АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/8801/12 Справа № 2/0418/773/2012 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Чубуков О.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2012 року м. Дніпропетровськ

Судова колегія

Судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі:

судді-головуючого ОСОБА_2

суддів - ЄЛІЗАРЕНКО І.А. МИХАЙЛОВСЬКОЇ С.Ю.

при секретарі судового засідання КАЧУР Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними та про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач у травні 2011 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними і про визнання права власності, посилаючись на те, що його рідній тітці ОСОБА_8 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1.

Позивач був єдиним з усіх близьких і рідних самотньої ОСОБА_8, якому вдавалось підтримувати з нею регулярні добрі відносини, надавати всіляку допомогу.

09.06.1999 року ОСОБА_8 склала заповіт, відповідно до якого все майно, що їй належало, де б воно не знаходилось, в тому числі і квартира в АДРЕСА_2, на день її смерті було заповідано позивачу.

07.09.2004 ОСОБА_8 померла.

При вирішенні питання про прийняття спадщини позивачем, з'ясувалось, що брат позивача - ОСОБА_4 31 серпня 2004 року, за 7 днів до смерті спадкодавця, діючи по довіреності від імені ОСОБА_8, продав квартиру АДРЕСА_3 за 11 242 грн. своїй жінці - ОСОБА_5.

Згодом ОСОБА_9 22 вересня 2004 року спірну квартиру продала ОСОБА_6

Обидва правочини були оформлені нотаріально, але вони являються недійсними, так як відповідно до ст.238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Продавши квартиру своїй жінці. ОСОБА_3 фактично здійснив правочин у своїх інтересах, так як знаходячись у шлюбі, отримав у сумісну власність спірну квартиру.

Позивач прийняв спадщин) шляхом подачі заяви про прийняття спадщини та вважає, що на підставі ст.1268 ЦК України майно належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Просить визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири ОСОБА_9 буд.16 по вул. Пастера в ОСОБА_10: від 31 серпня 2004 року, укладений між ОСОБА_8 в інтересах якої по довіреності діяв ОСОБА_4, і ОСОБА_5; від 22 вересня 2004 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнати за ОСОБА_3 право власності на АДРЕСА_4.

Відповідач позов не визнав, звернувся із заявою про застосування позовної давності.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2012 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати вказане рішення, та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи . порушенням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає в повній мірі: хоча суд першої інстанції правильно зробив висновок про відмову в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності, в той же час районний суд повинен був правильно вирішити і спір по суті позову, що відповідає вимогам статті 214 ЦПК України. Однак районний суд припустився помилки в застосуванні норми матеріального права , коли прийшов до висновку про повну відмову у позові навіть у випадку, якщо строк звернення до суду не був би пропущеним.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції окрім пропущення строку позовної давності виходив з того, що 09.06.1999 ОСОБА_8 склала заповіт, відповідно до якого все майно, що їй належало, де б воно не знаходилось, в тому числі і квартира в АДРЕСА_5, не день її смерті було заповідано позивачу.

07.09.2004 ОСОБА_8 померла.

ОСОБА_4 31 серпня 2004 року, діючи по довіреності від імені ОСОБА_8. продав квартир) № 1 в буд. № 16 по вул. Пастера в м. Дніпропетровську своїй жінці -ОСОБА_5.

Згодом, ОСОБА_9 22 вересня 2004 року спірну квартиру продала ОСОБА_6

Обидва правочини були оформлені нотаріально.

Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріуси зобов'язані відмовляти у вчиненні нотаріальних дій у разі їх невідповідності законодавству України (п.8 Інструкції).

Оскільки нотаріус, який посвідчував правочин, перевірив його відповідність нормам чинного законодавства, то районний суд вважав, що правочин , вчинений відповідачем ОСОБА_3, як представником, відповідає вимогам закону.

Також районний суд вважав, що застереження щодо інтересів представника, на яке посилається позивач, встановлено законом для опікуна та піклувальника, яким відповідач ОСОБА_3 не був. а стосовно другого договору купівлі-продажу підстави для визнання його недійсним позивачем не вказані.

Однак районним судом не враховано, що спірний договір купівлі-продажу укладений 31 серпня 2004 року ОСОБА_8, в інтересах якої по довіреності діяв ОСОБА_4, під час їхнього шлюбу, а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 238 ЦК України, ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу у своїх інтересах та в інтересах своєї сім'ї, оскільки за правилами статті 60 Сімейного кодексу України спірна квартира стає об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Таким чином вимоги про визнання недійсним цього правочину підлягали б задоволенню у випадку не пропущення строку позовної давності.

Інші ж вимоги позивача задоволенню не підлягали навіть у випадку не пропущення строку позовної давності виходячи з наступного.

Згідно інформаційної довідки з БТІ право власності на спірну квартиру зареєстровано на ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу спірної квартири від 22 вересня 2004 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Відповідно до роз'яснень наданих в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК у зв'язку з чим вимоги позивача про визнання недійсним наступного правочину щодо відчуження спірної квартири, який був вчинений після недійсного правочину, а саме вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 22 вересня 2004 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, не підлягають задоволенню.

Не підлягають задоволенню також вимоги позивача й щодо визнання права власності, оскільки право власності на спірну квартиру на цей час зареєстровано на іншу особу - ОСОБА_6, право власності якої позивачем не оспорено.

Як зазначено вище, майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації, проте позивачем вимоги про витребування майна не заявлялося.

Таким чином у випадку не пропущення строку позовної давності вимоги позивача підлягали б частковому задоволенню.

В той же час позивач сам письмово заявив про те , що про порушення своїх прав він дізнався ще у липні 2005 року , але звернувся до суду лише у травні 2011 року.

Суд вважає неповажними причини пропущення строку позовної давності наведені позивачем, оскільки самі по собі намагання позивача вирішити спір мирним шляхом за допомогою переговорів з братом ОСОБА_4 не є об'єктивно поважною причиною пропущення строку позовної давності, так само як не є такою поважною причиною й звернення за допомогою до юриста - представника, який не подавав позов до суду, оскільки будь-яка особа вільна у виборі свого представника й позивач не був позбавлений можливості самостійно звернутися до суду або змінити представника, не чекаючи шести років після того, як дізнався про порушення своїх прав.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідність до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, незважаючи на те, що позов підлягав би частковому задоволенню, у даному позові необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Оскільки районний суд допустив неправильне застосування норм матеріального права лише в мотивувальній частині, але ця помилка є суттєвою , то рішення суду підлягає зміні в частині обгрунтування відмови у позові на підставі ст. 309 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2012 року змінити в частині обґрунтування відмови у позові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Суддя-головуючий:

Судді колегії: