Справа №2-3577/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2012 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Лєдньова Д.М.

секретаря Андрушко І.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 Мар»яновича до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_2 Аваль»», в якому просить визнати недійсним договір кредиту від 22.05.2007 року, укладений між відповідачем та ОСОБА_1

В обґрунтування своїх вимог вказує на відсутність правових підстав у відповідача надати кредит у іноземній валюті, оскільки єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня, а надання банком грошових коштів в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією, які проводяться на підставі відповідної індивідуальної ліцензії ОСОБА_3 банку України. Також зауважує на тому, що згідно положень діючого законодавства іноземна валюта не визначена як «грошові кошти», має ознаки «речі», а тому не може бути предметом договору з огляду на ст. 1054 ЦК України, відповідно до якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Одночасно, позивач зазначає порушень вимог Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно яких перед укладанням договору йому як споживачу фінансова установа була зобов»язана роз»яснити недоліки та переваги різних видів кредитування, забезпечити рівність прав та інтересів сторін договору в таких його пунктах як відповідальність сторін, зміна та розірвання договору.

Вказуючи на порушення вимог ст. 203 ЦК України як загальних засад чинності договору, з урахуванням вищенаведеного, просить визнати недійсним договір кредиту від 22.05.2007 року № 014/0911/73/110345.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовні заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. При цьому зауважив, що позивач був ознайомлений із правилами надання кредиту, звернув увагу на тому, що ОСОБА_1 в колишньому був працівником банку, займався питаннями кредитування. Також зауважив, що на час укладання договору ОСОБА_3 мав дозвіл, а також додаток до дозволу на право здійснення відповідних операцій.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Правові відносини між сторонами регулюються ст.ст. 203, 526, 533, 192, 1054 ЦК України, ст. ст. 47,49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 36 Закону України «Про ОСОБА_3 України», Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Положення НБУ від 14.10.2004 року № 483.

Судом встановлено, що 22.05.2007 року між сторонами укладено договір кредиту, згідно якого ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 Аваль») як кредитодавець надав, а ОСОБА_1, який виступив позичальником, отримав грошові кошти в іноземній валюті в сумі 29 000,00 доларів США на строк в 72 місяці з 22.05.2007 року по 22.05.2013 року включно. Сторони погодили відсоткову ставку за користування коштами, визначивши її на рівні 9,5 % річних.

З метою забезпечення належного виконання зобов»язань позичальником перед кредитором 01.06.2007 року між сторонами укладено договір застави транспортного засобу.

В подальшому 18.03.2009 року та 10.06.2010 року, між сторонами укладено додаткові угоди до договору кредиту від 22.05.2007 року, згідно яких тимчасово змінювались в сторону зменшення щомісячні платежі, передбачені умовами основного зобов»язання.

Також 22.05.2008 року укладено додаткову угоду, за умовами якої сторони договору визначили можливість зміни відсоткової ставки шляхом підвищення до рівня діючої процентної ставки, визначеної тарифним комітетом Банку, в разі припинення трудових відносин позичальника із кредитодавцем.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Згідно з ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчиняти на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Враховуючи вищенаведене, суд критично сприймає посилання відповідача на порушення його прав як споживача у зв»язку з істотною невідповідністю обсягу прав та обов»язків між сторонами, зокрема у сфері відповідальності, зміни та розірвання правочину, під час укладення договору кредиту.

Будь-які обставини, що свідчать про наявність помилки або обману з боку відповідача при досягненні домовленостей, позивачем не доведені.

Також є безпідставними посилання позивача на відсутність подання повної та достовірної інформації з боку Банку про умови кредитування. Так, в судовому засідання позивач зауважив, що був обізнаний і з іншими видами кредиту, зокрема в національній валюті, проте, керуючись власними матеріальними інтересами, обрав саме такий договір, де передбачено найнижчу відсоткову ставку. На думку суду, не є належно обґрунтованим твердження позивача про впевненість у незмінному курсі національної валюти. Крім того, як вбачається з розписки позичальника від 23.05.2007 року позичальник ознайомлений з умовами отримання та повернення кредиту.

Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. З аналізу вказаної норми, зокрема з урахуванням її назви як «гроші (грошові кошти)», суд вважає, що іноземна валюта належить до грошових коштів, а відтак може бути предметом договору кредиту з урахуванням особливостей, встановлених законодавством України щодо використання іноземної валюти. Згідно визначень Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти є - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Враховуючи вищенаведене, суд не може прийняти до уваги твердження позивача про неналежний предмет договору кредиту, згідно якого сторони визначили свої зобов»язання щодо надання та повернення коштів в іноземній валюті.

З приводу правомірності надання кредиту в іноземній валюті суд зауважує наступне.

Оскільки згідно зі статтею 99 Конституції України, яка визначає грошову одиницю України, вказано лише правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, іноземна валюта з огляду на положення ст. 192 ЦК України може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення ОСОБА_3 банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Згідно з п. 1 листа НБУ від 01.09.94 р. №19013/2124 видавати кредити в іноземній валюті резидентам України може уповноважений банк України, в додатку до ліцензії якого передбачене таке право.

Як вбачається з представлених відповідачем документів, ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» на час укладення договору кредиту від 22.05.2007 року мав банківську ліцензію за № 10 на здійснення банківських операцій з валютними цінностями, невідємною частиною є Дозвіл від 11.10.2006 р. за № 10-4 та Додаток до дозволу, в якому наведено перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» з валютними цінностями.

Відповідно до ст. ст. 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та власний ризик. Коштами, відповідно до даного Закону є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленти.

За таких обставин суд не вбачає будь-яких порушень вимог законодавства під час укладення договору кредиту від 22.05.2007 року, а відтак відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 Мар»яновича до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору недійсним.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.М.Лєдньов