Справа № 1310/136/12 Головуючий у 1 інстанції: Постигач Б.А.
Провадження № 22-ц/1390/6293/12 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

При секретарі: Рванцовій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29 травня 2012 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням частково задоволено позов ОСОБА_2 до приватного підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, внесення змін про недійсність запису про звільнення з роботи за прогул і відшкодування моральної шкоди.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді продавця консультанта промислових товарів торгового центру "ВАМ", що належить приватному підприємцю ОСОБА_1 і який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Наказ ОСОБА_1 від 27.04.2009 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи по ст. 40 п. 4 КЗпП України скасовано та зобов`язано ОСОБА_1 внести зміни в трудову книжку ОСОБА_2 , вказавши в ній про недійсність наказу від 27.04.2009 року про звільнення її з роботи по ст. 40 п. 4 КЗпП України.

Стягнуто з ОСОБА_1 12 384 грн. середнього заробітку в користь ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу і 5000 грн. моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що позивачка без поважних причин пропустила строк звернення до суду, і судом даній обставині не було дано належної оцінки. Крім того, судом встановлено, що позивачка з 21 квітня не виходила на роботу, чим допустила прогул. Суперечливі одна до одної дві довідки про стан вагітності позивачки на час видачі наказу про її звільнення з роботи не є належними та допустимими доказами. Після звільнення з роботи позивач мала можливість влаштуватися на іншу роботу, а тому у суду не було правових підстав для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що задоволенню не підлягає.

Статтею 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до ст. 4 ЦПК України Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Пункт 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_2 працювала продавцем консультантом промислових товарів у фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на підставі трудового договору від 14 жовтня 2008 року, який був укладений на невизначений строк. Даний договір був зареєстрований Львівським міським центром зайнятості 20 жовтня 2008 року.

Наказом від 27 квітня 2009 року №10 ОСОБА_1 звільнила ОСОБА_2 з роботи по п. 4 ст. 40 КЗпП України (за відсутність на роботі 23 та 25 квітня 2009 року).

В вересні 2009 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання трудового договору.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2011 року позов був задоволений, трудовий договір розірвано.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2011 року було скасовано рішення Галицького районного суду м. Львова та ухвалу апеляційного суду Львівської області і відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 про розірвання трудового договору з ОСОБА_2 .

Задовільняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання незаконним наказу про її звільнення з роботи, поновляючи на роботі та стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу суд першої інстанції вірно виходив з того, що така була звільнена з роботи в порушення ст. 184 ч. 3 КЗпП України під час вагітності, про що свідчать медичні довідки від 23 квітня та 27 квітня 2009 року, та і сам факт народження позивачем ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_4 . Дана обставина відповідачем не заперечується. А відтак у відповідача не було правових підстав для видачі 27 квітня 2009 року наказу про звільнення позивача з роботи, при тому що останньою було повідомлено роботодавця про вагітність, з представленням медичної довідки.

Безпідставними є покликання апелянтів на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду без поважних причин, оскільки судом першої інстанції даній обставині дана відповідна правова оцінка. Так судом достовірно встановлено, що після видачі наказу про звільнення з роботи, позивачка з 28 квітня по 28 серпня 2009 року перебувала на лікарняному. В подальшому, в судах різних інстанцій розглядався позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання трудового договору. І лише рішенням Вищого спеціалізованого суду України від 19 жовтня 2011 року було скасовано рішення попередньої інстанції, якими позов було задоволено та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Після отримання рішення Вищого спеціалізованого суду України ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом про поновлення на роботі.

Враховуючи вищенаведене суд першої інстанції вірно вважав, що позивачем пропущено строк звернення до суду з поважних причин.

Розглянувши справу на підставі доказів представлених сторонами на які вони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон та дотримав процедуру розгляду передбачену ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

А тому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ч.1, 314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29 травня 2012 року - відхилити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: