Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2012 року м. Одеса Суворовський районний суд міста Одеси в складі: головуючого судді - Гудіної Н.І.,

при секретарі - Мельніченко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі

справу за позовом

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк », третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна про визнання договорів споживчого кредиту, договору поруки, та договору іпотеки недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися з даним позовом до відповідача 20.08.2012 року.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, неодноразово сповіщався належним чином, про причини неявки суд не сповістив, не надав суду заяву з проханням слухати справу в його відсутність.

Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу також до суду не з`явився сповіщався належним чином про причини неявки суд не сповістив, не надав суду заяву з проханням слухати справу в його відсутність.

З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що 01 листопада 2007 року позивачем - ОСОБА_2 та ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ « Дельта банк »), укладено Договір про надання споживчого кредиту № 2 459/ФКВІП - 07 від 01 листопада 2007 року, на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. На час укладення цього договору ОСОБА_2 достовірно надав банку інформацію про своє фінансово-майнове становище, надав довідку про отримання доходу в національній валюті України гривні за шість місяців, що сприяло отриманню кредиту. Позивач є споживачем по Договору про надання споживчого кредиту № 2 459/ФКВІП - 07 від 01 листопада 2007 року, згідно п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», для споживчих цілей, згідно з п.1.4. Розділ 1 Договору. Згідно даного договору та п 1.1. розділ 1, кредит видається в іноземній валюті - доларах США, та розрахунки між банком та позичальником здійснюються в доларах США. За кредитним договором № 2 459/ФКВІП - 07 від 01 листопада 2007 року, Банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 65 000,00 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,4 % річних , строком до 31 жовтня 2017 року. Цей кредит носить споживчий характер та іноземна валюта була видана на споживчі цілі, тобто для здійснення правочину з резидентами України. 01 листопада 2007 року, на забезпечення цього договору укладено Іпотечний договір, від 01 листопада 2007 р. відповідно до п 1 договору іпотекодавець забезпечує вимоги іпотеко держателя - банк, що витікають з кредитних договорів № 2 459/ФКВІП - 07, № 2- 459/ФК-07/СК, за умовами яких позичальник зобов`язався повернути суму кредиту у розмірі 65 000,00 доларів США. Іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно; жиле приміщення, розташоване за адресою

АДРЕСА_1 , вартість предмету іпотеки складає 388 598,00 гривень.01 листопада 2007 року укладено договір поруки № 2 459/ZФКВПОР - 7 від 01 листопада 2007 року між ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ « Дельта банк »), і ОСОБА_1 .

Позивачі стверджують, що у відповідача при укладенні спірного договору кредиту була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту, як засіб платежу при виконанні кредитного договору.

В судовому засіданні факт відсутності вказаної індивідуальної ліцензії відповідач не спростував. Згідно ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. З ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Стаття 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлює загальні вимоги до здійснення комерційними банками банківських операцій та передбачає для вчинення яких банківських операцій комерційним банкам слід отримати банківську ліцензію та письмові дозволи. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства визначається Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 даного Декрету, до валютних операцій відносяться операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету, до валютних цінностей відноситься іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом, а також використання готівкою іноземної валюти на території України може бути за умови отримання індивідуальної ліцензії, яка видається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного Банку України. Згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, зокрема індивідуальна ліцензія потребується у разі використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Отже, індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції, ст. 5 Декрету вказує, що ліцензії на право вчинення операцій з валютними цінностями, видаються лише юридичним особам. Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.

Разом з цим, у відповідача, а відтак і у позивача, як встановлено судом в ході розгляду справи, на момент укладення спірного договору кредиту індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюті при здійсненні платежів за вказаним договором кредиту була відсутня.

Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. N 483, згідно якого використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: - якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); - у випадках, передбачених законами України.

Згідно п. 1.1. спірного договору кредиту банк здійснює видачу кредиту позичальнику в іноземній валюті в сумі - 65 000,00 доларів США, якій він зобов`язаний повернути банку еквівалент 328 250,00 грн. З спірного договору кредиту вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів, без видачі яких кредитний договір в силу його реальності не є укладеним.

Отримувачем за валютною операцією на отримання кредиту позичальник ОСОБА_2 , так як банк надає на його користь суму кредиту. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник ОСОБА_2 має право використовувати іноземну валюту, як засіб платежу за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено. Крім того, згідно п. 1.2. вказаного Положення, воно регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу. ОСОБА_2 , в свою чергу, використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов`язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ « Дельта банк »)

Так, пунктом 2.2.4. спірного договору кредиту передбачено, що повернення відповідної частини кредиту - це 542 доларів США здійснюється позичальником щомісяця, визначено у графіку платежів, шляхом сплати ануітентних платежів в день сплати ануітентних платежів. Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок № 90, відкритий у Банку.

Отже, сторонами у вказаному пункті договору погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу банку, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов`язання перед банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу, Згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою НБУ N 492 від 12.11.2003, поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Згідно п. 1.1. Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 30 травня 2007 N 200, ці Правила встановлюють порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні.

Відповідно до п. 6.2. Правил, фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами "а", "в" та "є" пункту 6.1 цієї глави, зокрема у разі: сплати мита, інших податків і зборів (обов`язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Згідно п. 6.3. Правил фізичні особи, а також юридичні особи - резиденти та іноземні представництва можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу в разі оплати дипломатичним представництвам, консульським установам іноземних держав дозволів на в`їзд (віз) до цих країн фізичним особам, які виїжджають у приватних справах та в службові відрядження.

З урахуванням змісту кредитного договору, сторони повинні були отримати дві індивідуальні ліцензії:- індивідуальну ліцензію на видачу і отримання кредитних коштів у валюті згідно п. "в" ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ №15-93 від19.02.1993р.

Перелік документів, які для отримання банківського кредиту позичальник надає банку містить ч. 4 ст. 136 ГК України, тобто саме позичальник є ініціатором отримання банківського кредиту.

Банк - відповідач, як агент валютного контролю, повинні були здійснювати спостереження за тим, щоб резиденти України не здійснювали розрахунків в іноземній валюті один з одним через нього, як кредитна установа, а тому не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків резидентам України. Отже, укладення спірного Договору суперечить Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993г, тобто чинному законодавству України.

Таким чином, суд вважає обґрунтованим посилання на те, що видача банком - агентом валютного контролю - кредиту резидентові України в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншим резидентом України є порушенням банком своїх обов`язків агента валютного контролю, тобто порушенням згаданого вище п. 2 ст. 13 Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993г., за що ст. 16 ч. 2 абзацом 4 ті ж Декрети КМУ № 15 -93 від 19.02.1993г., передбачає відповідальність у вигляді позбавлення генеральної ліцензії Національного банку України на право здійснення валютних операцій або штрафом в розмірі, що встановлюється Національним банком України. У зв`язку з тим, що згадані вище норми забороняють надання кредиту в іноземній валюті.

ОСОБА_2 , законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ « Дельта банк ») внесення доларів США в касу ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ « Дельта банк ») як вище вказано, єдиним законним засобом платежу для проведення розрахунків між резидентами на території України служить гривна. Одночасно, сторонам в договорі надано право при визначенні розміру грошових зобов`язань в гривні вказати еквівалент в іноземній валюті., відповідає нормам ч. 1 ст. 524 ЦК України, де вказано, що ціна є істотною умовою господарського договору і відзначається в договорі в гривнах. У іноземній валюті можуть визначатися ціни в зовнішньоекономічних договорах (контрактах) за наявності згоди сторін. Дана ліцензія у сторін відсутня, хоча вона була необхідною умовою для законності кредитної операції, незалежно від суми кредиту, і терміну його повернення позичальником. Оплата позивачем боргу за час прострочення, пені і штрафу, стягнення яких в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засоби платежу.

Проте, вказана індивідуальна ліцензія у позивача або відповідача відсутня, внаслідок чого застосування долара США як платіжної одиниці за договором кредиту суперечить п. V ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ і Положення НБУ №275. Наявність генеральної ліцензії на валютні операції (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями), про що вказано в поясненнях і запереченнях кредитора-відповідача, не звільняє кредитора і позичальника від обов`язку отримувати індивідуальну ліцензію згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ, і не робить укладений кредитний договір законним.

Відповідачем не надані докази, що підтверджували отримання останнім відповідної індивідуальної ліцензії для надання-отримання резидентами України кредитних коштів для використання такої іноземної валюти в Україні як платіжні засоби. Видана банку генеральна ліцензія не передбачає видачу кредитів в інвалюті юридичним і фізичним особам. Згідно ст. 49 Закону України про байки і банківську діяльність, операції з валютними цінностями І п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону) не належать до кредитних операцій. Як відмічено в "Положенні про порядок і умови торгівлі іноземною валютою", затвердженому Постановою Правління НБУ від 29.08.2005 р. № 281, - надання і отримання резидентами

фінансових кредитів і позик є валютною операцією, що пов`язана з рухом капіталу (п. 12 розд. І Положення).

Права позивача як споживача, також порушені при укладанні спірного договору. Відповідно до норм ст. З ЦК України, загальними основами цивільного законодавства є розумність, справедливість, сумлінність. Умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч сумлінності його слідством є істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача кредитних послуг - позивача. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору, що є способом зловживання правом, є порушенням частини З статті 13 ЦК України.

Таким чином, використання банком долара США, як предмета кредитування за споживчим кредитом, є внесенням до кредитного договору пункту, що значно погіршує положення позивача, як споживача порівняно з банком (представником фінансових послуг) у разі настання певних подій, що надає право для позивача, відповідно до п. 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитний договір недійсним. Одержувачем за валютною операцією - отримання кредиту в іноземній валюті є позивач. Умови кредитного договору про надання позичальникові споживчого кредиту в іноземній валюті - доларах США, не відповідають вимогам закону.

Кредитний договір є двостороннім договором. Спірний кредитний договір не містить відповідальності сторони, як того вимагає ч, 2 ст. 345 ГК України, і зобов`язанням якої є надання кредиту, тобто вимога закону про обов`язковість внесення до умов кредитного договору умови про відповідальність сторін, і зокрема умова про відповідальність кредитора, не виконано. Основою недійсності договору є недотримання у момент здійснення договору стороною (сторонами) вимог ч. І ст.215 ЦК України, які встановлені ч. 1,3,5,6 ЦК України. Зміст кредитного договору повинен відповідати вимогам закону, і відсутність в змісті оспорюваного кредитного договору умови про відповідальність кредитора таким вимогам не відповідає. Згідно ст. 236 ЦК України договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його здійснення.

Відносно необхідності при поверненні сторін в початковий стан застосувати розрахунок курсу іноземної валюти, який діяв на момент отримання кредиту. Отже, істотно змінилися обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, відносно виконання боргових зобов`язань за кредитним договором. З підвищенням курсу іноземної валюта, сума боргу значно виросла, яку позичальнику необхідно платити, в зв`язку, з чим значно погіршав фінансовий стан позивача. В договорі не визначена сторона, яка несе ризик у разі знецінення тієї або іншої валюта.

Внаслідок збільшення розміру відповідальності за кредитом та зростання вартості самого кредиту у відповідності з курсом НБУ на дату чергового погашення заборгованості, суттєво погіршилось матеріальне становище позичальника, оскільки ОСОБА_2 , отримав кредитні кошти у розмірі 65 000,00 доларів США - еквівалент 328 250,00 грн., змушений повертати фактично на 63 % більше, а відповідач отримує більший прибуток. ОСОБА_2 , посилається на те, що ні з кредитного договору, ні з іпотечного договору, не випливає, що ризик зміни обставин несе зацікавлена сторона - це позивач.

Суд визначаючи спірні договори недійсними, повертає сторони в початковий стан. Крім того, якщо відповідальність відповідно до основного договору за своїм обсягом збільшується, то порука припиняється ст.559 ЦК України, на підставі чого необхідно визнати договір поруки між ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ « Дельта банк ») і поручителем ОСОБА_1 - недійсним. Відповідач, у разі істотної зміни курсу валюти не зробив переоцінку вартості іпотечного майна, тобто вартість іпотеки залишилась незміною, що також порушує права ОСОБА_1 , як споживача за кредитним договором, оскільки на сьогоднішній час вартість іпотечного нерухомого майна значно збільшилась.

Через обставини, які збільшили вартість споживчого кредиту, збільшився обсяг відповідальності поручителя, що є підставою вважати іпотечний договір та договір поруки недійсними.

З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що чинним на момент укладення спірного кредитного договору законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов`язання за кредитним договором в іноземній валюті, в силу імперативних положень ст. ст. 192, 533 ЦК України, п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 227 ЦК України встановлює, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним .

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним.

Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.

Отже, оспорюванні кредитний договір відповідно до ст. ст. 203,215, 227 ЦК України є недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Стаття 216 ЦК України встановлює, що кожна із сторін за кредитним договором зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору. Згідно ст. 236 ЦК України договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його здійснення. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Цивільним кодексом України у параграфі 6 глави 49 не передбачено інших негативних наслідків визнання недійсним основного зобов`язання, забезпеченого договором застави (іпотеки), як визнання недійсним і додаткового зобов`язання. За таких обставин, приймаючи до уваги доведеність вимог позивача щодо недійсності договір про надання споживчого кредиту № 2 459/ФКВІП - 07 від 01 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 ., та ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ « Дельта банк ») в забезпечення виконання ОСОБА_1 , обов`язків за яким було укладено, іпотечний договір від 01 листопада 2007 року зареєстрований в реєстрі №. № 13900, 3593, укладений між ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ « Дельта банк ») та ОСОБА_1 , предметом договору є - жиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , договір поруки № 2 459/ZФКВПОР -7 від 01листопада 2007, укладений між ЗАТ «Укрпромбанк» (набувач ПАТ « Дельта банк ») та ОСОБА_1 , підлягає визнанню судом недійсними на підставі ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з розділу "Застосування правових наслідків недійсності правочину" Листа Верховного Суду України "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008, "Згідно зі статтями 215 і 216 ЦК суди вправі з дотриманням правил підсудності розглядати позови: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності; про встановлення нікчемності правочину і застосування наслідків його недійсності. Стосовно положення ч. 2 ст. 215 ЦК про те, що суд не вимагає визнання правочину недійсним, якщо його недійсність встановлена законом, необхідно зазначити, що така потреба може виникнути у разі, коли: сторони виконали певні умови нікчемного правочину, який нотаріально посвідчений; він порушує права третіх осіб; він зареєстрований у державних органах тощо. У таких випадках рішенням суду, який лише констатує недійсність правочину, можуть бути визначені відповідні правові наслідки недійсності правочину, зобов`язано державні органи скасувати його реєстрацію тощо.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину. оскільки у ст. 16 ЦК немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав".

Отже, з метою надання повного правового захисту правам та інтересам позивача, виходячи з зацікавленості позивача щодо застосування наслідків недійсності договору іпотеки, за яким позивач заставив належне йому нерухоме майно, вбачається за можливе в порядку застосування реституції за недійсним договором іпотеки виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідний запис.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 192,203,215,216,227,533,548 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58, 64, 88, 212-215,218, 224-226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до Публічного акціонерного товариства « Дельта банк »третя особа: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гребенюк Ірина Миколаївна про визнання договору споживчого кредиту та договору поруки недійсними задовольнити.

Визнати договір про надання споживчого кредиту № 2 459/ФКВІП - 07 від 01 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 і ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ « Дельта банк ») недійсним.

Визнати договір про надання кредиту № 2- 459/ФК-07/СК від 01 листопада 2007 року, укладений між ОСОБА_2 , і ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ « Дельта банк ») недійсним.

Визнати договір поруки № 2 459/ZФКВПОР 7 від 01 листопада 2007 року, укладений між ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ « Дельта банк ») та ОСОБА_1 недійсним.

Визнати іпотечний договір серії ВКЕ № 048322 від 01 листопада 2007 року зареєстрований в реєстрі №. № 13900, 3593, укладений між ЗАТ «Укрпромбанк»(набувач ПАТ« Дельта банк ») та ОСОБА_1 , предметом договору є - жиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним.

Застосувати реституцію та повернути сторони в початковий стан.

Зупинити ПАТ « Дельта банк »нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за договором про надання споживчого кредиту № № 2 459/ФКВІП - 07 ; 2- 459/ФК-07/СК від 01 листопада 2007 року, з моменту останньої оплати за квитанціями.

Зняти заборону відчуження на трьохкімнатну під номером АДРЕСА_2 .,власником якої є ОСОБА_1 .

Виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис № 5954631 про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна, за іпотечним договором серії ВКЕ № 048322 від 01 листопада 2007 року а саме : трьохкімнатну квартиру під номером АДРЕСА_2 ., власником якої є ОСОБА_1 . Контрольна сума запису Б1588АЕ403.

Вилучити запис № 5954417 з Державного реєстру іпотек на трьохкімнатну квартиру під номером АДРЕСА_2 ., власником якої є ОСОБА_1 . Контрольна сума запису ДБ0ГБА0ГАГ..

Зобов`язати ОСОБА_2 , повернути ЗАТ «Укрпромбанк»(набувачу ПАТ« Дельта банк ») у натурі все, що він отримав на виконання угод : за кредитними договорами № 2 459/ФКВІП 07, № 2- 459/ФК-07/СК від 01 листопада 2007 року, договором іпотеки серії ВКЕ № 048322 від 01 листопада 2007 року .

Зобов`язати ЗАТ «Укрпромбанк»(набувача ПАТ« Дельта банк ») повернути ОСОБА_2 , у натурі все, що він отримав на виконання угод : за кредитними договорами № 2 459/ФКВІП 07, № 2- 459/ФК-07/СК від 01 листопада 2007 року, договором іпотеки серії ВКЕ № 048322 від 01 листопада 2007 року .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя