УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа 22-ц/0690/2349/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2012 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Микитюк О.Ю.

суддів Товянської О.В. Гансецької І.А.

при секретарі Ковач Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ „Овруцька реалізаційна база хлібопродуктів про визнання правочину дійсним та зустрічним позовом ВАТ „Овруцька реалізаційна база хлібопродуктів до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Овруцького районного суду від 13 липня 2011 року,

встановила:

В січні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив визнати дійсним договір купівлі-продажу будівлі від 09 квітня 2003 року, укладений між ним та ВАТ „Овруцька реалізаційна база хлібопродуктів. В обґрунтування позову зазначив, що на підставі письмового договору придбав у відповідача одноповерхове бувше адміністративне приміщення по вул.Леніна, 72 у м.Овруч, але відповідач ухиляється від нотаріального оформлення договору. Правовою підставою своїх вимог вказав ст.47 ЦК України 1963 року.

ВАТ „Овруцька реалізаційна база хлібопродуктів у лютому 2011 року подало зустрічну позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу від 09.04.2003 року недійсним. В обґрунтування позову зазначило про невідповідність договору вимогам ст.225 ЦК України 1963 року, ст.30 Закону України „Про власність.

Рішенням Овруцького районного суду від 13 липня 2011 року у первісному позову відмовлено за безпідставністю, зустрічний позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення його позову і відмову в зустрічному позові. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається із змісту письмового договору купівлі-продажу від 09 квітня 2003 року, ВАТ „Овруцька реалізаційна база хлібопродуктів в особі голови правління ОСОБА_2 зобовязалось передати у власність ОСОБА_1 одноповерхове бувше адміністративне приміщення по вул.Леніна, 72 в м.Овруч. Згідно акту прийому-передачі приміщення від 09 квітня 2003 року позивач прийняв у строкове платне володіння та користування вказане приміщення (а.с.6,7).

Як розяснено у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року „Про судову практику в справах про визнання угод недійсними (із наступними змінами), щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.ст.47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Цивільним кодексом України 1963 року для угоди між організацією та громадянином передбачена письмова форма (ст.44). Відповідно до ч.1 ст.47 цього Кодексу нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, вказаних у законі. Законом визначена обовязковість нотаріального посвідчення лише договорів купівлі-продажу жилого будинку (ст.227 ЦК України 1963 року).

За таких обставин ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року не може бути застосована до спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач не надав суду доказів про наявність у ВАТ „Овруцька реалізаційна база хлібопродуктів на дату продажу будівлі правовстановлюючих документів на неї. Крім того, позивач не довів, що балансова вартість майна не перевищувала 3 відсотків підсумку балансу товариства, що надавало право голові правління одноосібно відчужити майно (п.6.22 Статуту). Разом з тим, згідно вимог ст.225 ЦК України 1963 року право продажу майна належить власнику, а ст.30 Закону України „Про власність передбачено, що право колективної власності здійснюють вищі органи управління власника і лише окремі функції по господарському управлінню майном можуть бути покладні вищими органами управління власника на створювані ним органи.

Крім того, предметом наданого позивачем договору (п.1.1.) є не продаж будівлі, а зобовязання продати її у майбутньому. Момент виникнення права власності повязаний із складанням акту прийому-передачі (п.1.2), проте, згідно акту прийому-передачі ОСОБА_3 прийняв будівлю в строкове платне володіння та користування, а не у власність.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що договір купівлі продажу від 03.04.2003 року не є укладеним, оскільки відсутні встановлені законодавством умови для його укладення. Договір, який не вчинений, не може бути визнаний недійсним.

Отже, рішення в частині відмови у первісному позові є правильним і залишається без змін, а в частині задоволення зустрічного позову рішення належить скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Овруцького районного суду від 13 липня 2011 року в частині задоволення зустрічного позову і ухвалити в цій частині нове рішення. Відмовити ВАТ „Овруцька реалізаційна база хлібопродуктів у задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним за безпідставністю.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: Судді: