Справа № 1503/2339/12
Провадження № 2/1503/1010/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2012 року

Балтський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді БОДАШКО Л.І.,

при секретарі ТИХОНОВІЙ Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балті Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу і визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и в :

Позивач в позовній заяві стверджує, що в м Балта Одеської області по вул. Пролетарській № 2, розташована квартира № 18, яка належала на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_2, який запропонував купити її у нього за 20 тис. грн., на що позивач дала свою згоду і заплатила позивачу вищевказану суму грошей і після їх отримання відповідач запевнив її, що оформить цю угоду належним чином, при цьому вони уклали договір купівлі-продажу, підписали його, але до нотаріуса відповідачі неодноразово не зявлялися, що вимушує її звернутися до суду.

В судове засідання позивач не зявилася, однак направила суду клопотання про розгляд справи без неї, а також в заяві просила задовольнити позов і дала свою згоду на розгляд справи без відповідачів, якщо ті не зявляться в судове засідання.

Відповідачі в судове засідання не зявилися і направили суду клопотання про розгляд справи без них, при цьому підтвердили факт продажу квартири позивачу, однак також повідомили, що наміру оформити угоду належним чином не мають.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача у повному обсязі у звязку з наступним.

Квартира № 18, розташована в м Балта Одеської області по вул. Пролетарській № 2, належала на праві приватної власності відповідачу, що підтверджується договором дарування від 17.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського нотаріального округу Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 3648.

Крім того, судом встановлено, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу квартири № 18, розташованої в м Балта Одеської області по вул. Пролетарській № 2 від 11.07.2012 року, згідно якого відповідач ОСОБА_2 за згодою своєї дружини ОСОБА_3 продали, а позивач купила вищевказану квартиру за 20 тис. грн. і склали акт прийому-передачі вищевказаної квартири від 11.07.2012 року.

Відповідно до розписки, написаної відповідачем, він отримав від позивача вищевказану суму грошей і взяв зобовязання оформити угоду належним чином.

Згідно рекомендацій викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Судом зясовано, що відповідно до ст..657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення договору, про що повідомили в клопотанні про розгляд справи без їх присутності, де вказали, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у них не має, оскільки послуги нотаріуса коштують багато грошей, тому втрачена можливість посвідчення вищевказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку не має.

Відповідно до ч.2 ст.210 ЦК України, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Такого закону досі не має. Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не є законом.

Відповідно до ч.4 ст.4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу (ч.4 ст.8 ЦПК України).

За таких обставин, Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не може бути застосований судом.

Між тим, як встановлено ч.9 ст.8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Таким чином, відсутність закону, яким би було визначено перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів (ч.2 ст.210 ЦК України) не є підставою для відмови у позові.

Як встановлено ч.8 ст.8 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

У ст.8 ЦК України також зазначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ч.2 ст.220 ЦК України та визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 11 липня 2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Що ж стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, а ч.4 ст.334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, але, як вже було встановлено, виконати вимоги закону щодо державної реєстрації договору неможливо, у наслідок відсутності відповідного закону.

За таких обставин, враховуючи положення ст.8 ЦК України, ч.ч.8, 9 ст.8 ЦПК України, суд вважає, що право власності у позивача виникає з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного 11.07.2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (ч.3 ст.334 ЦК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210,212,220,334,640 ЦК України, ст.ст.10,11,214,215,223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Визнати такою, що відбулася і дійсною угоду купівлі-продажу квартири № 18, розташованої в м Балта Одеської області по вул. Пролетарській № 2, між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на вищевказану квартиру, яка раніше належала ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Балтський районний суд в 10-денний строк з дня отримання сторонами рішення суду.

С У Д Д Я