АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/3605/12 Справа № 2-341/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2012 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Кіктенко Л.М., Пищиди М.М.,

при секретарі Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2011 року за позовом ОСОБА_2 до Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Центральний»про зміну формулювання причин звільнення, зобовязання виконати певні дії, стягнення компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку проведення розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто з Обєднання співвласників багатоквартирного будинку (далі ОСББ) «Центральний»на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2320 грн. 32 коп., відшкодування за час затримки виплати вказаної компенсації у розмірі 1000 грн., заподіяну моральну шкоду в сумі 1000 грн., а всього 4320 грн. 32 коп; стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 295 грн. 50 грн. В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.217-222).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог (а.с.224-228).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено: наказом №22-к від 01.12.2004 року (а.с.11,36) ОСОБА_2 прийнята на посаду керуючого справами ОСББ «Центральний», де працювала до 16.07.2007 року. Під час аудиторської перевірки фінансової діяльності ОСББ «Центральний»за період грудень 2003 березень 2007 року, яка проводилась відповідно до рішення правління ОСББ від 12.05.2007 року, встановлена неналежна організація бухгалтерської та фінансової роботи в ОСББ, порушення в оформленні первинних фінансових документів, порушення обліку грошових коштів. За наслідками перевірки виявлена нестача на суму 25211,20 грн. На засіданні правління ОСББ «Центральний»15.07.2007 року з урахуванням результатів вказаної комплексної перевірки було прийнято рішення звільнити ОСОБА_2 в звязку з втратою довіри. Наказом №35-ОК від 16.07.2007 року позивачка звільнена з роботи з 16.07.2007 року в звязку з втратою довіри на підставі п.2 ст.41 КЗпП України. Із вказаним наказом позивачка була ознайомлена 16.07.2007 року, не погодилася з ним, про що зазначила на ньому письмово (а.с. 37).

У лютому 2008 року ОСББ «Центральний» звернулося до прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська з заявою про порушення кримінальної справи за фактом викрадення грошових коштів посадовими особами ОСББ шляхом зловживання службовим станом. Постановою слідчого СВ Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 24.03.2008 року порушена кримінальна справа за фактом привласнення чужого майна особами, у веденні яких це майно знаходилося, за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.191 КК України. 13 серпня 2008 року провадження по кримінальній справі зупинено відповідно п.3 ст.206 КПК України, позивачка по даній справі проходить в якості свідка (а.с. 38)

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині зміни формулювання причини звільнення у наказі № 35-ОК від 16 липня 2007 року з п.2 ст. 41 КЗпП (у звязку з втратою довіри) на п. 1 ст. 36 КЗпП (за угодою сторін) суд першої інстанції посилався на те, що позивачка без поважних причин пропустила передбачений ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а обставини, на які вона посилається, не є поважними, доказів того, що ці строки пропущені з поважних причин, суду не надано.

Вказані висновки суду підтверджені матеріалами справи та відповідають нормам матеріального та процесуального права. Так, із наказом про звільнення позивачка була ознайомлена 16 липня 2007 року, а до суду із вимогами про поновлення на роботі звернулась лише 11 липня 2008 року, а з позовом про зміну формулювання звільнення 6 листопада 2008 року. Посилання позивачки на те, що весь цей час вона зверталась до відповідача і намагалась вирішити спір мирним шляхом не підтверджені матеріалами справи, оскільки суду надані лише заяви щодо виплати компенсації за невикористану відпустку.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку та компенсації за затримку її виплати суд виходив з того, що при звільненні позивачці не була виплачена відповідачем компенсація за невикористану відпустку у відповідності до ч. 1 ст.83 КЗпП України в строк передбачений ст.116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, стягуючи з відповідача на користь позивачки суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 2320 грн. 32 коп. суд правильно посилався на те, що будь-яких доказів на спростування суми розрахунку компенсації, наданого відповідачем, позивачкою не надано, а визначений судом розмір відшкодування за час затримки виплати в сумі 1000, 00грн. відповідає вимогам статей вищевказаного кодексу.

Висновки суду щодо необґрунтованості вимоги позивачки про зобовязання відповідача видати їй дублікат трудової книжки, відповідають обставинам справи та підтверджені матеріалами справи. У судовому засіданні встановлено, що в період роботи в ОСББ «Центральний» позивачка вела кадрове діловодство, у тому числі здійснювала записи в трудові книжки працівників, в тому числі і в свою, та вела їх облік. Трудові книжки зберігалися нею в сейфі, при звільненні 17 липня 2007 року був складений акт прийому-передачу документів, із якого вбачається, що свою трудову книжку та журнал обліку трудових книжок ОСОБА_2 підприємству не передавала. Згідно протоколу виїмки від 12.05.08р., складеного посадовими особами Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, трудова книжка позивачки в ОСББ «Центральне»в звя*зку з розслідуванням кримінальної справи не вилучалася. Крім того, позивачка при зверненні до суду надала копію трудової книжки, а до підприємства із питання видачі дублікату не зверталась, хоча саме така процедура передбачена розділом 5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок.

Вирішуючи питання про розмір компенсації моральної шкоди, суд врахував положення ст. 237-1 КЗпП України і обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди у розмірі 1000 грн., оскільки саме така сума відповідає ступеню порушення трудових прав позивачки.

Посилання в апеляційній скарзі на тривалий розгляд судом справи, що негативно вплинуло на стан здоровя позивачки, не є підставою для скасування рішення суду чи збільшення суми моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, оскільки зводяться, в основному, до незгоди із діями конкретних суддів і не стосуються рішення по справі. Ці доводи не спростовують правильність висновків суду 1 інстанції, який у досить повному обсязі зясував права та обов'язки сторін, обставини справи, дав належну правову оцінку наданим сторонами доказам. Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення - не встановлено, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: