Справа № 22-ц-384/12 Головуючий у І інстанції Усатова Д.Д.
Провадження № 22-ц/1090/2453/12 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 29.02.2012
УХВАЛА

Іменем України

29 лютого 2012 року колегія суддів судової палати в цивільних справах -.пеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Лащенка В.Д.

суддів: Корзаченко І.Ф., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Соловйову A.B.,

юзглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської збласті від 24 жовтня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_2 Кєшик) ОСОБА_8 про визнання договору дарування удаваною угодою :а визнання права власності на А частину квартири ,-

В СТА ИОІШЛА:

У листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дарування удаваною угодою та визнання права власності на Уг частину квартири. Позов мотивувала тим, що 14 липня 1994 року вона вступила до шлюбу з ОСОБА_9 13 жовтня 1998 року між ОСОБА_10, ОСОБА_11 з однієї сторони та ОСОБА_9 з іншої сторони укладено договір дарування квартири. На підставі даного договору ОСОБА_10 та ОСОБА_11 подарували, а ОСОБА_9 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1.

Позивач зазначила, що вказаний договір дарування укладено з метою приховання іншого гіравочину - договору купівлі-гіродажу квартири, що сторони насправді вчинили. Оскільки на час укладення спірної угоди позивачка з ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі та сплачували за квартиру спільні сімейні кошти, то дана квартира АДРЕСА_2, що в місті Боярка є спільною сумісною власністю подружжя.

22 грудня 2009 року ОСОБА_9 номер. Спадкоємцем першої черги па позивачка ОСОБА_4 та треті особі по справі: ОСОБА_2. ОСОБА_3 Позивачка вказала, що після смерті її чоловіка відкрилася спадщина лише на ЇХ частину спірної квартири, оскільки інша X частина квартири має належати їй, як майно, що набуте в шлюбі зі спадкодавцем.

Тому позивач звернулась в суд з вказаним позовом та просила суд визнати договір дарування квартири .N2 62 в будиикх № 98 по вулиці Б.Хмельницького, що в місті Боярка Києво-Святошинського район) Київської області від 13 жовтня 1998 року удаваним право чином та визнати за нею право власності на Уг частину вказаної квартири.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 201 1 року позов задоволено.

Визнано договір дарування квартири Л362 в будинку №98 по вулиці Б.Хмельницького, у м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, від 13 жовтня 1998 року, укладений між ОСОБА_10, ОСОБА_11 з однієї сторони та ОСОБА_9 з іншої, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 7123, удаваним право чином, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, що в місті Боярка Києво-Святошинського району Київської області.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Уг частину квартири АДРЕСА_4.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення їх вимог.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 1998 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу ОСОБА_12 посвідчений договір дарування квартири, що зареєстрований в реєстрі за № 7123. на підставі якого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 подарували, а ОСОБА_3 В.1. прийняв в дар квартиру АДРЕСА_3, що в місті Боярка, Києво-Святошинського району Київської області.

31 грудня 1998 року ОСОБА_10 помер, спадкоємцями першої черги за законом, що прийняли спадщину після його смерті є відповідачі по справі - його дружина ОСОБА_6 та діти ОСОБА_7, ОСОБА_13, що підтверджується спадковою справою.

Матеріалами справи також встановлено, що 14 липня 1994 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу.

22 грудня 2009 року ОСОБА_9 помер. Спадкоємцями першої черги за пшоном є його дружина ОСОБА_4 та треті особі по справі: мати - ОСОБА_14, донька від першого шлюбу - ОСОБА_3, що підтверджується сі:адковою справою.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з вимог от. 235 ЦК ' іни. Відповідно до вказаної норми закону, удаваним є гіравочин, який : єно сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді хили. Якщо буде встановлено, що гіравочин був вчинений сторонами для ; ховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін ; люються правилами щодо правочину. який сторони насправді вчинили.

В судовому засіданні встановлено, що дарувальники ОСОБА_10, ОСОБА_5 ніколи не перебували в родинних та близьких дружніх зідносинах з обдарованим ОСОБА_9

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Крім того, зі змісту заяви відповідачки по справі ОСОБА_5 вбачається, що вона визнала позов та те, що на прохання ОСОБА_9 та його матері замість договору купівлІ-продажу було укладено договір дарування а.с.48).

В апеляційній скарзі апелянти не надали доказів недостовірності вказаної заяви.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до ст. 229 ІДК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд України у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" розяснено, що за удаваним лравочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені нравочином.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Зазначене положення статті цього Кодексу відображає сутність договору дарування і вказує на його основну відмінність від оплатннх договорів - перехід права власності на предмет договору до обдарованого без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.

Таким чином суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів ,-

> ХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2011 року відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 201 1 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

головуючй Судді