що на відносини сторін, а також на зміст кредитного договору поширюються як положення ЦК України, так і вимоги інших актів цивільного законодавства (законів та підзаконних нормативно-правових актів), зокрема, положення Закону України Про захист прав споживачів. Тобто у договірних відносинах, що виникли на підставі Договору позивач є споживачем. Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачіву договори із споживачем не повинні включатися умови, які є несправедливими. У розумінні закону (ч. 2 ст. 18) умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обовязків споживача, установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Зіставивши ці положення законодавства зі змістом п. 2.3. договору суд приходить до висновку, що позивачем не надано належного обґрунтування несправедливості його положень, а також не вказано, в чому саме полягає порушення його прав як споживача. Крім того, в контексті ч. 3 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачівп. 2.3. не є частиною договору, з якою позивач (споживач) не міг ознайомитися перед укладенням договору навпаки, він добровільно погодився на включення такого положення до кредитного договору та знав про нього (в судовому засіданні позивачем цей факт не спростовувався).

У звязку з цим, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання п. 2.3. частини № 2 кредитного договору недійсним.

П. 7.1. частини № 2 договору передбачено, що Банк (відповідач) має право змінити умови Договору у разі зміни кредитної політики в Україні, економічної ситуації та конюнктури ринку. При цьому у разі незгоди Позичальника із запропонованими умовами Позичальник зобовязаний повністю повернути загальну суму заборгованості за кредитом, а також сплатити нараховані проценти, можливі пені і штрафи, передбачені цим Договором, протягом 15 (пятнадцяти) календарних днів з дня відправки Банком вищезазначеного листа.

П. 3.2.8. частини № 2 договору передбачено, що у разі невиконання Позичальником (позивачем) вимоги Банку (відповідача) щодо дострокового повернення суми кредиту, що міститься у Письмовому повідомленні-вимозі Банку, в термін, визначений таким Письмовим Повідомленням-вимогою, остаточний термін повернення кредиту, визначений п. 2 частини1 цього Договору, змінюється. Таким терміном буде вважатися термін, визначений Банком у Письмовому повідомленні-вимозі. На думку позивача, положення п. 3.2.8. та п. 7.1. частини № 2 Договору щодо його обовязку з сплачувати на користь відповідача щомісячні платежі у розмірі, що встановлюється відповідачем у письмовому повідомленні нібито всупереч принципу добросовісності призводить до дисбалансу договірних прав і обовязків сторін на шкоду споживача, який нібито зобовязаний сплачувати грошові кошти у визначеному відповідачем розмірі. Водночас, проаналізувавши положення ч. 1, 2 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів, ч. 3 ст. 509, ч.ч. 2, 3 ст. 549, ст. 611 ЦК України, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог щодо цих пунктів договору суд приходить до висновку про відсутність істотного дисбалансу, про який згадує позивач, а також враховує, що п.п. 3.2.8., 7.1. договору визначають можливість з боку споживача не погодитися із запропонованими умовами і платежі на нових умовах, погасивши кредит на нових умовах. У звязку з цим, суд не знаходить визначених законом підстав для визнання недійсним п. 3.2.8. та п. 7.1. кредитного договору.

Щодо позовної вимоги про визнання недійним п. 3.2.4. Договору, судом встановлено наступне.

Пунктом 3.2.4. частини № 2 Договору передбачено, що у разі недотримання Позичальником умов цього Договору або порушення Позичальником, Іпотекодавцем умов Іпотечного договору відповідач має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України право звернення стягнення на предмет застави заставодержатель набуває у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою. Проаналізувавши ці положення, а також ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотеку, суд вважає, що п. 3.2.4. кредитного договору добровільно погоджений сторонами та не суперечить вимогам чинного законодавства України щодо підстав звернення стягнення на предмет застави.

Тому вимога про визнання недійсним пункту 3.2.4 Договору задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 8 Конституції України, п. 6 ч. 1 ст. 3, абзацу 2 ч. 3 ст. 6, ч. 1, 3, 6 ст. 13, ч. 1 ст. 15, п. 5 ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 217, 549, 610, 611, 627, 651, 1056-1 ЦК України, ст. 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотеку, керуючись ст. ст. 10-11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Кредитпромбанкпро визнання недійсною частини кредитного договору - задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 6.1. частини № 2 кредитного договору № 37/30/07-СС від 29 листопада 2009 року.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Макуха А.А.