Справа №
Провадження №22-ц-1455/12
Головуючий у І інстанціїОСОБА_1
Категорія19Доповідач у 2 інстанції Приходько
УХВАЛА

Іменем України

14 березня 2012 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: судді Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

при секретарі Мариняко М.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2011 року у справі за позовом садівницького товариства «Красне»до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу газопроводів та споруд на них,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

встановила :

у червні 2011 року позивач звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу газопроводів та споруд на них від 31.03.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №355.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до Договору купівлі-продажу газопроводів та споруд на них від 31.03.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №355 ОСОБА_2 зобовязався передати у власність ОСОБА_3, а ОСОБА_3 зобовязався прийняти у власність розподільчі газопроводи та споруди на них, які знаходяться на території с. Михайлівка-Рубежівка, Києво-Святошинського району, Київської області, садівницьке товариство «КРАСНЕ»за визначену договором ціну.

Відповідно до Акту приймання-передачі від 31.03.2009 року до договору купівлі-продажу від 31.03.2009 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняв у власність газорозподільні газопроводи та споруди на них в Товаристві.

Даний трубопровід лежить в землі, що належить СТ «КРАСНЕ»та яким здійснюється опалення будинків членів Товариства, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є членами Садівницького товариства «КРАСНЕ», право власності на земельну ділянку в якій проходить газопровід та на якій розташовані споруди газопроводу, не припинялось, дана земельна ділянка не вилучалась із загальних земель Садівницького товариства «КРАСНЕ».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2011 року позов задоволено.

Визнані недійсним договір купівлі-продажу газопроводів та споруд на них від 31.03.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за №355.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно Договору купівлі-продажу газопроводів та споруд на них від 31.03.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №355 ОСОБА_2, зобовязався передати у власність ОСОБА_3, а ОСОБА_3 зобовязався прийняти у власність розподільчі газопроводи та споруди на них, які знаходяться на території с. Михайлівка-Рубежівка, Києво-Святошинського району, Київської області, садівницьке товариство «КРАСНЕ»за визначену договором ціну.

Відповідно до Акту приймання-передачі від 31.03.2009 року до договору купівлі-продажу від 31.03.2009 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3, прийняв у власність газорозподільні газопроводи та споруди на них.

Спірний газопровід розташований на земельній ділянці, що належить позивачу та яким здійснюється опалення будинків членів Товариства.

Відповідачі не є членами Садівницького товариства «КРАСНЕ». Право власності на земельну ділянку в якій проходить газопровід та на якій розташовані споруди газопроводу, не припинялось, дана земельна ділянка не вилучалась із загальних земель Садівницького товариства «КРАСНЕ».

В судовому засіданні було встановлено, що проект газопостачання Товариства був замовлений Товариством в приватному підприємстві «ТЕПЛОПРОЕКТ»відповідно до Договору №46-04 на створення проектно-кошторисної продукції від 25 березня 2004 року, Договору №38-05-А на створення проектно-кошторисної продукції від «18»листопада 2005 року та Позивачем сплачена вартість робіт в розмірі 14 288,00 гривень та 5 000 гривень відповідно по двом договорам.

Після закінчення робіт по будівництву газопроводу, відповідно до Акту прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта системи газопостачання від 28.12.2005 року, газопровід середнього тиску був прийнятий в експлуатацію.

При укладені спірного договору нотаріус ОСОБА_4 визнала право власності на газопровід та споруди на ньому на підставі акту розмежування балансової належності газових мереж і обладнання від 11.06.2008 року між ОСОБА_2 і ВАТ «Київоблгаз».

Посилання представників відповідачів на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.11.2010 року у справі №2-284/2010, як на преюдиційне рішення, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.11.2010 року у справі №2-284/2010 відмовлено в переведенні прав та обовязків покупця на третю особу та жодним чином не закріплюється право власності ОСОБА_2 на спірний газопровід та споруди на ньому.

Оскільки газопровід є нерухомим майном, то відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»обовязковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме - право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно до вимог ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Угоди укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються не дійсними за рішенням суду (ст.210 Земельного кодексу України).

Пунктом 4 ст.182 ЦК України встановлено, що порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно п.2 ч.2 ст.331 ЦК України встановлює, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» цей Закон регулює відносини, повязані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості.

Відповідно до п.1.3. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно (Наказ Мінюсту 07.02.2002р № 7/5, державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі -БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.

Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції від 07 лютого 2002 року N07/5 (зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за N0157/6445) (далі -Тимчасове положення), встановлено, що державна реєстрація прав проводиться після технічної інвентаризації обєкта, права щодо якого підлягають реєстрації (пункт 3.6).

Додаток 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно встановлює вичерпний перелік право встановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на обєкти нерухомого майна.

Відповідно до розділу 8 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, державна реєстрація проводиться фізичними та юридичними особами на новозбудовані, реконструйовані обєкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Судом першої інстанції правильно зроблений висновок про те, що державна реєстрація газопроводу та споруд на ньому ОСОБА_2 не проводилась та в нього відсутні законні права на володіння або користування земельною ділянкою на якій розташований газопровід та споруди.

Під час встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що приватний нотаріус ОСОБА_4 не мала права посвідчувати даний договір купівлі-продажу, оскільки акт розмежування балансової належності газових мереж і обладнання від 11.06.2008 року між ОСОБА_2 і ВАТ «Київоблгаз» не є правовстановлюючим документом.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того Закон України «Про трубопровідний транспорт»забороняє визнавати право власності на газопровід, введений в експлуатацію.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення на недоведених обставинах, не надавши належної оцінки поясненням та запереченням відповідачки не приймаються судом до уваги, оскільки не ґрунтуються на зібраних матеріалах справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Оскільки, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду без змін.

На підставі наведеного, керуючись: ст.ст.307,308,313,315,317,319 ЦПК України, колегія, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді