АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/491/54/12 Головуючий в суді першої
Категорія № 27 (4) інстанції ОСОБА_1
Доповідач Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2012 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів Турік В.П., Братіщевої Л.А.,

при секретарі Алісовій Т.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 жовтня 2011 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2010 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_5 банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 04 липня 2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № KRK0G100150847, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 14719,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 липня 2027 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 04 липня 2007 року між ними укладено договір іпотеки № KRK0G100150847, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_3 взяте на себе зобов'язання належним чином не виконує, утворилась заборгованість, яка станом на 13.07.2010 року становить 12562,81 доларів США. Тому просив суд, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KRK0G100150847 від 04 липня 2007 року в сумі 12562,81 доларів США звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу ним вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, виселити відповідача з квартири зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Дніпропетровській області, а також стягнути з відповідача судові витрати.

У квітні 2011 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, посилаючись на те, що перед укладанням кредитного договору він попереджав представників банку, що кредит йому потрібен на споживчі потреби, тому витрачати кошти він буде в національній валюті України, однак ПАТ КБ «ПриватБанк» надавши кредит в іноземній валюті, переклав на нього всі ризики, пов'язані із знеціненням національної валюти, тобто вніс у договір положення, які завідомо є невигідними для нього. Тому просив суд,визнати недійсними укладені 04 липня 2007 року договори кредитний договір № KRK0G100150847 та договір іпотеки № KRK0G100150847.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 жовтня 2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені в повному обсязі. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог та задоволення зустрічного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд неправомірно відмовив ОСОБА_3 в задоволенні його позовних вимог не звернувши увагу на те, що єдиним засобом платежу, який застосовуються при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня, та на відсутність у відповідача відповідної ліцензії. Судом залишено поза увагою, що спірний кредитний договір суперечить вимогам ст. 203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Крім того, всупереч ст. 39 Закону України «Про іпотеку» рішення суду не містить загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № KRK0G100150847, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 14719,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 липня 2027 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 04 липня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки № KRK0G100150847, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1. У звязку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобовязань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 13.07.2010 року становить 12562,81 доларів США, з яких: 11671,59 доларів США - заборгованість за кредитом; 244,48 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 14,18 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4,17 доларів США за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,67 доларів США - штраф (фіксована частина); 596,72 доларів США - штраф (процентна складова).

Задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення відповідача із квартири зі зняттям з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності у позивача права згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно, оскільки відповідачем не виконується зобовязання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 13.07.2010 року становить 12562,81 доларів США, при цьому Положення ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо порушення відповідачем ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань за кредитним договором, що є підставою для звернення стягнення на заставлене майно.

Однак рішення суду щодо звернення стягнення на заставлене майно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 33 закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до розділу V цього Закону можливо в тому числі шляхом надання іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобовязання та (або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж 30-ти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Аналогічні положення містяться й у п. 22 Договору іпотеки від 04 липня 2007 року укладеного сторонами.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 35 вищевказаного Закону положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому порядку та не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені ст. 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 39 зазначеного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; приорітет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про звернення стягнення на заставлене майно, зазначених вимог закону не виконав, в порушення ст. 214 ЦПК України усіх необхідних обставин для ухвалення рішення з дотриманням вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку» не встановив та ухвалив в цій частині рішення, яке не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо його законності і обґрунтованості, а тому колегія суддів вважає, що рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, нового рішення про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позовна заява не містить початкової ціни предмета іпотеки, наявності вимог інших кредиторів тощо.

Із матеріалів справи убачається, що позивачем не дотримано вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», та не надано будь-яких доказів про те, що недотримання ним положень указаної частини викликано можливістю знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Ухвалюючи рішення в частині виселення ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_3 зі зняттям з реєстраційного обліку, судом першої інстанції не було враховано вимоги ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», згідно якої після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Такої письмової вимоги позивачем відповідачу не надсилалося.

З огляду на вказане та враховуючи, що на думку колегії суддів, позовні вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягають, колегія суддів вважає, що і в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, нового рішення про відмову позивачу в позові щодо виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Дніпропетровській області.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, крім підстави щодо задоволення первісного позову, виходив із положень ст. ст. 11, 525, 526, 629, 1050, 1054 ЦК України та дійшов висновку про те, що за кредитним договором позичальник отримав від банку, якому надано право здійснювати грошові операції в доларах США, кредитні кошти в доларах США і зобовязався повернути кредит в доларах США зі сплатою 12,00 відсотків річних за користування кредитом та інші передбачені договором платежі.

Колегія суддів погоджується з даним висновком, враховуючи наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому ОСОБА_6 держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

ОСОБА_6 законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного Банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління Національного Банку України № 275 від 17.07.2001 року та зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за № 730/5921, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Суд першої інстанції, не погодившись з доводами позивача за зустрічним позовом щодо невідповідності кредитного договору положенням ст. 203 ЦК України, вірно виходив із того, що зміст цього правочину не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину (позивача) біло вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а зміна курсу гривні до долара США та виниклі для позивача обєктивні утруднення щодо повернення наданого кредиту не можуть свідчити про суперечливість правочину моральним засадам суспільства та підставою недійсності правочину (ст. 215 ЦК України), на яку посилається ОСОБА_3, оскільки останній, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, не міг не усвідомлювати, що курс національної валюти України гривні до долара США не є незмінним, так як стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому міг і повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим Договором.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови ОСОБА_3 у позові про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, тому апеляційна скарга в цій частині підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи понесені ним в суді апеляційної інстанції в сумі 37,00 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 10 жовтня 2011 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові Публічному акціонерному товариству ОСОБА_5 «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KRK0G100150847 від 04 липня 2007 року в сумі 12562,81 доларів США, стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 та виселення з цієї квартири ОСОБА_3 зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_5 банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 на відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді апеляційної інстанції в сумі 37,00 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: