Справа № 2-6581/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2012 року

Рівненський міський суд Рівненської області у складі :

головуючого судді Рогозіна С.В.,

при секретарі Кулик Т.М.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України в особі Рівненського обласного управління, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України»про визнання кредитного договору недійсним. У позові зазначає, що відповідно до умов кредитного договору № 231 від 21 травня 2007 року укладеного між ним та відповідачем, він (ОСОБА_2І.) отримав кредит у розмірі 45 000 доларів США. Проте, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами в Україні є гривня, що відповідає вимогам ст. 99 Конституції України, ст. 524 ЦК України та ст. 35 Закону України «Про національний банк України». Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. В обґрунтування позовних вимог посилаються на недотримання банківською установою при укладенні спірних правочинів законодавства щодо визначення обсягу грошового зобовязання, валюти зобовязання, розрахунків за грошовими зобовязаннями між сторонами в доларах США, оскільки надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання готівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу можливі за умови одержання ПАТ «Державний ощадний банк України»індивідуальної ліцензії для здійснення банком кредитування в іноземній валюті. З тих підстав, що відповідач на момент укладення спірних договорів не мав індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України, просить визнати недійсними кредитний договір.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, вказав, що операції з надання кредитів в іноземній валюті повинні здійснюватись на підставі індивідуальної ліцензії Національного банку України, яку відповідач не має, а відтак спірний кредитний договір є недійсними, як укладений без відповідної ліцензії.

У судове засідання 04 квітня 2012 року представник позивача не зявився, просив справу розглянути без його участі та без участі позивача за наявними матеріалами.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримала надані суду письмові заперечення проти вимог позивача, просила у задоволенні позову відмовити. Вказала, що позивач свідомо звернувся в банк з метою отримання кредиту в іноземній валюті, відповідач правомірно на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України на здійснення валютних операцій надав кредит в іноземній валюті, а відтак спірний кредитний договір був укладений на законних підставах.

Третя особа ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, причин неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи у його відсутності, чи про відкладення розгляду справи з поважних причин не надіслав.

Враховуючи клопотання представника позивача, а також те, що в справі є достатньо доказів для вирішення її по суті, суд вважає можливим продовжити розгляд справи у відсутності позивача, його представника та третьої особи на стороні позивача, ОСОБА_3 на підстав наявних доказів.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, всебічно і повно зясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, не доведеними такими що не підлягають до задоволення з наступних міркувань.

Судом встановлено, що 21 травня 2007 року, між ВАТ «Державний ощадний банк України»та ОСОБА_2 був укладений договір відновлюваної кредитної лінії № 231, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 45 000 доларів США, зі сплатою 12,7 % річних за користування кредитом, комісійні винагороди та ін.. платежі. Окрім цього, ним підписано договір поруки №231/1, який укладений між банком та поручителем ОСОБА_3

Факт укладення між сторонами згаданого договору кредиту на певних умовах (отримання кредиту в доларах США), отримання позивачем кредитних коштів сторонами не оспорюється.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_2 посилаючись на норми чинного законодавства, вказує на відсутність індивідуальної ліцензії на надання банком кредиту в іноземній валюті та використання банком долару США як засобу платежу за кредитним договором.

Дані обставини спростовується наступним.

Положення спірного кредитного договору відповідають вимогам ст.1054 ЦК України, згідно якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Ст. 99 Конституції України визначає, що грошовою одиницею України є гривня, яка відповідно до положень ст.192 ЦК України має статус універсального платіжного засобу, обов'язкового до приймання за номінальною вартістю на всій території України.

Однак, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі Декрет КМУ).

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Таким чином, за наявності у банку генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ на здійснення валютних операцій, надання банком кредитів в іноземній валюті не суперечить вимогам закону.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на обґрунтування недійсності кредитного договору.

Представник відповідача надав суду копії генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ на право здійснення ВАТ «Державний ощадний банк України»валютних операцій на момент укладення спірного кредитного договору, а відтак надання кредиту позивачу в іноземній валюті та забезпечення зобовязання порукою відповідає вимогам законодавства, у звязку з чим позовні вимоги є недоведеними та не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.99 Конституції України, ст.ст. 192, 1054 ЦК України, Законом України "Про банки і банківську діяльність" ст.ст. 10,60,213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України в особі Рівненського обласного управління, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_5