Справа № 1407/4855/2012
РІШЕННЯ

іменем України

"13" грудня 2012 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Ротар М.М. при секретарі Попенко О.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенська цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2012 року ОСОБА_2 . звернулася до суду з позовом в якому вказувала, що 21.05.2008 року помер її батько ОСОБА_3. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинок №42 по вул.. Кірова в м. Вознесенську та земельної ділянки площею 0,0727 га, що призначена для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства. Спадщину після смерті батька прийняла позивачка, шляхом подання до нотаріальної заяви про прийняття спадщини. Однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину не земельну ділянку, оскільки в державному акті зазначено дві земельні ділянки з різними цільовими призначеннями, що не відповідає ст..121 ЗК України. Крім того державний акт містить виправлення, що не допустимо відповідно до Інструкції про порядок складання, видачі реєстрації і зберігання державних актів.

Виходячи з цих обставин, позивачка просила про визнання протиправним та часткове скасування оскаржуваного рішення в частині спірної ділянки, а також визнання недійсним виданого на його підставі правовстановлюючого документа.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_1 не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача Вознесенської міської ради та виконавчого органу ради в судове засідання не зявилися, направивши на адресу суду заяви про розгляд справи без їх участі та повне визнання позову.

Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без участі осіб, що не зявилися в судове засідання.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених положеннями ст. 174 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власницею житлового будинку № 42, що розташований за адресою вул.. Кірова в м. Вознесенську. Вказаний будинок належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 25.06.2012 року. Житловий будинок набутий нею в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 21 травня 2008 року.

ОСОБА_4 до довідки-розяснення, що була видана державними нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори 05.06.2012 року для вирішення питання спадкування земельної ділянки, що належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3, то позивачу було рекомендовано звернутися до суду, оскільки в право встановлювальному документі державному акті на право приватної власності на землю зазначено цільове призначення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та особистого підсобного господарства, що не відповідає вимогам ст..121 Земельного кодексу України. Разом з тим, рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 21.09.1993 року за №237 ОСОБА_3 були передані земельні ділянки для обслуговування та будівництва житлового будинку, для ведення особистого підсобного господарства площею 727 кв.м.

На підставі рішення 03 грудня 1993 року було видано державний акт, що був зареєстрований в Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за №1942.

ОСОБА_4 до ст. 60 ЗК України 1990 року, що підлягає застосуванню до цих правовідносин, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) у розмірах, встановлених ст. 67 цього Кодексу.

ОСОБА_4 до ст.67 Земельного кодексу розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель повинен бути не більше : у містах 0,1 гектара.

Земельним кодексом передбачено й порядок отримання громадянами у власність земельної ділянки.

Так, положеннями ст. 17 ЗК України передбачено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться ОСОБА_4 народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, ОСОБА_4 народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї.

ОСОБА_4 народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) ОСОБА_4 народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) ОСОБА_4 народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими ОСОБА_4 народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), тощо.

Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Виконавчий комітет органу місцевого самоврядування, використовуючи надані йому чинними на той час Земельним кодексом України та Законом України «Про місцеві ОСОБА_4 народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»повноваження на передачу у власність громадян земельних ділянок, таких обставин не врахував, передавши своїм рішенням від 21.09.1993 за №237 ділянку, площею 727 кв.м, зазначивши при цьому цільове призначення земельної ділянки: обслуговування житлового будинку та особистого підсобного господарства.

На підставі вказаного рішення 03 грудня 1993 року ОСОБА_3 було видано державний акт на право приватної власності на землю, в якому як і в рішенні відомості щодо цільового призначення виділеної земельної ділянки суперечить положенням Земельного кодексу України 1990 року.

Таким чином оскаржуване рішення в цій частині не відповідає вимогам закону.

Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Проте згідно ст. 74 Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичним и і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Особи, з порушенням прав яких винесене оскаржуване рішення, а саме попередній власник помер.

Разом з тим спадкоємець, що прийняв спадщину у вигляді будинку, для обслуговування якого надавалася земельна ділянка, за наявності такого рішення, позбавлений можливості реалізувати свої права в сфері земельно-правових відносин.

Тому суд прийшов до висновку, що рішення в оскаржуваній частині є протиправним та підлягає скасуванню в судовому порядку.

За встановлених обставин не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсним й виданий на підставі оскаржуваного рішення Державний акт на право приватної власності на землю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Вознесенської міської ради Миколаївської області, про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, - задовольнити повністю.

Рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області за № 237 від 21 вересня 1993 року «Про розгляд заяв громадян на будівництво, оформлення правовстановлюючих документів та впорядкування землекористувачів в індивідуальному секторі» в частині закріплення в приватну власність земельної ділянки для обслуговування та будівництва житлового будинку, для ведення особистого підсобного господарства за ОСОБА_3 по вул. Кірова, 42 в м. Вознесенську Миколаївської області, площею 727 кв.м.,визнати протиправним та скасувати.

Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 03 грудня 1993 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області на імя ОСОБА_3 на земельну ділянку, площею 0,0727 га., призначену для обслуговування житлового будинку та особистого підсобного господарства (по вул. Кірова 42 в м. Вознесенську Миколаївської області), зареєстрований в Книзі реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за № 1942.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.М. Ротар