Справа № 212/2-3602/11
Провадження 2/232/555/12
Справа № 212/2-3602/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.11.2012 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

Головуючого судді Борисюк І.Е.

За участю: секретаря Жовтун М.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментах, додаткових витрат та неустойки за прострочення сплати аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Вінниці звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментах, додаткових витрат та неустойки за прострочення сплати аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 17.05.2010 року по цивільній справі № 2-2798/10 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі ј частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 29.03.2010 року і до досягнення дитиною повноліття. Після розірвання шлюбу відповідач не приймає участі у вихованні дитини, щоденних витратах на її утримання. Відповідач відмовляється брати участь у додаткових витратах на дитину, повязаних з розвитком її здібностей. ОСОБА_3 не виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів. Станом на 01.07.2011 року склалась заборгованість відповідача по сплаті аліментів в сумі 4 421, 00 гривень. Враховуючи вимоги ст. 196 СК України позивачем нараховано неустойку за прострочення сплати аліментів за період квітень 2010 року червень 2011 року (включно) в розмірі 58 477, 16 гривень.

Вище викладене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про стягнення заборгованості по аліментах в сумі 4 421, 00 гривень, додаткових витрат на дитину ОСОБА_5 в сумі 910, 00 гривень та неустойки за прострочення сплати аліментів в розмірі 58 477, 16 гривень.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.10.2012 року справу передано до Вінницького міського суду Вінницької області.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2012 справу прийнято до свого провадження.

В ході розгляду справи позивачем було зменшено позовні вимоги, оскільки відповідачем частково погашено заборгованість по аліментах після звернення позивача до суду, що має бути зараховано в рахунок сплати неустойки за прострочення сплати аліментів. Позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментах в сумі 4 421, 00 гривень, додаткові витрати на дитину ОСОБА_5 в сумі 910, 00 гривень та неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 55 277, 16 гривень.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали зменшені позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві та заяві про зменшення розміру позовних вимог і просили задовольнити позовні вимоги.

Відповідач позовні вимоги не визнав. Зазначив, що погоджується лише на виплату додаткових витрат на дитину в частині Ѕ частки від заявлених вимог.

По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом по справі встановлено, що ОСОБА_3 є батьком неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії І-АМ № 029827, виданого Вінницьким міським відділом РАГС 04.08.1997 року. (а.с. 9)

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-АМ № 044462, видного Відділом РАЦС ВМУЮ Вінницької області, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 42 від 16.01.2009 року. (а.с. 11)

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 17.05.2010 року по цивільній справі № 2-2798/10, яке набуло законної сили 28.05.2010 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі ј частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 29.03.2010 року і до досягнення нею повноліття. (а.с. 12)

На виконання вищевказаного рішення суду 17.05.2010 року Ленінським районним судом м. Вінниці було видано виконавчий лист. (а.с. 74)

Згідно розрахунків заборгованості по аліментах, здійснених відділом ДВС Вінницького районного управління юстиції, ОСОБА_3 заборгував ОСОБА_1 за період:

1) квітень 2010 року червень 2011 року (включно) - 4 421, 00 гривень (а.с. 14);

2) квітень 2010 року листопад 2011 року (включно) 1 527, 50 гривень (а.с. 37);

3) квітень 2010 року червень 2011 року (включно) 3 523, 60 гривень (а.с. 56).

В звязку з невідповідністю розрахунків, здійснених відділом ДВС Вінницького районного управління юстиції, один одному, що вбачається з вище викладеного, в судовому засіданні було допитано в якості свідка державного виконавця та досліджено матеріали виконавчого провадження.

Свідок ОСОБА_6, яка працює головним державним виконавцем відділу ДВС Вінницького районного управління юстиції, повідомила суд, що заборгованості по аліментах на сьогоднішній день у ОСОБА_3 не має. Зазначила, що попередня довідка про заборгованість по аліментах ОСОБА_3 видавалась іншим виконавцем, згідно середньомісячної заробітної плати, встановленої законом, оскільки відсутні були дані про дохід боржника. Відповідач почав погашати заборгованість з 01.11.2011 року.

Судом досліджено квитанції про сплату аліментів ОСОБА_3 та розрахунок заборгованості по аліментах, витребуваний судом, із зазначенням дат і сум проведених оплат за період, визначений позивачем, а саме за квітень місяць 2010 року - червень місяць 2011 року. (а.с. 44, 56, 62-64) Також, в судовому засіданні досліджено квитанції, що підтверджують погашення заборгованості по аліментах відповідачем за період з 01.07.2011 року. (а.с. 42, 43, 45, 57, 58, 62, 64) Так судом встановлено відповідність відомостей про суми заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_3, зазначених в розрахунку станом на 01.07.2011 року головним державним виконавцем відділу ДВС Вінницького районного управління юстиції ОСОБА_6 (а.с. 56) Відповідач належним чином аліменти на утримання своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_4 не сплачував, в звязку з чим виникла заборгованість за період, визначений позивачем, а саме за квітень місяць 2010 року - червень місяць 2011 року в розмірі 3 523, 60 гривень.

Згідно ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Судом встановлено наявність прийнятого судом рішення із визначенням розміру аліментів та порядку їх стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4.

Згідно ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Суд приходить до висновку, що ст. 194 СК України, в даному випадку, застосуванню не підлягає, оскільки, позивачу було видано виконавчий лист на виконання рішення суду, який вона передала на виконання до державної виконавчої служби і аліменти не стягувались з відповідача не в звязку із його перебуванням у розшуку або за кордоном, тим паче, що позивач не ставить питання про стягнення аліментів за минулий час, а просить стягнути заборгованість по аліментах.

Крім того, заборгованість за аліментами стягується, якщо вони сплачувались у добровільному порядку згідно ст. 187 СК України, тобто без рішення суду, і при такому порядку сплати аліментів виникла заборгованість.

В інших випадках заборгованість за аліментами є частиною невиконаного рішення суду, примусове виконання якого здійснюють органи державної виконавчої служби. В даному випадку наявність заборгованості по аліментах свідчить, що рішення суду про стягнення аліментів виконано органами державної виконавчої служби не в повному обсязі і в такому разі не потребує та не може мати місце ще одне рішення суду про стягнення аліментів з визначенням суми.

Тобто, суд виходить з того, що стягнення заборгованості зі сплати аліментів, які стягуються за рішенням суду, що набрало законної сили, проводиться відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»і законом не передбачено ухвалення нового рішення суду для виконання попереднього.

Тому, суд, враховуючи вище викладене приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по аліментах в сумі 4 421, 00 гривень.

Згідно ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Виходячи з положень вище зазначеної статті СК України, аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, неустойка за прострочення їх сплати нараховується не на всю суму заборгованості в арифметичній прогресії, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за кожен день прострочення без її накопичення в прогресії. Сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи із того, скільки днів прострочено до сплати повної суми заборгованості.

Позивачем же здійснено нарахування неустойки на всю суму заборгованості в арифметичній прогресії, додано суми заборгованості за попередні місяці до наступних. Тому, суд прийшов до висновку, що позивачем невірно здійснено нарахування неустойки.

Здійснення розрахунку неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів здійснюється за такою формулою P = s * p* Q, де: Р - сума пені; s - сума заборгованості; p - ставка пені, у відсотках за день прострочення; Q - кількість днів прострочення.

Таким чином, неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів відповідачем за період, визначений позивачем з квітня місяця 2010 року по червень місяць 2011 року (включно) становить 1 164, 17 гривень:

за квітень 2010 року 409, 25 грн. х 1 % х 30 днів = 122, 78 грн.;

за травень 2010 року 409, 25 грн. х 1 % х 31 день = 126, 87 грн.;

за червень 2010 року 409, 25 грн. х 1 % х 30 днів = 122, 78 грн.;

за липень 2010 року заборгованість відсутня;

за серпень 2010 року 424, 25 грн. х 1 % х 31 день = 131, 52 грн.;

за вересень 2010 року заборгованість відсутня;

за жовтень 2010 року 444, 50 грн. х 1 % х 31 день = 137, 80 грн.;

за листопад 2010 року 444, 50 грн. х 1 % х 30 днів = 133, 35 грн.;

за грудень 2010 року (оплата здійснена 10.12.2010 року в сумі 270, 00 гривень) 444, 50 грн. 270, 00 грн. х 1 % х 21 день = 36, 65 грн.;

за січень 2011 року заборгованість відсутня;

за лютий 2011 року 293, 10 грн. х 1 % х 28 днів = 82, 10 грн.;

за березень 2011 року 293, 10 грн. х 1 % х 31 день = 90, 86 грн.;

за квітень 2011 року 299, 10 грн. х 1 % х 30 днів = 89, 73 грн.;

за травень 2011 року заборгованість відсутня;

за червень 2011 року 299, 10 грн. х 1 % х 30 днів = 89, 73 грн.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками.

Однак, відповідачем не надано суду належних доказів про утворення заборгованості по аліментах не з його вини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 знав про розгляд справи в суді про стягнення з нього аліментів на утримання дочки. Однак, на засідання 17.05.2010 року, коли було винесено рішення судом, не зявився, надавши при цьому заяву про розгляд справи у його відсутність. Окрім того, ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.04.2012 року по справі № 212/4078/2012 за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність державного виконавця відділу ДВС Вінницького районного управління юстиції Вінницької області, яка набула законної сили 10.04.2012 року, було встановлено наступне.

Державним виконавцем відділу Вінницького районного управління юстиції Вінницької області ОСОБА_7 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання виконавчого листа № 2 -2798 від 17.05.2010 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження»постанова була направлена боржнику відповідно до Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженої наказом № 2274/5 від 25.12.2008 року. Твердження боржника про те, що він не отримував жодних повідомлень і йому не направлялась постанова про відкриття виконавчого провадження, розцінено судом як намагання заявника зняти з себе відповідальність за заборгованість по сплаті аліментів. Суд прийшов до висновку, що дії державного виконавця відділу Вінницького районного управління юстиції Вінницької області є законними. Судом відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_3

Вище викладені обставини не підлягають доказуванню на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Отже, ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.04.2012 року по справі № 212/4078/2012 було встановлено, що ОСОБА_3 був повідомлений про свій обов'язок сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте, аліменти відповідачем відповідно до рішення суду не сплачувалися належним чином.

Відповідач був попереджений державним виконавцем у письмову вигляді про наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження. (а.с. 60, 68, 71)

Також, судом встановлено, що відповідач не звертався до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, враховуючи зміни щодо його матеріального становища та інші обставини, що мали б значення при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів.

Передбачене ст. 196 СК України право на отримання неустойки (пені) не пов'язується з дотриманням норм ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки платник аліментів отримав рішення суду про стягнення аліментів, а тому був обізнаний про свій обов'язок сплачувати аліменти.

Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за прострочення сплати аліментів. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка в сумі 1 164, 17 гривень. В задоволенні решти позовних вимог в цій частині, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача неустойки в сумі 54 112, 99 гривень слід відмовити, оскільки дана сума є необґрунтованою і недоведеною.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на дитину в сумі 910, 00 гривень, то суд приходить до висновку про часткове задоволення цих вимог, враховуючи наступне.

Згідно свідоцтва про позашкільну освіту № 2093 від 18.06.2011 року, ОСОБА_5 навчалась у Вінницькій дитячій художній школі з 01.09.2007 року по 18.06.2011 року. (а.с. 19)

Згідно довідки № 105 від 28.07.2011 року, ОСОБА_1 проплатила за навчання ОСОБА_5 у Вінницькій дитячій художній школі за період з квітня місяця 2010 року по червень місяць 2011 року - 910, 00 гривень. (а.с. 15)

В судовому засіданні відповідач не заперечував щодо стягнення з нього Ѕ частки додаткових витрат на дитину. Зазначив, що дитина дійсно навчалась в дитячій художній школі.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Згідно ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимог про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Позивачем було надано суду докази, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинюють додаткові витрати на дитину, в звязку із розвитком здібностей дитини.

Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог в частині стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на дитину, що повязані із розвитком здібностей неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 455, 00 гривень, що становить Ѕ частку від заявленої суми, разово, оскільки обовязок щодо утримання дитини до її повноліття покладено на обох батьків. Тому, в решті суми 455,00 гривень слід відмовити, враховуючи вище викладене.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Предмет судового розгляду формується позовною заявою, в якій вказується вимога позивача. Суд в силу принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) не може вийти за межі позовних вимог. Суд не може з власної ініціативи виходити за межі позову, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору (ст. 2 ЦПК України).

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 64 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є будь-які фактичні документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази та врахувавши обставини справи, позиції сторін, вимоги чинного законодавства, суд дійшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи вище викладене.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, в редакції що діяла на момент звернення позивача до суду, судові витрати, повязані з розглядом справи складались, в тому числі й з витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 88, ч. 1 ст. 89 ЦПК України, враховуюче те, що позовні вимоги було зменшено позивачем після часткового задоволення їх відповідачем вже після звернення позивача до суду, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 16, 23 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 3,05 гривень, що пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (2, 54 %). Решту судових витрат залишити за ОСОБА_1.

Враховуючи вище викладене, керуючись ч. 2 ст. 141, ч. 1 ст. 180, ч. 1 ч. 2 ст. 185, ст.ст. 187, 194-196 СК України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. ст. 3, ч. 1 ст. 14, ст.ст. 58-60, ч. 1 та ч. 3 ст. 61, ст.ст. 63, 64, 79, ч. 1 ст. 88, ч. 1 ст. 89, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний № НОМЕР_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого фізичною особою - підприємцем, на користь ОСОБА_1 неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 1 164 (одна тисяча сто шістдесят чотири) гривень 17 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 разово додаткові витрати на ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 455 (чотириста пятдесят пять) гривень 00 копійок.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по аліментах в сумі 4 421, 00 гривень, неустойки в сумі 54 112, 99 гривень та додаткових витрат в сумі 455, 00 гривень - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи в сумі 3, 05 гривень та судовий збір в сумі 16, 23 гривень. Решту судових витрат залишити за ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: