У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2012 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючого судді: Хилевича С.В.

суддів: Шеремет А.М., Шимківа С.С.

секретар судового засідання Пиляй І.С.

за участю позивача та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 3 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київського університету права Національної академії наук України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду від 3 липня 2012 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні зазначеного позову до Київського університету права Національної академії наук України (далі Університет права).

Не погодившись з законністю та обґрунтованістю рішення, позивач подав апеляційну скаргу, де фактично покликався на неповноту зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про недодержання роботодавцем вимог ст. 40 КЗпП України, що залишено поза увагою суду, невідповідність проведеного вивільнення розясненням Міністерства юстиції України від 25.01.2011 року „Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації, оскільки наказ про внесення змін в організацію виробництва і праці ним не видавався, а штатний розпис в установленому порядку не затверджено.

Неврахованою є та обставина, що в грудні 2011 року відповідач вирішив скоротити чисельність працівників, а натомість в тому ж місяці було прийнято на посаду методиста ОСОБА_2.

Вважав відсутніми докази про зміни в організації виробництва та праці, а також про відсутність можливості його переведення на іншу роботу в цьому ж навчальному закладі.

Вказував про порушення судом положень ч. 3 ст. 43 КЗпП України щодо відсутності повідомлень Ради трудового колективу Університету права щодо давання згоди на звільнення позивача. Також залишено без уваги його право переважного залишення на роботі, оскільки має на утримання чотирьох дітей, які навчаються у вищих навчальних закладах. Наводив доводи про те, що відсутність у нього вищої юридичної освіти не може бути підставою для звільнення.

Виходячи з наведених міркувань, просив скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове про задоволення його позову, визнавши незаконним та скасувавши

Справа №22-1525-12 Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_3

Суддя-доповідач: ОСОБА_4

наказ роботодавця від 02.04.2012 року №105-к про звільнення ОСОБА_1, поновивши його на посаді за попереднім місцем роботи та стягнувши з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні ОСОБА_1, підтримавши апеляційну скаргу, надав пояснення в межах її доводів.

Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення скарги, посилалася на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_1, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Залишаючи вимоги ОСОБА_1 без задоволення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що роботодавцем при вивільненні працівника виконано вимоги закону щодо наявності змін в організації виробництва і праці, додержано двомісячний строк при попередженні про його наступне увільнення, враховано переважне право позивача на залишення на роботі, відсутність іншої роботи у відповідача за відповідною професією чи спеціальністю, а тому прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість судового захисту його права на працю.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наказу ректора Університету права №1-од від 10 січня 2012 року „Про введення в дію штатного розпису Рівненського інституту Університету права (далі Рівненський інститут) наказом ректора від 12 січня 2012 року №4-к „Про скорочення посади та попередження про наступне вивільнення методиста навчальної частини Рівненського інституту ОСОБА_5 попереджено про наступне увільнення 12 березня 2012 року в звязку зі скороченням штату працівників. Одночасно цим наказом зазначено про неможливість запропонувати позивачу іншу посаду через відсутність вакантних посад, про що тоді ж його ознайомлено під розписку (а.с. 4).

2 квітня 2012 року наказом ректора Університету права №105-к ОСОБА_1 вивільнено з посади методиста навчальної частини за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 3).

Згідно з цією нормою закону - трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації праці, в т.ч. скорочення штату працівників.

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу законності звільнення ОСОБА_1 через упереджене ставлення роботодавця до позивача, зміну в організації праці, яка відбулася лише формально, його право на переважне залишення за місцем роботи як працівника з більш високою кваліфікацією, стажем роботи і кращими показниками порівняно з іншими працівниками та наявності утриманців чотирьох дітей.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 19 своєї Постанови від 06.11.1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів (зі змінами, внесеними Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 01.04.1994 року, №18 від 26.10.1995 року, №15 від 25.05.1998 року), вбачається, що розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату працівників, чи додержано власником чи уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне звільнення.

Як убачається, обставини справи судом першої інстанції зясовані повно і правильно, а при вирішенні правовідносин застосовано ті норми закону, які підлягають застосуванню.

Так, є очевидним те, що 10 січня 2012 року ректором Університету права видано наказ №1-од, яким з метою удосконалення діяльності Рівненського інституту, упорядкування організаційної структури, економії фонду заробітної плати та на виконання рішення Ректорату від 06.12.2011 року, протокол №7 введено в дію з того ж дня штатний розпис Рівненського інституту, звідки виведено посади методистів (а.с. 33, 32, 34).

12 січня 2012 року позивача попереджено про наступне вивільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України, з чим він ознайомлений.

Щодо інших рівноцінних посад, які могли би бути запропоновані ОСОБА_1, то на а.с. 5 міститься повідомлення роботодавця про зайнятість посади диспетчера навчально-методичного відділу Рівненського інституту. Наявність іншої роботи, куди він міг би бути переведений, відповідач у судовому засіданні заперечив, представивши штатний розпис на 2012 рік, а позивач належним чином не спростував цих обставин.

Встановлено, що ОСОБА_2, яку в звязку зі скороченням штату працівників переведено на посаду диспетчера з посади методиста, має на утриманні малолітню дитину сина ІНФОРМАЦІЯ_1, що за правилами ст. 184 КЗпП України виключає її увільнення в будь-якому разі, крім випадку повної ліквідації підприємства, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням.

Доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні ОСОБА_1 знаходяться четверо дітей, з яких - одна малолітня, а троє - навчаються у вищих навчальних закладах, заперечуються правильністю висновків місцевого суду про наявність на утриманні лише однієї дитини, позаяк троє інших дітей вже досягли повноліття. Жодних доказів про навчання дітей у вузі і необхідність їх матеріального утримання позивачем ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді ним надано не було.

Таким чином правила ст. 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку зі змінами в організації виробництва і праці застосованими до спірних відносин між сторонами не можуть бути.

Стосовно покликань ОСОБА_1 про порушення Радою трудового колективу Університету права вимог ч. 3 ст. 43 КЗпП України при даванні попередньої згоди на звільнення, то вони на увагу не заслуговують, т.я. в Університеті права виборний орган первинної профспілкової організації не утворений і не діє.

Ураховуючи те, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського міського суду від 3 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: