Провадження 2/232/655/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.11.2012 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

Головуючого судді Борисюк І.Е.,

За участю: секретаря Жовтун М. А.,

позивача ОСОБА_1,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Вінниці звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що в провадженні Ленінського районного суду м. Вінниці знаходилась цивільна справа № 212/5056/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та визнання права власності на Ѕ частку квартири № 12, що знаходиться в м. Вінниці по вул. Келецькій, буд. № 126. Рішенням суду від 03.05.2012 року, яке набуло законної сили договір купівлі-продажу квартири визнано недійсним, сторони поновлено у попередньому становищі. На звернення позивача повернути йому кошти сплачені за квартиру, відповідачі відмовили. На момент продажу квартири, як стало відомо, відповідачі були подружжям. Кошти за квартиру ОСОБА_2 отримала від позивача в повному обсязі в сумі 239 700, 00 гривень до підписання договору купівлі-продажу. Шлюб між відповідачами було розірвано лише 25.04.2012 року, а весь цей час подружжя спільно витрачало кошти позивача.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про стягнення з відповідачів на користь позивача коштів в сумі 239 700, 00 гривень та судових витрат.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.10.2012 року справу передано до Вінницького міського суду Вінницької області.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2012 справу прийнято до свого провадження.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві. Вимоги просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала. Зазначила, що гроші не брала, а брав її син. Кошти згодна повернути, але не може, оскільки в неї їх не має.

Співвідповідач та його представник позовні вимоги не визнали. Представник ОСОБА_3 зазначила, що договір купівлі-продажу не був укладений в інтересах сімї, що підтверджується вироком суду. ОСОБА_3 ніякого відношення до даних правовідносин не має, права позивача не порушував.

Судом встановлено наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

12.11.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано в реєстрі за № 3188. Згідно даного договору ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купив трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. За домовленістю сторін продаж зазначеної квартири вчинено за 239 700, 00 гривень, що по курсу НБУ складало 30 000, 00 доларів США, які продавець повністю отримала від покупця до підписання цього договору. (а.с. 8)

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 03.05.2012 року договір купівлі-продажу квартири № 12, яка розташована в м. Вінниці по вул. Келецькій в будинку № 126, посвідчений 20.11.2009 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 3188, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано недійсним, поновлено сторони в попередньому становищі, визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ ідеальну частку квартири № 12, яка розташована в м. Вінниці по вул. Келецькій в будинку № 126. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.10.2012 року рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 03.05.2012 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 11.07.2012 року залишено без змін. (а.с. 6-7, 21-23)

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 22.10.2012 року, який набув законної сили 07.11.2012 року, ОСОБА_2 визнано винною в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та призначено їй покарання у вигляді штрафу в розмірі 510, 00 гривень.(а.с. 25)

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 01.10.2012 року встановлено, що ОСОБА_2 надала нотаріусу заяву, у якій вказувала, що на момент придбання спірної квартири у зареєстрованому шлюбі не перебувала і не перебуває, з особами якими мала б право укладати шлюб не проживала та не проживає. Особу ОСОБА_2 встановлено на підставі паспорта, у якому у графі «сімейний стан»є відмітка про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_3 Котюжинецькою сільською радою Калинівського району Вінницької області від 18.11.1997 року та відмітка про припинення шлюбу з ОСОБА_3 відділом реєстрації актів громадянського стану управління юстиції Вінницької області 25.09.2002 року.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 22.10.2012 року встановлено, що продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_2, маючи умисел на використання завідомо підробленого документу, з метою підписання договору купівлі-продажу квартири, 20.11.2009 року, в приміщенні приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу надала приватному нотаріусу ОСОБА_5 підроблений паспорт громадянина України, в якому в графі «сімейний стан»були зазначені неправдиві відомості щодо припинення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, чим використала завідомо підроблений документ. На підставі цього між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був підписаний та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. У судовому засіданні ОСОБА_2 свою вину визнала повністю.

Двостороння реституція є загальним правилом майнових наслідків недійсного правочину, що застосовується завжди, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсності правочинів. Але слід зауважити, що визнати договір недійсним, визначити розмір коштів, які будуть стягнуті та стягнути кошти можливо лише в судовому порядку, відповідно позивач правомірно звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,-відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину, на що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 239 700, 00 гривень підлягають задоволенню. Вимоги щодо стягнення з ОСОБА_3 коштів на користь позивача не підлягають задоволенню, оскільки він не є стороною недійсного правочину, а договір купівлі-продажу від 03.05.2012 року було вчинено ОСОБА_2 не в інтересах сімї, без згоди чоловіка, що не потребує доказуванню оскільки встановлено рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Тому, твердження представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4, що права позивача є непорушеними, оскільки за ним зареєстровано право власності на квартиру і реєстрація не скасована, не приймаються до уваги. Саме відповідачі мають звернутись із заявою до БТІ про скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав за ОСОБА_1 у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з ОСОБА_2 на його користь коштів в сумі 239 700 (двісті тридцять девять тисяч сімсот) гривень 00 копійок. В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 коштів на користь позивача слід відмовити, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 2 397, 00 гривень.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, ч. 1 ст. 216, ч. 1 ст. 509 ЦК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч. 1 ст. 3, ст.ст. 10, 11, 57-61, ч. 1 ст. 88, ст.ст. 209, 212-216, 218, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний № НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 239 700 (двісті тридцять девять тисяч сімсот) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 397, 00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: