АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 2-743/11 р. Головуючий 1 інст.: Скотар А.Ю.
Провадження № 22-ц/2090/6826/2012 р. Доповідач: Піддубний Р.М.
Категорія - «договірні правовідносини»
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2012 року. м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Швецової Л.А., Даниленка В.М.,

при секретарі: Каменській Д..В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним, -

встановила:

У квітні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 вересня 1993 року його матері ОСОБА_4Г належала квартира АДРЕСА_1. Після смерті 28 березня 2010 року ОСОБА_4 йому стало відомо, що 30 жовтня 2009 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено та посвідчено державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 договір довічного утримання, за умовами якого вона передала відповідачу у власність належну їй квартиру, а той зобовязався довічно її утримувати, надаючи щомісяця матеріальне забезпечення в розмірі мінімальної пенсії. Посилаючись на те, що мати страждала на психічне захворювання, у звязку з чим на час укладення договору не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак договір не відображає її внутрішньої волі, крім того, вона не потребувала сторонньої допомоги, оскільки була матеріально забезпеченою, отримувала пенсію, він, позивач, хоча і мешкав постійно в м. Балтійськ Калінінградської області Російській Федерації, але спілкувався з матірю й матеріально їй допомагав, а відповідач не міг надати утримання у передбаченому договором розмірі, оскільки сам є пенсіонером, ОСОБА_2 просив договір довічного утримання визнати недійсним, визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на квартиру АДРЕСА_2 та предмети домашньої обстановки і вжитку.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений ОСОБА_2 позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників ОСОБА_3, перевіривши законність та обґрунтованість рішення у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що під час укладення договору довічного утримання волевиявлення ОСОБА_4 було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент укладення оспорюваного правочину вона не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Судовим розглядом установлено, що 30 жовтня 2009 року між матірю позивача - ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено та посвідчено державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 договір довічного утримання, за умовами якого вона передала відповідачу у власність належну їй квартиру АДРЕСА_1, а той зобовязався довічно утримувати відчужувача, надаючи їй необхідний догляд, допомогу. Вартість матеріального забезпечення (допомоги) сторони визначили в розмірі однієї мінімальної пенсії щомісячно.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності кожного правочину.

Згідно з розясненнями, які містяться в 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника оспорюваного правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь- які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Належних та допустимих в розумінні ст.ст. 58 та 59 ЦПК України доказів того, що оспорюваний договір довічного утримання було укладено ОСОБА_4 в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивачем не надано. Клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції позивачем заявлено не було, а зазначені ним в обґрунтування позовних вимог обставини самі по собі не є підставою для визнання правочину недійсним.

Оскільки судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313 -315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді