Провадження № 2/2020/1363/12 Справа № 2020/3468/2012
30 жовтня 2012 року Комінтернівський районний суд м. Харкова
у складі: головуючого судді: Курганникової О.А.
за участю секретаря судового засідання : Люленко Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності спільної сумісної власності,
Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частки квартири в порядку розподілу спільної сумісної власності подружжя, в якому зазначає, що з 25 вересня 1999 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Рішенням Комінтернівського райсуду м. Харкова від 30.09.2011 року шлюб було розірвано. У період шлюбу на ім'я відповідача була придбана двокімнатна ізольована квартира АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.2005 р., про що зроблений запис в реєстрі № 428.

Позивачка вважає, що квартира була придбана в період шлюбу і належить їм обом на праві спільної сумісної власності. Відповідач в добровільному порядку відмовляється розподілити належне їм майно у зв'язку з чим вона вимушена звернутись до суду, та просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири у порядку розподілу спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні, підтримали свої позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 19.06.2012 року заперечував проти позову у повному обсязі, в обґрунтування своїх заперечень посилався на тої факт, що спірну квартиру він придбав за кошти від продажу квартири право власності на частину якої він набув в порядку спадкування за заповітом після померлих батьків ОСОБА_4, та ОСОБА_5, а інша частина належала йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі продажу, тому спірна квартира не є обєктом спільної сумісної власності подружжя та розподілу не підлягає.

В судові засідання 28.08.2012 р., 19.09.2012 р., 12.10.2012 р., 30.10.2012 року не зявився, повідомлений належним чином у встановленому законом порядку.

Зі згоди позивачки та її представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає за доцільне відмовити позивачці у повному обсязі, виходячи з наступного.

ОСОБА_2 набув право власності на двокімнатну ізольовану квартира АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі продажу від 21.02.2005 року серія ВСА № 426245 про що зроблений запис в реєстрі № 428. Продаж квартири вчинено за 85860 грн.(а. с. 23-24).

ОСОБА_1, надана заява про згоду на купівлю чоловіком зазначеної вище квартири за ціну та на умовах за його розсудом. Заяв від ОСОБА_1 щодо надання згоди на придбання її чоловіком вищезазначеної квартири за його особисті кошти не надходило (а. с. 39).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Крім того, у відповідності до абзаців 1 та 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування законодавства при розгляді справі про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Того ж самого дня а саме 21.02.2005 року відповідно до договору купівлі продажу серія ВВІ № 746569 ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_2. Продаж зазначеної квартири здійснено за 106000 грн.

В п. 2 зазначеного договору вказано, що документами, що підтверджують право власності продавця на відчужуване майно, є Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 21 листопада 2002 року за реєстром № 4387, зареєстрований у КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 2 грудня 2002 року за реєстровим № П-3-23433, та Свідоцтво про право на спадщину, посвідчене державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 24 листопада 2004 року за реєстром № З-КДС-618, зареєстроване у КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" 10 лютого 2005 року за реєстровим № П-3-23433. (а. с. 22).

Крім того з відповіді Сьомої державної нотаріальної контори від 14.06.2012 р. № 1991/01-16 вбачається, що до нотаріальної контори 01 жовтня 2004 року звернулася донька спадкодавця, гр. ОСОБА_8, що мешкає АДРЕСА_3, із заявою про відмову від спадщини на користь сина померлого - ОСОБА_2.

З заявою про прийняття спадщини 01 жовтня 2004 року до 7ХДНК звернувся син спадкодавця, гр. ОСОБА_2, що мешкає у АДРЕСА_4. Справжність підпису на даній заяві засвідчено 7ХДНК, зареєстровано в реєстрі за № 3-3070, у книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1922, додано до раніше заведеної спадкової справи.

В матеріалах спадкової справи знаходиться оригінал заповіту, посвідчений ПН ХМНО, ОСОБА_6, 04.12.2002 за реєстровим № 4749 від імені гр. ОСОБА_9 на належну йому на праві приватної власності частину квартири АДРЕСА_5 на ім'я ОСОБА_2. Даний заповіт не змінено та не скасовано, про що зроблена відмітка ПН ХМНО, ОСОБА_6 (а. с. 21).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що є рідною сестрою відповідача та відмовилась від своєї частики спадщини на його користь для того щоб він зміг придбати собі житло, та підтвердила той факт, що спірну квартиру її брат купував за гроші від продажу спадкового майна.

Отже, квартира АДРЕСА_6, за договором купівлі - продажу була придбана 21.02.2005 р., тобто квартира була придбана у шлюбі, але за особисті кошти ОСОБА_2, які належали йому від продажу майна, яке було його особистою приватною власністю, а тому вищевказана квартира є його особистою власністю та не підлягає розподілу.

Таким чином суд вважає позов ОСОБА_1 не обґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню.

Ствердження позивачки про те, що на оформлення спірної квартири та сплату комісійних вона здійснювала за свій рахунок та витратила особисті кошти у розмірі 200 доларів США, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачкою не надано жодного доказу підтвердження цього факту.

Пояснення позивачки про те, що нею відбувалося здійснення ремонту за особисті кошти, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до положень ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними вимог. Позивачкою не було заявлено вимог, щодо відшкодування витрат повязаних з ремонтом. Крім того позивачка не позбавлена можливості звернутись до ОСОБА_2 з відповідним позовом до суду.

Керуючись ст.. 10,11, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, ст.57 СК України суд, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування законодавства при розгляді справі про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, суд -

в и р і ш и в:

У позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: ОСОБА_10