_____________________________________________________________________________
Справа№2-2969/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2012 р. року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Літвінової І.А.,

секретар судового засідання Мельнічуковська Е.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Друга одеська державна нотаріальна контора, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про визнання договору купівлі-продажу недійсним

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 20 липня 2007 року його мати, ОСОБА_2, уклала договір купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_3. Оскільки на момент укладання договору ОСОБА_1 був неповнолітнім, постійно проживав та був зареєстрований за зазначеною адресою, а договір було укладено без дозволу органу опіки та піклування та внаслідок укладання договору порушено його майнове право, він вимушений звернутись з позовом до суду за захистом своїх прав.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Крім того, просив суд у разі задоволення позову та визнання недійсним договору купівлі-продажу застосувати наслідки нікчемного правочину.

Відповідач ОСОБА_2, яка є матірю позивача, позовні вимоги визнала повністю та пояснила суду, що укладаючи угоду вона не порадилась з сином та не прислухалась до його вагань не продавати квартиру, яка зручно розташована біля навчального закладу, де навчався ОСОБА_1 Продала квартиру не розуміючи значення та наслідків своїх дій, повязаних з хронічним захворюванням, на яке вона страждає та яке знаходилось на той період в стадії загострення.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважаючи їх необґрунтованими, заперечувала проти їх задоволення посилаючись на те, що договір було укладено із дотриманням усіх необхідних вимог, а чергове звернення до суду родини ОСОБА_4 є продовженням здійснення на неї морального тиску, який почався відразу після розрахунку за договором. ОСОБА_4 з 2005 року безперервно ініціює судові розгляди, звертаючись з вимогами визнати недійсним договір купівлі-продажу з різних підстав. ОСОБА_3 вважає, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5 намагаючись визнати з різних мотивів договір недійсним бажають досягнути застосування наслідків нікчемного правочину, одержавши з неї оціночну вартість квартири, яка зазначена в договорі та є вочевидь нижчою від ринкової вартості аналогічного майна на цей час.

Представники третіх осіб у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали суду заяви, в яких просили розглядати справу без їх участі.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

ОСОБА_2 в 2001 році набула право приватної власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 23 листопада 2001 року, посвідченого Третьою одеською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 5-3681.

Згідно свідоцтва про народження VІ-СЛ № 412392, яке видано Гориякийським райвідділом РАГС Вірменської республіки, позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_2 (а.с.25).

Переїхавши з Вірменії на територію України ОСОБА_2 проживав разом з матірю ОСОБА_6 в належній їй квартирі АДРЕСА_2.

20 липня 2005 року ОСОБА_2 відчужила квартиру, в якій мешкала з сином, передавши її у власність ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу. Договір посвідчений державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 1-3351.

Згідно з витягом Комунального підприємства Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомостіправо власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване 22 липня 2005 року.

В тимчасовій посвідці на постійне проживання (серія ОД номер 413-06) на імя ОСОБА_1 його реєстрація за адресою: АДРЕСА_3 датована червнем 2006 року. Доказів того, що місце його проживання на території України за зазначеною адресою було зареєстровано раніше, до відчуження квартири, позивач не надав. Але суд виходить з того, що на момент укладання договору ОСОБА_1 був неповнолітнім та мав право на користування квартирою № 42 в будинку № 28 по вул. Академіка Корольова в місті Одесі як дитина власника ОСОБА_2

Пунктом 4 договору від 20.07.2005 року продавець ОСОБА_2 гарантувала, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього договору; особи, котрі проживають і (або) зареєстровані в квартирі на момент укладення договору не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з квартири. Також сторони підтвердили, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення сторін є вільним та усвідомленим; умови договору зрозумілі; договір направлений на реальне настання наслідків, які у ньому обумовлені.

Згідно довідки Другої одеської державної нотаріальної контори від 12 липня 2012 року за № 269/01-16, наданої на запит суду, дозвіл органу опіки та піклування на відчуження зазначеної квартири не одержувався.

Відповідач ОСОБА_1 просить суд поновити право на користування квартирою, яке було порушено його матірю ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 при укладанні договору купівлі-продажу квартири без дозволу органу опіки та піклування, визнавши договір купівлі-продажу недійсним та застосувавши наслідки нікчемного правочину.

Відповідно до ст. 9 ЦК України в редакції від 25.06.2005 р., яка діяла на час укладання угоди, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Статтею 7 СК України в редакції від 25.06.2005 р. зазначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок управління майном дитини встановлювався частиною другою статті 177 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьки малолітньої дитини не мали права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Суд зауважує, що зазначена стаття врегульовувала питання стосовно управління майном виключно малолітніх дітей, а ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, станом на 2005 рік вже був неповнолітнім у звязку з досягненням ним чотирнадцятирічного віку, що відповідає статті 6 СК України.

Обовязок батьків одержати дозвіл органу опіки та піклування, за правилами Сімейного кодексу України, стосувався виключно випадків, коли цю згоду давали батьки своїй неповнолітній дитині на вчинення нею (тобто особисто) правочинів, передбачених частиною другою статті 177 СК України, що відповідає частині третій цієї статті.

Частиною 3 ст. 17 Закону України Про охорону дитинствав чинній на той час редакції від 31.03.2005 р. встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини (згідно статті 1 цього Закону - особи віком до 18 років (повноліття)) порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин із відчуження жилого приміщення, стосовно якого в дитини є право користування.

Відповідно, майнові правовідносини батьків і дітей - це правовідносини, які виникають між батьками і дітьми з приводу майна, яке знаходиться в приватній чи спільній сумісній власності цих осіб.

1 січня 2006 року набрав чинності Закон України Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей, відповідно до статті 12 якого для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

До набрання чинності цим Законом законодавство України не передбачало обов`язкової згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна батьків, відносно якого їх діти мали лише право на користування.

Таким чином, до 1 січня 2006 року згода органів опіки та піклування на відчуження нерухомого майна необхідна була лише у випадку, якщо дитина була власником (співвласником) майна, що відчужується.

Отже, ОСОБА_2 не зобовязана була одержувати згоду органу опіки та піклування на відчуження належної їй на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_4. Суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу був укладений з додержанням всіх вимог діючого на той час законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його нікчемним за правилами статті 224 Цивільного кодексу України, як того вимагає позивач.

Також відсутні підстави для застосування яких-небудь видів відповідальності до ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_1 Відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем квартири, та виконала всі обовязки покупця перед продавцем ОСОБА_2 Суд не встановив протиправності в діях ОСОБА_3 при укладанні угоди.

Посилки позивача ОСОБА_1 на те, що його мати відповідач ОСОБА_2 своїми діями завдала йому шкоди, порушивши звичний уклад життя, вимусивши проживати на найманій квартирі, були визнанні у судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 та особисто нею підтверджені.

Дійсно, на підставі ст. ст. 59, 155 СК України та ч. 6 ст. 203 ЦК України ОСОБА_2, як власник майна повинна була визначати режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сімї, насамперед дитини та при розпорядженні квартирою зобовязана була врахувати інтереси неповнолітнього сина. ОСОБА_2 не повинна була здійснювати батьківські права всупереч інтересам дитини та розпорядившись своєю власністю ОСОБА_2 мала б у подальшому забезпечити неповнолітньому сину належні житлові умови.

Відповідно до ст. 23 ЦК України позивач не позбавлений права звернутись до суду з самостійним позовом до ОСОБА_2 з вимогами про відшкодування шкоди, завданої йому неправомірними діями матері при виконанні батьківських обовязків. Під час слухання цієї цивільної справи ОСОБА_1 таких вимог не заявляв та вони не були предметом розгляду.

Керуючись ст. ст. 215, 244 ЦК України, ст. 9 ЦК України в редакції від 25.06.2005 р., ст.ст. 6, 7, 177 СК України в редакції від 25.06.2005 р, Законом України Про охорону дитинствав редакції від 31.03.2005 р., ст. 12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей в редакції від 02.06.2005 р., ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Друга одеська державна нотаріальна контора, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десять днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Літвінова І. А.