Справа № Провадження №22-ц-1824/11 Головуючий у І інстанціїОСОБА_1
Категорія26Доповідач у 2 інстанції Сліпченко
УХВАЛА

Іменем України

21 березня 2012 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі :

головуючого Лащенка В.Д.,

суддів Корзаченко І.Ф., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Клименко В.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду від 27 грудня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Глібівської сільська ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку, усунення перешкод та відшкодуваня моральної шкоди,

встановила:

У листопаді 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Глібівської сільська ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку, усунення перешкод та відшкодуваня моральної шкоди. Позов обгрунтовувала, тим, що у січні 2000 року її син ОСОБА_5 купив у ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в с. Глібівка по вулиці Л.Українки № 60 Вишгородського району Київської області. Рішенням виконкому Глібівської сільської ради за №26 від 24 квітня 2000 року ОСОБА_4 передана у власність земельна ділянка площею 0,4176 га по вул. Л.Українки № 40 в селі Глібівка. 20 вересня 2000 року ОСОБА_4 одержала державний акт на право приватної власності на землю площею 0,4176 га по вул. Л.Українки № 40 в с. Глібівка. 18 січня 2008 року ОСОБА_4 замість державного акта від 20 вересня 2000 року одержала два дубліката державних актів на зазначену земельну ділянку на 0,25 га для будівництва та обслуговування будинку та на 0,1676 га для ведення особистого селянського господарства.

У звязку з допущеною плутаниною з нумерацією будинків адреса придбаного ОСОБА_5 будинку зазначена с. Глібівка, вул. Л. Укранки, 60, а у виданих ОСОБА_4 державних актах адреса зазначена с. Глібівка, вул. Л. Укранки, 40.

1 жовтня 2001 року помер ОСОБА_5 Позивачка в порядку спадкування після смерті сина набула права власності на 1/4 частину житлового будинку, розташованого в с Глібівка по вулиці Л.Українки № 60 і стала співвласницею відповідачки ОСОБА_3

Таким чином виявилося, що відповідачка ОСОБА_4 є власником земельної ділянки на якій розташований будинок, що належить позивачці та ОСОБА_3

Позивачка зазначає, що у звязку з переходом права на будинок до її сина, а пізніше до неї перейшло право власності на земельні ділянки для будівництва і обслуговування будинку і для ведення особистого селянського господарства.

ОСОБА_3 чинить позивачці перешкоди в користуванні будинком.

Діями відповідачів порушуються права позивачки, чим їй завдана моральна шкода.

Позивачка просила встановити факт, що має юридичне значення, яким визнати земельні ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,1676 га для ведення особистого селянського господарства такими, що приналежні до будинковолодіння №60 у с. Глібівка по вул. Л.Українки Вишгородського району Київської області.

Визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,25 га та 0,1676 га у селі Глібівка по вул. Лесі Українки 40 Вишгородського району Київської області видані ОСОБА_4 18 січня 2008 року.

Визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування на 1/4 частину земельної ділянки 0,25 для будівництва та обслуговування будинку та на ј частину частину земельної ділянки площею 0,1676 га для ведення особистого селянського господарства с. Глібівка по вулиці Л.Українки № 60 Вишгородського району Київської області.

Зобов"язати ОСОБА_3, ОСОБА_4, Глібівську сільську раду та виконком не чинити перешкод позивачці у користуванні, володінні та розпорядженні її майном, що у с. Глібівка по вул. Лесі Українки, 60 Вишгородського району Київської області.

Стягнути солідарно з Глібівської сільської ради та виконкому, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивачки на відшкодування моральної шкоди 120000 гривень.

Рішенням Вишгородського районного суду від 27 грудня 2011 року позов задоволено частково. Постановлено встановити факт, що має юридичне значення, а саме визнати земельні ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та надвірних споруд, та кадастровий номер НОМЕР_1 19215 0152 площею 0,1676 га для ведення особистого селянського господарства такими, що приналежні до будинковолодіння № 60 у с. Глібівка по вул, Л.Українки Вишгородського району Київської області.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, що розташована у с. Глібівка по вул. Лесі Українки 40 Вишгородського району Київської області виданий ОСОБА_4 18 січня 2008 року бланк серії ЯД №778693.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на 1/4 частину земельної ділянки 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для обслуговування житлового будинку і надвірних споруд, що розташована у с. Глібівка по вулиці Л.Українки № 60 Вишгородського району Київської області.

В решті позовних вимог - відмовити.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2 просить скасувати рішення в частині відмови їй в позові про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1676 га для ведення ообистого селянського господарства, виданого ОСОБА_4 18 січня 2008 року і визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування на ј частину зазначеної земельної ділянки та ухвалити нове рішення у цій частині спору, яким задоволити зазначені вимоги.

Апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

Встановлено, що 2 жовтня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу житлового будинку у с. Глібівка по вул. Лесі Українки, 60 Вишгородського району Київської області, відповідно до якого ОСОБА_5 купив зазначений будинок.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки не укладався.

На момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку земельна ділянка, на якій він розташований, перебувала у власності ОСОБА_4 Цей факт підтверджується тим, що 20 вересня 2000 року ОСОБА_4 одержала державний акт на право приватної власності на землю площею 0,4176 га по вул. Л.Українки № 40 в с. Глібівка. 18 січня 2008 року ОСОБА_4 замість державного акта від 20 вересня 2000 року одержала два дубліката державних актів на зазначену земельну ділянку на 0,25 га для будівництва та обслуговування будинку та на 0,1676 га для ведення особистого селянського господарства.

На території сільської ради інвентаризація землі провадилася в 1993 році відповідно до рішення №16 від 20.05.1993 року "Про затвердження матеріалів інвентаризації присадибних ділянок, а тому в державних актах відповідачки ОСОБА_4 вказаний номер садиби 40, а не 60.

Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України 1992 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об"єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без змін її цільового призначення і, якщо інше не передбачене у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Відповідно до ст. 67 Земельного кодексу України 1992 року розмір ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка) повинна бути в сільських населених пунктах не більше 0,25 га.

З урахуванням наведеного суд дійшов правильного висновку про те, що у звязку з набуттям права власності на будинок до ОСОБА_5 перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, а позивачка набула право власності на ј частину цієї ділянки в порядку спадкування.

У тій частині спору, у якій позов задоволено, рішення суду не оскаржується.

Відповідно до ст.ст. 30, 67 Земельного кодексу України 1992 року до ОСОБА_5 і до ОСОБА_2 не переходило право на земельну ділянку площею 0,1676 га, призначену для ведення особистого селянського господарства.

Тому суд обгрунтовано відмовив позивачці у задоволенні вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1676 га для ведення особистого селянського господарства і визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування на ј частину зазначеної земельної ділянки.

Позивачка не надала доказів заподіяння їй діями відповідачів моральної шкоди, тому суд обгрунтовано відмовив у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 315 ЦПК України, колегія,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду від 27 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді