_____________________________________________________________________________
Справа№2-2956/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2012 р. року, Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Голобородової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання майно спільною сумісною власністю подружжя, розподіл спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просила визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори 16 лютого 2011 року ОСОБА_2 на квартиру № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8/1 в м. Одесі недійсним, визнати квартиру № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8/1 в м. Одесі та 1/3 квартири АДРЕСА_1, корп.. 1 в м. Одесі обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1, поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 квартири № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8/1 в м. Одесі та 1/6 квартири АДРЕСА_1, корп.. 1 в м. Одесі, зобовязати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у користуванні, володінні та розпорядження 1/2 квартири № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8/1 в м. Одесі, шляхом передачі ключів від квартири або надання можливості зробити дублікат ключів.

Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що 29 липня 1972 року у міському відділ рацсу Головного управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4. 11 травня 1993 року позивачці ОСОБА_1, її чоловікові ОСОБА_3 та доньці ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким їм на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_2. 19 квітня 1997 року чоловік позивачки ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 і Петрова в м. Одесі. 26 вересня 1997 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний. Після розірвання шлюбу спору щодо поділу спільного майна подружжя між ними не виникало, оскільки вони продовжували мешкати разом. 10 квітня 2009 року ОСОБА_3 помер, після чого позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою, в якій повідомила, що квартира № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8/1 в м. Одесі є спільної сумісною власністю подружжя, та для її розподілу вона буде звертатися до суду. Не зважаючи на дану обставину 16 лютого 2011 року ОСОБА_2 державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру № 34 по вулиці Ільфа і Петрова 8/1 в м. Одесі, що безперечно порушує права позивачки, оскільки дана квартира є обєктом права спільної власності подружжя та відповідно 1/2 квартири належить ОСОБА_1 Також представник позивачки з посиланням на ч. 5 ст. 61 СК України вважала, що 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, корп.. 1 в м. Одесі, яка належала померлому ОСОБА_3 на підставі свідоцтво про право власності на житло від 11 травня 1993 року також є обєктом спільної власності подружжя у звязку з чим за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на 1/6 частину квартири. Крім того, представник позивачки посилалася на те, що ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою № 34 будинку № 8/1 по вулиці Ільфа і Петрова в м. Одесі, у звязку з чим представник позивачки просила суд усунути такі перешкоди шляхом зобовязання відповідача передати ОСОБА_1 ключі від квартири або надати можливість зробити дублікат ключів.

Представник відповідача позов не визнав. У судовому засіданні посилався на те, що дійсно 29 липня 1972 року у міському відділ рацсу Головного управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4. 11 травня 1993 року ОСОБА_1, її чоловіку ОСОБА_3 та доньці ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким їм на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_2. 19 квітня 1997 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 і Петрова в м. Одесі. 26 вересня 1997 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний. Представник відповідача заперечував посилання представника позивача, що після офіційного розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 продовжували разом мешкати у звязку з чим у низ не виникало спору щодо розподілу спільної власності подружжя. Так, в якості підтвердження своєї правової позиції представник послався на те, що 27 грудня 1997 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6, у звязку з чим її прізвище було змінено на ОСОБА_6. Також представник відповідача просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності, вважаючи, що право на звернення до суду в частині розподілу спільної власності подружжя у ОСОБА_1 виникло з моменту розірвання шлюбу, тобто з 26 вересня 1997 року та закінчилося 26 вересня 2000 року, а з даним позов позивачка звернулася тільки у 2011 році, тобто з пропуском строку позовної давності.

Представник Одеської міської ради у судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Представник Третьої одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши пояснення представників позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що 29 липня 1972 року у міському відділ рацсу Головного управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

11 травня 1993 року позивачці ОСОБА_1, її чоловікові ОСОБА_3 та доньці ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким їм на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_2.

19 квітня 1997 року чоловік позивачки ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 і Петрова в м. Одесі.

26 вересня 1997 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний.

10 квітня 2009 року ОСОБА_3 помер, після чого його рідний брат ОСОБА_2 у встановлений законом шестимісячний термін звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

16 лютого 2011 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким, він як спадкоємець другої черги після смерті ОСОБА_3 успадкував квартиру АДРЕСА_3 і Петрова в м. Одесі.

Представник позивачки вважала, що оскільки квартира АДРЕСА_3 і Петрова в м. Одесі була придбана ОСОБА_3 19 квітня 1997 року, тобто у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1, вона є обєктом спільної власності подружжя, а тому ОСОБА_1 має право на визнання на нею права власності на 1/2 частину даної квартири.

Однак суд не погоджується з даною позицією виходячи з наступного.

Так, у судовому засіданні було встановлено, що 29 липня 1972 року у міському відділ рацсу Головного управління юстиції в Одеській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

26 вересня 1997 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 1997 року було набуто право власності на квартиру АДРЕСА_3 і Петрова в м. Одесі.

Правовідносини, які виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 регулюються відповідно до норм КпШС України та ЦК України 1963 року.

Так ст. 22 КпШС України передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу,є його спільної сумісною власністю. Ч. 1 ст. 28 КпШС України передбачено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя їх частки визначаються рівними. Згідно з ч. 3 ст. 29 КпШС України до вимоги про поділ майна, яке є спільної сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 76 ЦК України 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Ч. 1 ст. 80 ЦК України 1963 року передбачено, що закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові.

На думку суду право на звернення до суду з вимогою щодо розподілу спільної сумісної власності подружжя у ОСОБА_1 виникло з моменту розірвання шлюбу, тобто з 26 вересня 1997 року та закінчилося 26 вересня 2000 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом не приймаються до уваги твердження представника позивачки, про нібито відсутність спору щодо поділу спільного мана подружжя з посиланням на спільне проживання подружжя після офіційного розірвання шлюбу, оскільки позивачевою стороною взагалі не представлено жодного належного доказу у підтвердження даного факту, а по-друге, дане посилання спростовується фактом укладання шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_6

При викладених обставинах, суд вважає, що ОСОБА_1 пропущений строк позовної давності щодо вимоги про визнання квартири АДРЕСА_3 і Петрова в м. Одесі обєктом права спільної власності подружжя та відповідно й його розподіл.

Щодо вимоги про визнання 1/3 частини кватири № 79 по вулиці Ак. Вільямса, 74, корп.. 1 в м. Одесі, яка належала померлому ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 травня 1993 року є обєктом спільної власності подружжя та у звязку з цим визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частин даної квартири, суд вважає її також не підлягаючій задоволенню, виходячи з наступного.

Так, в обґрунтування своєї правової позиції представник позивача посилалася на ч. 5 ст. 61 СК України.

Однак суд вважає за необхідне зазначити, що по-перше, як вже зазначалося ОСОБА_1 пропущений строк позовної давності щодо предявлення вимог про поділ спільного майна подружжя, а по-друге зміни до ст. 61 СК України були внесені на підставі Закону України Про внесення змін до статті 61 СК України щодо обєктів права спільної сумісної власності подружжя, який набрав чинності 8 лютого 2011 року, а тому на думку суду дана норма Закону не може бути застосована до даних правовідносин.

Вивчивши та дослідивши належним чином завірену копію спадкової справи, яка була відкрита Третьої одеською державною нотаріальною конторою щодо майна померлого 10 квітня 2009 року ОСОБА_3, суд вважає, що ОСОБА_2 правомірно успадкував, як спадкоємець другої черги квартиру АДРЕСА_3 і Петрова в м. Одесі, на даний час є її власником, а тому суд не вбачає підстав, що задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та усунення перешкод у володінні, розпорядження та користуванні власністю.

Керуючись ст.ст. 22, 29, 44, 71, 75, 76, 80 ЦК України 1963 року, ст. ст. 1262, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 212 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні власністю залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Одеської області шляхом поданням до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, які були відсутніми під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя : Калініченко Л. В.