Дата документу: 06.11.2012
Справа № 0818/8649/2012
Номер провадження 2/0818/2802/2012
06 листопада 2012 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., при секретарі Марусій І.В., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства „Універсал Банк про визнання недійсними вимог про сплату простроченої заборгованості за кредитними договорами, -
Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства „Універсал Банк про визнання недійсними вимог про сплату простроченої заборгованості за кредитними договорами, в обґрунтування позову вказавши наступне.
В забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором № 097-2008-2515 та № 097-2008-2516 між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 24.07.2008 року, відповідно до умов якого, в іпотеку Банку передано житловий будинок, який належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності та знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. 12. Квітня, 14-Б, загальною площею 147,3 кв.м. та земельну ділянку, на якій розташований будинок, площею 0,0397 га. А також, між Банком та ОСОБА_2 укладено договори поруки № 097-2008-2515-Р від 24.07.2008 року, в забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором № 097-2008-2515, та договір поруки № 097-2008-2516-Р від 24.07.2008 року в забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором № 097-2008-2516.
Позивач ОСОБА_1 щомісячно сплачувала кредитні платежі, а також здійснила часткове дострокове погашення кредитів, проте наприкінці червні 2012 року позивачі отримали від Банка вимоги від 18.06.2012 року про погашення простроченої заборгованості за вищевказаними кредитними договорами, що на думку позивачів не відповідає дійсності та відображає неіснуючу заборгованість.
У звязку з цим позивачі просять суд визнати недійсними вимоги банку про погашення простроченої заборгованості за кредитними договорами.
В судове засідання представник Позивачів не зявилася, суду надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивачів, без фіксації судового процесу, в якій вказала, що підтримує позовні вимоги та просить суд задовольнити позов у повному обсязі на підставах, викладених у позові, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Представник відповідача до судового засідання не зявився, причину неявки суду не сповістив, про день і місце слухання справи завчасно повідомлявся, у встановленому законом порядку, про що свідчить наявна в матеріалах справи розписка про отримання представником відповідача судової повістки, заперечень до позовної заяви та заяви про розгляд справи у його відсутність суду не надав, у звязку з чим, на підставі ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
У звязку з чим, на підставі ст. ст. 197, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
В забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором № 097-2008-2515 та № 097-2008-2516 між Банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 24.07.2008 року, відповідно до умов якого, в іпотеку Банку передано житловий будинок, який належить позивачу ОСОБА_1 на праві власності та знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. 12. Квітня, 14-Б, загальною площею 147,3 кв.м. та земельну ділянку, на якій розташований будинок, площею 0,0397 га. А також, між Банком та ОСОБА_2 укладено договори поруки № 097-2008-2515-Р від 24.07.2008 року, в забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором № 097-2008-2515, та договір поруки № 097-2008-2516-Р від 24.07.2008 року в забезпечення виконання зобовязань Позичальника за Кредитним договором № 097-2008-2516.
Позивач ОСОБА_1 щомісячно сплачувала кредитні платежі, а також здійснила часткове дострокове погашення кредитів.
Відповідно до п. 4.1.3. Кредитних договорів, після дострокового погашення кредиту кредитор здійснює відповідне коригування кредитних зобовязань позичальника в бік їх зменшення та складає скоригований Графік погашення кредиту, який надсилає позичальнику разом з письмовим повідомлення про сплату нової (зміненої) суми чергового щомісячного платежу, враховуючи.
В порушення вказаного пункту кредитних договорів відповідач не здійснив корегування кредитних зобовязань позивача ОСОБА_1, не склав скоригованих Графіків платежів та не надіслав їх разом з повідомленням про зміну сум щомісячних платежів. Не зважаючи на порушення банком умов кредитних договорів, позичальник продовжувала добросовісно сплачувати щомісячні платежі орієнтуючись на суму залишку кредитної заборгованості, з урахуванням часткового дострокового погашення. Користуючись кредитним калькулятором банку, позивачкою були самостійно складені Графіки погашення кредитів, відповідно до яких, вона здійснювала щомісячні кредитні платежі.
Починаючи з грудня 2010 року з метою уникнення непорозумінь повязаних з розподілом коштів, ОСОБА_1 одночасно зі здійсненням кредитних платежів подавала відповідачу заяви про зарахування коштів, із зазначенням в рахунок яких зобовязань повинні бути зараховані внесені нею суми. Як вбачається з листування сторін, відповідач не виказував ніяких заперечень щодо напрямків зарахування коштів.
18.06.2012 року відповідач підписав вимоги про сплату простроченої заборгованості та дострокове повернення кредиту за кредитними договорами №097-2008-2515 від 24.07.2008 року на суму 33 483,27 доларів США та №097-2008-2516 від 24.07.2008 року на суму 9 600,91 доларів США та надіслав їх на адресу позивачів рекомендованими листами.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України, вимога про дострокове повернення кредиту є наслідком порушення позичальником своїх зобовязань за кредитним договором.
Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів за користування нею.
У пунктах 5.2.5. обох кредитних договорів, які укладені між сторонами, перелічені обставини наявність яких є підставою для зміни терміну погашення кредиту та зазначено, що за наявності будь-якої з них кредитор має право направити позичальнику повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, а позичальник зобовязаний виконати вимоги та сплатити суми, які в них вказані.
У вимогах, які є предметом судового розгляду відповідачем зазначено, що позичальник не сплачує заборгованість по кредиту та нарахованим процентам, чим порушує прийняті на себе зобовязання за кредитними договорами, вказані суми, що підлягають сплаті та міститься повідомлення про те, що термін повернення кредиту визнається таким, що настав на 61 день з моменту отримання позичальниками вимог.
Оскільки закон та кредитні договори повязують виникнення права у кредитора на дострокове повернення кредиту з наявністю у позичальника простроченої заборгованості, дослідження обставин наявності або відсутності такої заборгованості має суттєве значення для вирішення справи по суті.
Згідно Висновку експертного дослідження від 07.10.2012 року, проведеного спеціалістом-економістом ОСОБА_3, яка має вищу спеціальну освіту, досвід роботи по спеціальності з 1987 року та кваліфікацію судового експерта по проведенню судово-економічних експертиз, що підтверджується Свідоцтвом №7344 від 18.11.2005 року, яке видане ЕКК МВС України та Свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта № 92 від 26.03.2010 року, розмір простроченої заборгованості, нарахований відповідачем та зазначений у вимогах позивача документально не підтверджується. Крім того, як вбачається з висновків експерта позивачем було здійснено підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку. Так, на 24 арк. Експертного дослідження вказано, що починаючи з 12 жовтня 2010 року по 08 червня 2012 року банк списував з кредитного рахунку позичальника проценти за ставкою 10,8% річних, а не за ставкою 7,5%, як то передбачено пунктами 1.1. кредитних договорів та Графіками платежів.
Пунктом 7.2. кредитних договорів передбачений обовязок кредитора повідомити позичальника у письмовій формі про зміну відсоткової ставки. В п.9.1. кредитних договорів зазначено, що будь-які повідомлення, які направляються сторонами в рамках дії договору, повинні бути здійснені в письмовій формі та будуть вважатися поданими належним чином, якщо вони надіслані рекомендованим листом на адресу сторін.
Згідно ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Згідно ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.
Пунктом 4 статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів, в редакції закону, яка діяла в період підвищення ставки, передбачено, що про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.
Листування позичальника з банком свідчить про те, що позичальник не отримував від банку повідомлень про збільшення процентної ставки, Графіки платежів за підвищеною ставкою банком не складалися та не направлялися позичальнику. Тому позивач ОСОБА_1 здійснювала щомісячні кредитні платежі за процентною ставкою, визначеною п. 1.1. кредитних договорів 7,5% річних. Копії квитанцій підтверджують той факт, що позичальник не могла знати про зміну процентної ставки, оскільки в них відсоткова ставка не зазначається.
Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що підвищення банком процентної ставки по кредитним договорам в односторонньому порядку без повідомлення позичальника було здійснено в порушення пунктів 7.2., 9.1. кредитних договорів, п. 4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів та ст. 1056-1 ЦК України, що робить таке підвищення недійсним, та таким, що не породжує правових наслідків, у тому числі повязаних з донарахуванням сум кредитних платежів.
Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми, двосторонніми та багатосторонніми.
Під час укладання кредитних договорів позичальник розраховував, що він буде повертати кредит частинами на протязі 10 та 20 років відповідно, а також сплачувати проценти за користування ними, оскільки, розмір доходів не дозволяв йому повернути кредит у коротший термін. Строк на який виданий кредит є однією з істотних умов кредитного договору, тому вимога про дострокове повернення кредиту, якою відповідачем змінений термін повернення кредиту, змінює зміст правовідносин між сторонами та фактично переводить кредитні правовідносини в площину боргових зобовязань, строк виконання яких настав. Така вимога породжує у позичальника нове зобовязання з новим терміном виконання.
Враховуючи, що оскаржувані вимоги мають всі ознаки правочинів, суд вважає, що за правовим змістом вони є односторонніми правочинами, які вчинені банком та спрямовані на істотну зміну обовязків позичальника та поручителя по кредитним договорам.
Відповідно до ст. 203, 215 ЦК України, правочин може бути визнаний недійсним за заявою сторони, якщо він не відповідає вимогам чинного законодавства України.
Відповідно до Рішення Конституційного суду України по справі № 1-26/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладання та виконання такого договору поширюється дія Закону України „Про захист прав споживачів
Пунктом 10 статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів, в редакції, яка діяла на дату складання оскаржуваних вимог, передбачено, що якщо кредитодавець одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту забезпеченим іпотекою щонайменше на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.
Тому суд вважає, що підвищення відповідачем процентної ставки по кредитним договорам в односторонньому порядку без повідомлення позичальника є недійсним в силу закону та не породжує правових наслідків, у тому числі повязаних з донарахуванням сум кредитних платежів.
Закон повязує виникнення у кредитора права на дострокове повернення кредиту з наявністю у позичальника простроченої заборгованості. Оскільки наявність у ОСОБА_1 простроченої заборгованості по кредитними договорами №097-2008-2515 та №097-2008-2516 від 24.07.2008 року документально не підтверджується, суд вважає, що у банка відсутнє право вимагати від позивачів дострокового повернення кредиту.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів про визнання недійсними вимог банку про сплату простроченої заборгованості за кредитними договорами підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Керуючись ст. ст. 10, 60, 74, 88, 197, 208, 209, 212, 214, 215, 224 ЦПК України суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства „Універсал Банк про визнання недійсними вимог про сплату простроченої заборгованості за кредитними договорами задовольнити.
Визнати недійсною вимогу Публічного акціонерного товариства „Універсал Банк від 18.06.2012 року про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором № 097-2008-2515 від 24.07.2008 року на суму 33 483,27 доларів США.
Визнати недійсною вимогу Публічного акціонерного товариства „Універсал Банк від 18.06.2012 року про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором №097-2008-2516 від 24.07.2008 року на суму 9 600,91 доларів США.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства „Універсал Банк (м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19) в дохід держави судовий збір у розмірі 107 (сто сім) гривень 30 копійок.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги у 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В.В. Калюжна