Справа № 2-1758/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2012 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Коцюрби М.П.

за участю секретаря: Кучер В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що 18 серпня 2009 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області.

16 березня 2011 року шлюб було розірвано, про що в книзі реєстрації актів зроблено запис за № 2- 103.

Від шлюбу у сторін була народжена дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та після його розірвання син залишився на утриманні Позивача.

Позивач зазначає, що Відповідач не піклувався про дитину та не брав участь у вихованні дитини, аліменти не сплачував.

29 грудня 2011 року, як зазначає ОСОБА_1, Відповідач викрав їх сина. Відповідач, викравши дитину, порушив рішення комісії служби у справах дітей в якому прописано, що Відповідач має право спілкуватись з сином чотири рази на місяць у вихідні дні: перша, третя субота та неділя місяця з 10:00 години до 19:00 години по місцю проживання матері.

Позивач звернулась із заявою про викрадення дитини у відділ міліції та в прокуратуру, але результатів це не дало.

ОСОБА_1 зазначає, що Відповідач по справі залишає дворічного сина самого вдома.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 порушив розпорядження органу опіки та піклування від 13.08.2011 року щодо побачень з дитиною та порушив розпорядження органу опіки та піклування від 13.02.2012 року щодо місця проживання дитини. В зазначеному рішенні визначено місце проживання дитини з матір'ю.

Вважає, що перебування сина в сім'ї Відповідача негативно впливає на його виховання та здоров'я. ОСОБА_2, на думку Позивача, не може дати дитині ні належного виховання, ні матеріального забезпечення.

Позивач просила суд визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з нею.

11.06.2012 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

ОСОБА_2 в зустрічній позовній заявя зазначає, що після розлучення Відповідач за зустрічним позовом забрала сина з собою та переїхала мешкати до своєї матері, яка є інвалідом другої групи та потребує стороннього догляду. З того моменту, як ОСОБА_4 почала мешкати у своєї матері належного догляду малолітній дитині вона не надавала. Протягом 13-ти місяців, які з нею пробув син сторін, за ним доглядала його бабуся. Соціальну допомогу та інші кошти, які отримувала Відповідач, вона використовувала на власні потреби,. Позивач за зустрічним позовом зазначив, що на момент його неодноразових приїздів до сина ОСОБА_1 вдома не було. На запитання де заходиться Відповідач по справі її мати повідомляла, що вона працює в м. Києві. Квартира Відповідача за зустрічним позовом є однокімнатною, в квартирі був антисанітарний стан та безлад.

Позивач за зустрічним позовом зазначив, що з моменту, коли Відповідач віддала сина на виховання своїй матері, вона не проживала за адресою своєї реєстрації, а мешкала в м. Києві на орендованій квартирі. Доля дитини, на думку ОСОБА_2, її не турбувала, належного догляду та уваги ОСОБА_3 вона не надавала.

ОСОБА_2 зазначає, що перешкод у побаченнях сина з ОСОБА_1 не чинить, за місцем проживання характеризується позитивно, має постійну роботу та сталий дохід.

Просив суд позбавити батьківських справ ОСОБА_1 щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні представник Позивача за первісним позовом просила суд задовольнити первісні позовні вимоги, у задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Відповідач та його представник за первісним позовом просили суд відмовити у задоволенні первісного позову, задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Під час розгляду справи представник органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації подав висновок від 10.07.2012 року № 07.21-3843 відповідно до якого було зазначено, що комісія з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації вирішила вважати недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 та не заперечує щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2.

Відповідно до ст.19 ч.1 п.п. 5, 6 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд, вислухавши учасників процесу. дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічних позовів з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» і роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість.

Як встановлено в судовому засіданні, 18 серпня 2009 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області.

16 березня 2011 року шлюб було розірвано, про що в книзі реєстрації актів зроблено запис за № 2- 103.

Від шлюбу у сторін була народжена дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та після його розірвання син залишився на утриманні Позивача.

Відповідно до рішення №6 комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації Київської області від 08 вересня 2011 року було рекомендовано органу опіки та піклування встановити дні та години участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, чотири рази на місяць у вихідні дні: перша, третя субота та неділя місяця з 10.00 години до 19.00 години по місцю проживання матері.

Рішенням № 11 комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації Київської області від 31 січня 2012 року було рекомендовано визначити місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1 до вирішення в судовому порядку спору щодо визначення місця проживання дитини.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 13 лютого 2012 року за № 118 було визначено місце проживання ОСОБА_3 з матір'ю ОСОБА_1.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.02.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до вимог ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя , а також зобов'язані поважати дитину .

Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір'ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Ст. 57 ЦПК України передбачено, що будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, є доказами. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Позивач за первісним позовом не додала до матеріалів справи доказів, які б підтверджували її належний матеріальний стан, відсутні її характеристики з місця проживання чи робот, власного житла не має, відсутні докази того, що ОСОБА_1 працює на офіційній постійній основі та має постійне джерело доходів.

В той же час, ОСОБА_2 проживає і трьохкімнатній квартирі, разом з батьками; малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за місцем проживання батька; Відповідач отримує заробітню плату у розмірі 4 600 (чотири тисячі шістсот) грн. 00 коп.; за місцем проживання та роботи характеризується позитивно; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини.

11.06.2012 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

В п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначається, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до п. 16 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В абзаці другому п. 18 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Посилання ОСОБА_2 на те, що Відповідач по зустрічній позовній заяві веде аморальний спосіб життя, вживає спиртні напої та наркотичні препарати, вихованням своєї дитини не займається, не підтверджено належними та допустимими доказами.

Таким чином, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, а тому зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі ст. 141, 161, 164 Сімейного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» та керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 209, 212-214 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Києво-Святошинської РДА про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Києво-Святошинської РДА про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя М.П. Коцюрба