Справа № 22Ц-3991/11 Провадження № 22-ц/290/152/12Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 27 Доповідач: Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2012 м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Іванюка М.В., Медяного В.М., з участю секретаря Руденко О.М, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Леннінського районного суду м. Вінниці від 29 листопада 2011 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором і зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання договорів недійсними, зобовязання вчинити певні дії,

встановила:

В листопаді 2010 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до якого вимагало стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № CNL-В00/074/2007 в розмірі 214673,19 дол. США та штрафні санкції в сумі 30159,96 дол. США, вказуючи, що 23 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був укладений цей кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 32666,67 дол. США на погашення поточної заборгованості перед кредитором першої черги за кредитним договором та транш в сумі 165333,33 дол. США на купівлю нерухомого майна зі сплатою 12,49% річних. 24 квітня 2007 року, 9 січня 2009 року, 10 вересня 2009 року, 10 березня 2010 року до кредитного договору було укладено пять додаткових договорів, які є його невід`ємною частиною. Банк повністю виконав свої зобовязання за договором, передавши визначену у ньому грошову суму ОСОБА_2, вона в свою чергу зобовязувалась повернути кошти банку у строки, зазначені в кредитному договорі, та сплатити відповідну платню за користування кредитом. Відповідно до договору поруки № SR-В00/074/2007 та додаткових договорів № 1 від 10 вересня 2009 року і № 3 від 10 березня 2010 року ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання нести повну відповідальність за невиконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором. Оскільки ОСОБА_2 належним чином не виконувала зобовязань за договором, у звязку з чим утворилась заборгованість перед банком по сплаті тіла кредиту та відсотків, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів усю суму кредиту, відсотки за користування ним та штрафні санкції за невиконання зобовязання відповідно до умов договору.

В січні 2011 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ПАТ «ОТП Банк», у якому вимагала визнати недійсними кредитний договір та додаткові до нього договори, посилаючись на порушення при їх укладенні вимог законодавства про валютні операції, зокрема, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» щодо необхідності отримання кредитором та боржником індивідуальної ліцензії для здійснення операції в іноземній валюти. Як наслідок недійсності договору просила встановити наявність зобовязання ОСОБА_2 перед ПАТ «ОТП Банк» в сумі 184140 дол. США зі строком погашення 22 квітня 2032 року та стягнути з банку на її користь 384765,44 грн. процентів сплачених на виконання умов договору кредиту.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 1 квітня 2011 року замінено первісного відповідача за зустрічним позовом ПАТ «ОТП Банк» на ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та залучено ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до участі у справі як третю особу на стороні позивача за первісним позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3; 19 квітня 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було залучено до участі у справі замість ПАТ «ОТП Банк» як позивача за первісним позовом.

В жовтні 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» збільшило розмір позовних вимог до 237618,13 дол. США та 455634,59 грн., з яких 184140 дол. США борг по тілу кредиту, 53478,13 дол. США (що становило станом на 28 жовтня 2011 року 426595,04 грн.) заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом, а також 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішенням Ленніського районного суду м. Вінниці від 29 листопада 2011 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено повністю, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості за кредитним договором № CNL-В00/074/2007 від 23 квітня 2011 року в розмірі 237618,13 дол. США, що становило станом на 28 жовтня 2011 року 1895479,70 грн., з яких непогашений кредит 184140 дол. США, що станом на 28 жовтня 2011 року становило 1468884,70, несплачені відсотки 53478,13 дол. США, що становило 426595,04 грн., а також судові витрати у виді судового збору в розмірі 1700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову ТОВ «Факториг Україна» і задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 Вважають, що суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив норми матеріального і процесуального права, не врахував обставини, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Встановлено, що 23 квітня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був укладений кредитний договір № CNL-В00/074/2007, за умовами якого банк надав ОСОБА_2 32666,67 дол. США на погашення поточної заборгованості перед кредитором першої черги за кредитним договором та транш в сумі 165333,33 дол. США на купівлю нерухомого майна зі сплатою 12,49% річних (а.с.15-16, 17-21). 24 квітня 2007 року, 9 січня 2009 року, 10 вересня 2009 року, 10 березня 2010 року до кредитного договору було укладено пять додаткових договорів, які є його невід`ємною частиною (а.с.22-31). Відповідно до договору поруки № SR-В00/074/2007 та додаткових договорів № 1 від 10 вересня 2009 року і № 3 від 10 березня 2010 року ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання нести повну відповідальність за невиконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором (а.с.34-37). ОСОБА_4 не виконувала належним чином зобовязання за кредитним договором, а відтак станом на 28 жовтня 2011 року утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 237618,13 дол. США, з яких непогашений кредит 184140 дол. США, несплачені відсотки 53478,13 дол. США (а.с.199). 25 лютого 2010 року на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зазначену кожним з них, відповідно, у кредитному договорі та договорі поруки було направлено вимогу про погашення заборгованості (а.с.38,41). 10 березня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено додатковий договір № 3 до кредитного договору № CNL-В00/074/2007 від 23 квітня 2007 року, яким викладено в новій редакції графік платежів за кредитним договором, змінено порядок нарахування процентів та погашення кредиту (а.с.27-31). 18 березня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ПАТ «ОТП Банк» продало (переуступило) ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права на кредитний портфель на загальну суму заборгованості 66 682 117, 75 дол. США, 45 539 619, 22 грн., 4 193209, 32 швейцарських франків, 321 723, 55 євро (а.с.104-114). Того ж дня між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким клієнт (ПАТ «ОТП Банк») передає та відступає фактору (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно (а.с.116-119).

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суд першої інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_2 не виконала своїх зобовязань за кредитним договором, допустила заборгованість по сплаті щомісячних платежів, згідно з визначеним договором графіком, а відтак відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України позикодавець має право вимагати повернення усієї суми позики та сплати процентів, а оскільки згідно з ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, право вимоги за кредитним договором ПАТ «ОТП Банк» за договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року та договором відступлення прав вимоги від 7 червня 2010 року відступило ТОВ «ОТП Факторигн Україна», то заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню солідарно з позичальника і поручителя на користь фактора.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч.1 ст.629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з п.1.9.1. кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у визначеній банком частині у випадках невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових та інших зобовязань за цим договором та/або умов договору поруки. При цьому виконання боргових зобовязань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання ним відповідної вимоги.

У відповідності до застереження до п.1.9.2. кредитного договору вимога вважається надісланою на адресу позичальника, зазначену у договорі.

П.2.3.5. цього договору встановлений обовязок позичальника у двотижневий строк повідомляти банк про зміну фактичної адреси проживання та номера телефону.

Як видно з повідомлень про вручення поштових відправлень вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 направлялися за зазначеними ними в укладених в 2007 році договорах місцем проживання, проте, з копій паспортів відповідачів вбачається, що в липні 2009 року їх місце проживання було змінено, але доказів повідомлення банку про таку зміну місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суду не надали, а відтак їх посилання в апеляційних скаргах про не направлення у встановленому договором порядку вимоги про дострокове погашення кредиту не відповідає дійсності.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

П.1.1.1. Договору про відступлення права вимоги, укладеного 18 березня 2011 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (фактор) та ПАТ «ОТП Банк» (клієнт) встановлено, що у звязку із укладенням Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 березня 2011 року між фактором та клієнтом, за яким клієнт передав фактору права вимоги за кредитними договорами, забезпеченими іпотекою або заставою, клієнт передає та відступає фактору сукупність прав, належних клієнту за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно.

Застереженням № 2 до цього пункту визначено, що у разі, якщо у звязку із невиконанням боржником або заставодавцем зобовязань за кредитним договором щодо своєчасної сплати процентів та погашення кредиту, клієнтом було вручено/направлено боржнику/заставодавцю письмову вимогу про усунення порушення, яка містить стислий зміст порушених зобовязань, вимогу про виконання порушеного зобовязання та попередження про звернення стягнення на предмет застави, у разі невиконання цієї вимоги, до фактора переходять усі права клієнта, що виникли у клієнта у звязку із врученням/направленням такої письмової вимоги про усунення порушень (включаючи, але не виключно, право звернення стягнення на предмет застави).

Згідно з ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобовязаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні вказана грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також фактор, якому має бути здійснений платіж.

Ч.2. цієї статті передбачено право боржника вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові насправді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обовязку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обовязку перед ним.

Таким чином, недотримання умов повідомлення боржника про відступлення прав за договором на користь фактора та ненадання доказів такого відступлення не позбавляє боржника обовязку виконати грошове зобовязання, а лише дає йому право здійснити платіж клієнтові.

Як видно з матеріалів справи відповідачі дізнались про відступлення права вимоги за договором в квітні 2011 року, коли ухвалою Ленінського районного суду від 1 квітня 2011року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було залучено до участі у справі як третю особу, 19 квітня 2011 року його було залучено позивачем за первісним позовом замість ПАТ «ОТП Банк». Однак заборгованість за кредитним договором вони не сплатили ні факторові, ні клієнтові.

Колегія суддів відхилює також посилання апелянтів на те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не було надано доказів того, що відступлення права грошової вимоги насправді мало місце, тому що при поданні заяви про зміну відповідача ПАТ «ОТП Банк» було долучено договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 березня 2011 року, договір про відступлення права вимоги від 18 березня 2011 року та витяг з Додатку № 1, з яких видно, що ПАТ «ОТП Банк» відступило ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі № CNL-В00/074/2007 від 23 квітня 2007 року, укладеним зі ОСОБА_5, та сукупність прав за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись правом звертати стягнення на заставлене майно. При цьому примірник вказаного додатку оглядався як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, що спростовує будь-які сумніви у відповідності оригіналу долученої до справи копії витягу з нього.

Не заслуговують на увагу і доводи апелянтів на те, що оскільки у результаті укладення додаткових договорів змінилось основне зобовязання за договором позики без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, то порука вважається припиненою на підставі ч.1 ст.559 ЦК України.

Так, ст.553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткової (субсидіарної) відповідальності поручителя (ч.1 ст.554 ЦК).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобовязальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобовязання боржника, та кредитором боржника.

Ч.2 ст.553 встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

Таким чином, обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ст.1 договору поруки № SR-В00/074/2007 від 23 квітня 2007 року поручитель зобовязується відповідати за виконання боржником зобовязань перед кредитором за кредитним договором в повному обсязі таких зобовязань.

П.2.2.1. додаткового договору № 1 до договору поруки № SR-В00/074/2007 від 19 вересня 2009 року встановлено, що в разі зміни розміру боргових зобовязань після укладення цього договору, такі боргові зобовязання забезпечуються в їх повному обсязі без укладення будь-яких додаткових договорів до цього договору.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного зобовязання, забезпеченого порукою.

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 12 квітня 2012 року, яке згідно з ухвалою апеляційного суду Вінницької області набрало законної сили 24 травня 2012 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк» про припинення договору поруки, а відтак обставини, на які посилаються апелянти як на підставу припинення поруки, доказуванню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання кредитного договору недійсним суд першої інстанції також дійшов правильного висновку, про те, що законодавством України не встановлено будь-яких обмежень щодо суми та термінів надання кредиту в іноземній валюті, а відтак надання кредиту в іноземній валюті банком за умови наявності у нього банківської ліцензії та письмового дозволу Національного Банку України є правомірним.

Так, згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в України іноземної валюти. Таких обмежень не міститься і в ст.192 ЦК України, яка вказує, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.19 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»).

Щодо вимог п.п.«в» п.4 ст.5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством України не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті, у звязку з чим ця норма застосуванню не підлягає.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, норми матеріального і процесуального права судом застосовані правильно, а тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Леннінського районного суду м. Вінниці від 29 листопада 2011 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: