АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2012 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Болтунової Л.М.

суддів - Тамакулової В.О., Козлова С.П.

при секретарі - Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

встановила:

У березні 2010 року ТОВ «Технонікпром» та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», і просили визнати виконавчі написи нотаріуса № 2118, бланк ВМК № 003849 та № 2119, бланк ВМК № 003850 такими, що не підлягають виконанню; на час розгляду зупинити звернення стягнення на майно.(а.с.3-4)

У серпні 2010 року позивачі подали уточнену позовну заяву, в якій просили також

визнати недійсними п.п.2.10, 2.12, розділу 2, договорів застави відповідно № 010/02-40/1716 та № 010/02-40/1715 від 11 лютого 2008 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що зміст зазначених пунктів договорів застави не відповідають вимогам ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яка не передбачає такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження за виконавчим написом нотаріуса.

Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2010 року було закрито провадження по справі за позовом ТОВ «Технонікпром» до ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» та приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв*язку з тим, що справа в даній частині позову не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. ( а.с.111) Дана ухвала суду не оскаржена.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2010 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Скасовано зупинення виконавчого провадження по виконанню виконавчих написів приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, виданих 07.09.2009 року за реєстрами №№2118,2119 про звернення стягнення на майно відповідачів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалене у справі судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2011 року вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

За касаційною скаргою ОСОБА_2 дана ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області була скасована ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2011 року і справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. ( а.с. 178)

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину, згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-2, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 лютого 2008 року між Банком та ТОВ «Технонікпром» було укладено кредитний договір №010/02-40/788 38-07/23, за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 300000 доларів США зі сплатою 16% річних за користування кредитом і строком до 05 лютого 2009 року.

У забезпечення виконання умов кредитного договору Банком з ТОВ «Технонікпром» та ОСОБА_2 були укладені договори застави відповідно за № 010/02-40/1716 та № 010/02-40/1715 від 11 лютого 2008 року , посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5

ТОВ «Технонікпром» передало ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» у заставу обладнання для виробництва металопластикових вікон, а ОСОБА_2 автомобільний засіб марки MAN 19/403, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіп -HOFFMANN HSKM 3L,1998 року випуску,реєстраційний номер НОМЕР_2.

Пунктом п.2.12 договору застави передбачено, що у випадку невиконання Заставодавцем зобов*язань за кредитним договором, Застоводержатель на підставі виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на заставлене майно, реалізує його будь-яким прийнятним способом самостійно або через третіх осіб за власним розсудом… (а.с. 33)

07 вересня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобільний засіб марки MAN 19/403, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричіп -HOFFMANN HSKM 3L,1998 року випуску,реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с.12).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на відсутність порушень нотаріусом законодавства при вчиненні зазначеного виконавчого напису, так як Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не заборонено його вчинення для звернення стягнення на передане в заставу майно, а спосіб звернення стягнення на таке майно визначено Банком, виходячи з вимог ч.1 ст.590 ЦК України та умов договору застави. Вимоги позивача щодо визнання пункту договору застави недійсними задоволенню не підлягають, оскільки сторони не відступали від положень актів цивільного законодавства.

Однак, з таким висновком колегія суддів погодитися не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до ч.6 ст.20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішення суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави.

Проте інше передбачалось ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» в редакції, яка діяла на час виниклих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувала або третіх осіб звернутися до суду.

Ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначені конкретні позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, відповідно до яких обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, в тому числі: передачі предмета застави у власність заставодержателя; продажу заставодержателем предмета застави шляхом укладення договору купівлі продажу з іншою особою покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги в разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжуюча відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково керувався Законом України «Про заставу», не прийнявши до уваги, що його положення застосовуються лише в частині, що не суперечить Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна, і норми якого повинні були бути застосовані.

Оскільки зміст п.2.12 договору застави в частині звернення стягнення на заставлене майно на підставі виконавчого напису нотаріуса, суперечив спеціальному закону, в цій частині він є недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України, на що суд першої інстанції не звернув уваги і ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. ст.213-214 ЦПК України. Висновок суду суперечить нормам матеріального права.

Рішення суду в частині відмови у визнанні виконавчого напису про звернення стягнення на автомобіль та напівпричіп таким, що не підлягає виконанню, не відповідає вимогам закону, оскільки звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса на момент укладання договору застави статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» не було передбачено.

Ч.1ст.26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» доповнено п.5 згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року, яким передбачена можливість реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса, проте відповідно до ч.2 ст.5 ЦК України закон зворотної сили не має.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.п.3,4 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України , колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2010 року скасувати.

Визнати п.2.12. договору застави транспортного засобу № 010/02-40/1715 від 11 лютого 2008 року недійсним в частині можливості звернення стягнення на заставлене майно на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 07 вересня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за №2119, таким, що не підлягає виконанню.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді :