Жовтневий районний суд м.Кривого Рогу
Справа № 2-2685/11
Жовтневий районний суд міста ОСОБА_1 в складі: головуючого судді Прихожанова О.В., секретарі: Гарасюта Л.К., адвоката ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позивач ПАТ Всеукраїнський ОСОБА_6 ( надалі ПАТ «ВіЕйБіБанк» або ОСОБА_6) звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором №400039843 (Експрес для дому) від 09.02.2008 року ( надалі Кредитний договір).
В обґрунтування своїх позовних вимог вказали, що 09.02.2008 року між ПАТ «ВіЕйБіБанк») та ОСОБА_4 був укладений договір, відповідно до умов якого відповідачу наданий кредит у сумі 14 684,85 гривень строком кредитування по 10.02.2011 року зі сплатою 6% річних. Згідно з п.п.Г п.1.1 Кредитного договору за користування кредитом встановлена щомісячна плата у вигляді комісії в розмірі 292,33 гривень.
Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 проти позову заперечували, посилаючись на те, що ОСОБА_4 фактично грошей за кредитним договором не отримував, меблі за кредитні кошти у ФОП ОСОБА_7 не купував, для чого просили витребувати в останнього відповідні документи про наявність у нього відповідного товару та отримання його відповідачем. Крім того, вважали спірний кредитний договір неукладеним, оскільки в ньому відсутні обовязкові для договорів про надання споживчого кредиту істотні умови, просили відмовити в задоволенні позову.
Опитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7, пояснив, що він займається виготовленням меблі. Відповідно заказу ОСОБА_4 була виготовлено меблі, яку він доставив на адресу вказаною замовником. В звязку з відсутності готівки, ним було надані документи з рахунком. На які потрібно було перерахувати гроші. Відповідно ордеру ПАТ «ВіЕйБіБанк», ОСОБА_8 перерахував гроші, тому між ними договірні відносини були закінчені. На даний час він не займається виготовленням меблі. Всі документи було знищено, тому надати інформацію, які самі меблі були виготовлені, на який адрес доставлені не може. А також не збереглася Книга обліку і витрат з записами за лютий 2008 року про відпуск товарів.
Вислухавши сторони, проаналізувавши письмові матеріали справи, суд знаходить вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 09 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський ОСОБА_6, правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБіБанк» та ОСОБА_4 був укладений Кредитний договір № 400039843
Проте в матеріалах справи відсутні докази відкриття відповідних рахунків на імя відповідача, його номер та докази зарахування коштів на вказаний рахунок та перерахування з нього будь-яких коштів на оплату товару.
Проте суд не може взяти до уваги вказаний меморіальний ордер як доказ перерахунку коштів, оскільки його оформлення не відповідає вимогам до меморіального ордеру, передбаченим п. 42 Додатку №8 до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка містить Указівки щодо заповнення реквізитів розрахункових документів на паперових носіях, їх реєстрів і заяви про відкриття акредитива. Так у наданому суду меморіальному ордері відсутній підпис відповідального виконавця банку, який оформив меморіальний ордер, та працівника, на якого покладено функції контролера.
Також позивачем надано до матеріалів справи копію та для огляду оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру (Типова форма № КО-1) без номеру від 09.02.2008 р., виданого ФОП ОСОБА_7 на суму авансу 2500,00 гривень, сплачених ОСОБА_4
Проте відповідно до вимог Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 р. № 637, оригінал вказаної квитанції має знаходитися не в Банку, який не має до неї ніякого відношення, а у ОСОБА_4 як документ, що підтверджує здійснені покупцем витрати готівки під час придбання товарів.
Крім того, відповідно до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 р. №12 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.06.93 за № 64, передбачено обовязок усіх фізичних осіб-підприємців вести Книгу обліку доходів і витрат.
Аналогічна норма міститься і в п. 8 Порядку видачі Свідоцтва про сплату єдиного податку, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 29 жовтня 1999 року № 599 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 р. за № 752/4045, яким передбачено, що для визначення результатів власної підприємницької діяльності на підставі хронологічного відображення здійснених господарських і фінансових операцій платник єдиного податку також веде Книгу обліку доходів і витрат згідно із додатком № 10 до Інструкції про прибутковий податок з громадян. При цьому обовязковому заповненню підлягають лише графи «період обліку», «витрати на виробництво продукції», «сума виручки (доходу)», «чистий доход». Прошнурована та пронумерована Книга обліку доходів і витрат реєструється в органі державної податкової служби за місцем проживання. Відповідно до вимог Інструкції записи про отримані доходи та понесені втрати у Книзі обліку доходів и витрат здійснюються щоденно на підставі первинних документів.
Проте, незважаючи на витребування судом прошнурованої та пронумерованої Книги обліку доходів і витрат ФОП ОСОБА_7, зареєстрованої в органі державної податкової служби з записами за лютий 2008 р. про відпуск товарів відповідачу та отримання коштів від Банку, а також оригіналів Специфікації Товару №400039843 від 09.02.2008 р. та договору купівлі-продажу, укладеного між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_4, оригіналу прибуткового касового ордеру, який мав зберігатися у підприємця, суду вказаних документів надано не було.
Згідно з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу
Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обовязок доказування позовних вимог та подання суду доказів на їх підтвердження покладається саме на позивача, однак Банком не надано суду відповідних доказів видачі ОСОБА_4 грошових коштів за Кредитним договором, як зазначено в позові, що є підставою для відмови в позові.
Крім того, Відмовляючи в позові, суд виходить з того, що спірні відносини сторін урегульовані в нормах цивільно-правового зобовязального інституту «Позика. Кредит. Банківський вклад» (глава 71 ЦК України), Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Національного банку України від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови, про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.3 ст.1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно з ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону України № 3161-IV від 01.12.2005 р., у договорі про надання споживчого кредиту зазначається: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у відсотковому та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, що визначені законодавством.
Крім того, згідно зі ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.
Відповідно до п. 3.1, 3.2 Постанови Національного банку України від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», передбачено, що банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.
Проте у спірному Кредитному договорі відсутні вказані істотні умови договору, що є необхідними та обовязковими для даного виду договорів відповідно до вищевказаних нормативно-правових актів, а саме відсутній графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу та сплати процентів за користування кредитом, в якому має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом та реальна процентна ставка.
Відповідач як споживач послуг Банку, що є більш слабким суб'єктом економічних відносин, позбавленим знань, необхідних для здійснення їх правильного вибору, а також для оцінки Кредитного договору, який мав стандартну форму, був позбавлений тим самим права споживання якісних послуг банку, через непогодження Банком з ним усіх істотних умов, обовязкових для даного виду договорів, та зокрема спірного договору, який є договором про надання споживчого кредиту.
Відповідно до абз. 3 п. 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).
Отже, оскільки неукладеним (тобто таким, що не відбувся) вважається договір у разі, коли сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, суд вважає, що спірний Кредитний договір є неукладеним. При цьому вирішуючи питання про визнання договору неукладеним в судовому порядку, суд виходить з того, що визнання його неукладеним не є застосуванням одного зі способів захисту прав, передбачених законом, та не відповідає приписам статті 16 ЦК України, а тому про визнання договору неукладеним може зазначатися виключно у мотивувальній частині рішення як про обставину справи, встановлену судом, але встановлення судом вказаної обставини є підставою для відмови в позові.
При цьому у разі якщо на виконання неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (ст. ст. 1212-1215 ЦК України), проте позов з цих підстав ПАТ «ВіЕйБіБанк» не заявлено.
Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, тому у задоволенні позовних вимог про стягнення судових витрат теж слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України ст.ст. 16, 203, 638, 1054 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», суд
В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста ОСОБА_1.