Справа № 22-ц/2690/2647/2012
Головуючий у 1- й інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2012 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів -Ратнікової В.М., Борисової О.В.

при секретарі - Вендоліній А.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

02 лютого 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України, у якому просила скасувати наказ про припинення трудового договору(контракту) від 04.01.2011 року, скасувати наказ № 3-к від 04.01.2011 року, поновити її на роботі в Клінічній лікарні нафтопереробної промисловості України на посаді акушера-гінеколога та стягнути з Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за період з 04 січня 2011 року по 02 лютого 2011 року включно в сумі 2 499, 97 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

10 травня 2011 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення, у якій просить суд його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних відносин сторін ч. 3 ст. 49-2, ч. 1 ст. 117 ,ч. 3 ст. 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», що, на думку апелянта, підлягають застосуванню при вирішенні спору, так як позивач була членом виборного органу профспілкового комітету, остаточного розрахунку із нею у день звільнення проведено не було. Крім того апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував, що позивач на підставі ч. 1 ст. 42 КЗпП України мала переважне право на залишення на роботі з огляду на рівень її кваліфікації та продуктивності праці. Також апелянт вказує на те, що суд першої інстанції порушив ст. 10 ЦПК України поклавши в основу рішення надані відповідачем докази та належним чином не оцінивши докази, на які посилалася позивач.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просили суд її задовольнити.

Представник Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України за довіреністю - Швидченко Т.М. апеляційну скаргу просила відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення позивача, представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що наказом № 5А від 01 лютого 2002 по Клінічній лікарні нафтопереробної промисловості ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаду лікаря-гінеколога на повну ставку згідно штатного розпису з 01 лютого 2002 року (том І а.с. 10).

Наказом Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості № 32 від 30 вересня 2010 року «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працюючих в лікарні» з 01 жовтня 2010 року внесено зміни та затверджено новий штатний розпис з виведенням з нього ряду посад, зокрема у гінекологічному кабінеті - посади лікаря акушер-гінеколога, сестри медичної та молодшої медичної сестри, у консультаційному кабінеті - лікаря акушер- гінеколога (том І а.с. 56-58).

Наказом Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості від 04 листопада 2010 року № 38 «Про попередження про наступне звільнення у зв'язку з скороченням посад в штатному розписі» було наказано попередити 04.11.2010 року про наступне звільнення з роботи 04.01.2011 року в зв'язку зі скороченням посад, штату працівників (ст.. 40 п. 1 КЗпП України) ряд працівників лікарні, ознайомивши їх з даним наказом під розпис, зокрема лікаря акушера - гінеколога ОСОБА_2 та лікаря акушера -гінеколога ОСОБА_5, та запропонувати їм у зв'язку з відсутністю вакантних посад відповідно до їх спеціалізації та кваліфікації вакантні посади згідно списку вакантних посад у штатному розписі.

04 листопада 2010 року начальником відділу кадрів Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України ОСОБА_6 в присутності сестри медичної гінекологічного кабінету ОСОБА_7 було складено Акт № 4, згідно з яким засвідчено відмову ОСОБА_2 від підписання попередження про ознайомлення з наказом № 38 від 04.11.2010 року ( том І а.с. 84).

15 листопада 2010 року ОСОБА_2 було запропоновано перелік вакантних посад в штатному розписі Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України станом на 11.11.2010 року та складено Акт про відмову ОСОБА_2 від переведення на запропоновані посади (том І а.с. 100, 101).

15 листопада 2010 року головний лікар профспілкового комітету Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості ОСОБА_8 звернувся до профспілкового комітету Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України з поданням, у якому просив дати згоду на звільнення лікаря акушера-гінеколога ОСОБА_2 та лікаря акушера-гінеколога ОСОБА_5 за скороченням штату по п. 1 ст. 40 КЗпП України ( том І а.с. 103).

Згідно з протоколом № 18 розширеного засідання профспілкового комітету профспілкової організації Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України від 26.11.2010 року профспілковий комітет згоди на звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не дав (том І а.с. 104-106).

Ознайомившись із вказаним рішенням головний лікар Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України ОСОБА_8 адресував профспілковому комітету листа, у якому повідомив, що в рішенні профкому немає достатнього обґрунтування відмови в наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (том І а.с. 107).

Наказом № 1-к від 04.01.2011 року ОСОБА_2 було звільнено з посади лікаря акушера-гінеколога за ст. 40 п. 1 КЗпП України та наказано виплатити їй вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку та компенсацію за невикористану щорічну відпустку 77 календарних днів (за відпрацьований період з 01.02.2008 року по 04.01.2011 року) (том І а.с. 14).

Наказом № 3-к від 04 січня 2011 року було наказано створити комісію в складі головного бухгалтера ОСОБА_9, начальника відділу кадрів ОСОБА_6 та провідного економіста з праці ОСОБА_10, якій доручити засвідчити, що виплата вихідної допомоги ОСОБА_2 та ОСОБА_5 буде здійснена наступного дня після надходження коштів в казначейство для виплати заробітної плати (а.с. 14). Із вказаним наказом та складеним на його підставі Актом № 5(а.с. 110) ОСОБА_2 була ознайомлена 04.01.2011 року.

Згідно з платіжним дорученням № 15 ( том І а.с. 115) на рахунок Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України 18 січня 2011 року було перераховано кошти на оплату праці за першу половину січня 2011 року у розмірі 46 028, 82 грн., а 19 січня 2011 року сума у розмірі 7 627, 71 грн. була перерахована на особистий рахунок ОСОБА_2 (том І а.с. 116).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивача було законно звільнено із займаної посади, а підстави для застосування відповідальності до відповідача за затримку розрахунку при звільненні відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації роботи виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Колегія суддів вважає, що відповідачем було правомірно на підставі ч. 7 ст. 43 КЗпП України звільнено ОСОБА_2, оскільки згідно з протоколом від 26.11.2010 року члени профспілкового комітету постановили не дати згоди на звільнення без обґрунтування. Посилання апелянта на те, що рішення профспілкового комітету обґрунтовувалось необхідністю співпраці з Міжнародною організацією міграції, УВКБ ООН у справах біженців в Україні не може бути взято колегією суддів до уваги, оскільки вказане є лише висловленою на засіданні думкою одного із членів профспілкового комітету - заступника головного лікаря з медичної частини ОСОБА_11 (том І а.с. 104-106).

Також колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що судом першої інстанції при вирішенні спору не було застосовано ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ч. 3 ст. 252 КЗпП України, що передбачають необхідність отримання попередньої згоди як профспілкового комітету, так і вищого виборного органу вказаної профспілки для звільнення члена профспілкового комітету, оскільки на момент звільнення ОСОБА_2 не була членом виборного органу профспілкової організації Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості, що підтверджується протоколом № 3 звітно-виборних зборів профспілкової організації Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості (том І а.с. 214-216), відповідно до якого з 04 вересня 2008 року профспілковий комітет обрано у новому складі.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність вини відповідача у невиплаті ОСОБА_2 в день звільнення належних їй від підприємства сум та відповідно підстав для застосування до Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України передбаченої ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідальності.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції при вирішенні спору переважного права позивача на залишення на роботі з огляду на її рівень кваліфікації та продуктивність праці колегія суддів виходить з того, що гінекологічний кабінет був виведений зі штату Клінічної лікарні нафтопереробної промисловості України, посада лікаря акушера-гінеколога скорочена, а від переведення на вакантні посади ОСОБА_2 відмовилась. Посилання апелянта на те, що вона погодилась на перекваліфікацію та не відмовлялась від переведення на запропоновану роботу спростовується наявним у матеріалах справи Актом про відмову від переведення на запропоновану роботу, у якому позивач відмовилась від запропонованої роботи, що підтверджується її підписом, зазначивши при цьому, що згодна з рішенням профспілкового комітету від 12 листопада 2010 року, яким вирішено клопотати перед керівництвом лікарні про можливість запропонувати їй посаду лікаря акушера-гінеколога на 0, 5 ставки (том 1 а.с. 11-13).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2011 року є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 квітня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді