АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________
Провадження № 22ц/2090/5098/2012
Справа № 2018/2201/11
Головуючий 1 інстанції
Категорія: розподіл майна подружжя
Доповідач Бездітко В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2012 року Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді-ОСОБА_2,
суддів колегії-ОСОБА_3, ОСОБА_4,
при секретарі-ОСОБА_5, розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 червня 2012 року по справі за позовом
ОСОБА_7
доОСОБА_6,

ОСОБА_8,

ОСОБА_9,

ОСОБА_10,

ОСОБА_11,

ОСОБА_12
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_13
провизнання договору купівлі-продажу недійсним, про поділ майна подружжя, витребування майна з чужого незаконного володіння, про вселення, виселення, перевід прав та обов'язків покупця,
та за зустрічним позовом

ОСОБА_6
до ОСОБА_7,

ОСОБА_8
треті особи - ОСОБА_10,

ОСОБА_11,

приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_13,

Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»
провстановлення факту щодо набуття квартири в особисту приватну власність,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2012 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в остаточній редакції якого просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений 09.11.2011року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_13 (далі ХМНО), № реєстру 1243; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя; перевести на неї права та обов'язки покупця ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_13 09.11.2011року, реєстраційний №1243, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 та визнати за нею право власності за зазначеним договором на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_11 на її користь квартиру АДРЕСА_3; зобов'язати КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»анулювати правовстановлюючі документи на квартиру №1 по вул. Н.Ужвій, 78 у м. Харкові на ім'я ОСОБА_11; відновити її порушене право і вселити її в квартиру АДРЕСА_3; виселити з квартири АДРЕСА_4 І.М.; поділити майно, що є об'єктом права загальної спільної власності подружжя - автомобіль НОМЕР_1, визнавши за нею право власності на1/2 частину даного автомобіля; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «TOYOTA RAV 4», державний номер НОМЕР_2 між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 від 03.02.2012року; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_12 на її користь автомобіль «TOYOTA RAV 4», державний номер НОМЕР_3; стягнути з відповідачів солідарно на її користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 23.09.2000 року по 13.07.2010 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 Від шлюбу у них троє неповнолітніх дітей. У період шлюбу 10.05.2001р. вони з відповідачем на їхні спільні сумісні кошти купили квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_14, реєстраційний 1965. Зазначена квартира була зареєстрована у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»у цілому за відповідачем. На підставі вимог ст.ст.3, 60, 63, 65, 69, 70, 74 СК України вважає, що зазначена квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і її частка в праві спільної сумісної власності подружжя складає Ѕ частину спірної квартири. У зв'язку з тим, що відповідач не визнавав за нею права власності на спірну квартиру, перешкоджав їй та дітям користуватися нею, вона 21.07.2011р. звернулася до Київського районного суду м. Харкова з позовом про поділ спірної квартири, рішенням якого від 08.12.2011р. були частково задоволені її позовні вимоги та за нею було визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири. Рішенням судової колегії судової палати з цивільних прав апеляційного суду Харківської області рішення Київського районного суду м. Харкова було змінене, відмовлено в позові з тих підстав, що на час ухвалення рішення Київським райсудом м. Харкова спірна квартира відповідачу ОСОБА_6 не належала, а була перепродана іншій особі. Під час розгляду справи на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_13, реєстраційний №1243, спірна квартира була відчужена ОСОБА_8 за 100000грн. Відповідачі діяли недобросовісно, приховавши від нотаріуса, що спірна квартира набута ОСОБА_6 в період шлюбу і що в суді розглядається спір з приводу зазначеної квартири. Своєї згоди на відчуження квартири позивач не давала, тому вважає, що договір купівлі-продажу має бути визнаний недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст.65 СК України. 09.11.2011р. при укладанні договору купівлі-продажу в п.4.1. договору відповідач надав нотаріусу недостовірну заяву відповідно до якої на час придбання спірної квартири ОСОБА_6 у шлюбі не перебував, однією сімєю з будь-якою жінкою не жив, спірна квартира в спорі не перебуває, про що подав і підписав заяву, що свідчить про його недобросовісність в цьому питанні.

Вважала, що вона мала переважне право на купівлю Ѕ частки спірної квартири. Всупереч вимогам ч. 2 ст. 362 ЦК України відповідач ОСОБА_6 не повідомив її про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає, та продав квартиру ОСОБА_8 10.11.2011року відповідач ОСОБА_8 зі згоди свого чоловіка - відповідача ОСОБА_9 подарувала спірну квартиру своїй донці - відповідачу по справі ОСОБА_10 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_15, реєстраційний №6606. Вважала, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 розпорядилися майном, власником якого не були. Власність отримана ними в порушення встановленого законом порядку. 16.11.2011р. відповідач ОСОБА_10 продала спірну квартиру матері відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_16, реєстраціний №1341. 18.11.2011р. ОСОБА_11 зареєструвала право власності на спірну квартиру в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації». Позивач зазначала, що Ѕ частина спірної квартири вибула з її володіння поза її волі, так як відповідач ОСОБА_6 протиправно продав квартиру без її згоди, Враховуючи, що вона є власником Ѕ частини квартири, відповідач по справі ОСОБА_6 не мав права відчужувати квартиру, а покупець квартири ОСОБА_8 є недобросовісним набувачем , бо їй як знайомій їх сім'ї, було відомо про спір з поділу спірного майна подружжя. Правовстановлюючі документи на спірну квартиру за ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повинні бути анульовані. Також вважала, що факт продажу спірної квартири відповідачем ОСОБА_6 ОСОБА_8, яка в свою чергу подарувала її ОСОБА_10 та остання продала спірну квартиру ОСОБА_11, є результатом зловмисної домовленості між ними, про що свідчить та обставина, що ціна, з якою вона продана була, в декілька разів нижча, ніж її дійсна ціна, а також те, що квартира тричі була відчужена впродовж одного тижня. Вважає, що відповідачі, діючі недобросовісно, незаконно, бажали покращити своє матеріальне становище за її рахунок та позбавити її права власності на спірну квартиру і відповідно не можуть бути визнані добросовісними набувачами. Позивач також вимагала визнання за нею права власності на Ѕ частину автомобіля «TOYOTA RAV 4», державний №АХ8804СА., в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, але під час судового розгляд від позовних вимог у цій частини вона відмовилася.

У лютому 2012 року ОСОБА_6 подав зустрічний позов до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи - ОСОБА_10, ОСОБА_11, КП «Хаківське міське бюро технічної інвентаризації», приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_13 про визнання особистою приватною власністю та просив суд встановити факт того, що у період часу з 10.05.2001р. до 09.11.2011р. квартира АДРЕСА_5 була його особистою приватною власністю; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 просив відмовити.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на початку їх спільно сумісного життя як подружжя, він не мав власного житла. За кошти, які йому подарував його дідусь ОСОБА_17 саме для нього була придбана спірна квартира . Заперечував участь ОСОБА_7 у придбанні квартири, посилаючись на те, що вони на початку їх подружнього життя були студентами і не мали власних коштів на придбання квартири.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_7 свої позивні вимоги підтримала частково, відмовившись від вимог щодо поділу, витребування з чужого незаконного володіння автомобіля «TOYOTA RAV 4»та визнання недійсним договору його купівлі-продажу .

Відповідач за первісним позовом - ОСОБА_6 у судовому засіданні позов ОСОБА_7 не визнав, зустрічний позов підтримав в повному обсязі

Відповідач ОСОБА_11 позов ОСОБА_7 не визнала, зустрічний позов ОСОБА_6 підтримала в повному обсязі . Підтвердила факт набуття спірної квартири у власність у ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу. Стверджувала, що квартира була придбана її сином ОСОБА_6 на гроші, які йому подарував її батько.

Відповідачі за первісним позовом - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позов ОСОБА_7 не визнали в повному обсязі, зустрічний позов підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_11 подала до суду заперечення проти позову згідно яких позов ОСОБА_7 не визнала, зустрічний позов підтримала в повному обсязі.

Третя особа - приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_13 у судовому засіданні дала пояснення, що при оформлені договору купівлі продажу, за яким ОСОБА_6 продав ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1, останнім було надано заяву згідно якої квартира була набута за часів, коли він не перебував у шлюбі та не жив разом з будь-якою жінкою і квартира не є предметом спору.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 червня 2012 року позов ОСОБА_7 задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, зареєстрований приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_18, № реєстру 1243 від 09.11.2011р. недійснім. Визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_11 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_7 Відновлено порушене право на житло і вселено ОСОБА_7 в квартиру АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 1/2 частину судових витрат в розмірі 614,15 грн. В інший частині позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено. В зустрічному позові ОСОБА_6 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 та ухвалення нового рішення, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_6 та встановити факт того, що у період часу з 10 травня 2001 року по 09 листопада 2011 року квартира АДРЕСА_6 була особистою приватною власністю ОСОБА_6 Зазначає, що оскаржуване рішення необґрунтоване та незаконне, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини справи, що мають значення для справи. Вказав, що під час розгляду справи судом першої інстанції не враховано, що з 03 січня 2000 року до 3 травня 2001 року ОСОБА_6 отримав від свого діда ОСОБА_17 на підставі договорів дарувань грошові кошти на загальну суму 30000 грн., за рахунок яких була придбана спірна квартира. Судом взагалі не надано належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та пояснення свідків ОСОБА_17, ОСОБА_21 викладені невірно. Визначаючи договори дарування за період часу з 03 січня 2000 року до 03 травня 2001 року нікчемними, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

П. 3 ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовим розглядом та матеріалами справи встановлено наступне.

23 вересня 2000 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 уклали шлюб, який було розірвано 10 березня 2010 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ № 112173, виданим 13 липня 2010 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

Відповідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_14, реєстраційний № 1965, ОСОБА_22 продав, а ОСОБА_6 купив квартиру АДРЕСА_7 за 13700 грн. (а.с.6).

Згідно договору купівлі-продажу від 09.11.2011р., який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_18, № реєстру 1243, відповідач ОСОБА_6 продав, а третя особа - ОСОБА_8 купила квартиру АДРЕСА_8.

10.11.2011року відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_15, реєстраційний № 6606, ОСОБА_8 передала право власності на спірну квартиру донці - ОСОБА_10 (а.с.14).

16 листопада 2011 року відповідно до умов договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_16, реєстраційний № 1341, ОСОБА_10 відчудила спірну квартиру ОСОБА_11, матері позивача за зустрічним позовом .

Матеріали справи містять копії 30 договорів дарування, які укладені у простій письмовій формі, відповідно до яких в період з січня 2000 року і до травня 2001 року позивач за зустрічним позовом отримував від дідуся ОСОБА_17, щомісячно, по 500 грн. на придбання квартири. Текст кожного з 30 Договорів є ідентичним і містить положення, за яким на момент підписання договорів передача грошей відбулася. Проте, як свідчать пояснення відповідача ОСОБА_11. І.М. , свідка ОСОБА_17 і самого ОСОБА_6 передача грошей фактично не відбувалася при оформлені цих договорів. Гроші за поясненням ОСОБА_6 були надані і передані безпосередньо продавцю квартири при оформлені договору купівлі продажу від 10.05.2001 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 та відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_6 районний суд керувався нормами ст. ст. 57, 60 СК України та виходив з того, що на час купівлі спірної квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі. Оскільки відчудження спірної квартири здійснено без згоди позивача за первісним позовом, суд витребував з чужого незаконного володіння Ѕ спірної квартири та визнав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, зареєстрований приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_18, № реєстру 1243 від 09.11.2011р. недійснім.

Такі висновки рішення суду підтверджені дослідженими з додержанням вимог цивільно-процесуального закону доказами, яким дана належна оцінка у сукупності з обставинами справи.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції при постановленні судового рішення не враховані вимоги п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України не ґрунтуються на матеріалах справи, висновки прийнятого судом рішення не спростовують. Ці доводи повторюють позовні вимоги і були досліджені та оцінені судом першої інстанції. Під час розгляду справи у суді першої інстанції та в Апеляційному суді Харківської області позивачем за зустрічним позовом не надано жодного належного та допустимого доказу підтверджуючого, що набуття спірної квартири ОСОБА_6 здійснювалось за рахунок коштів отриманих у дар. Факт отримання грошових коштів за договорами дарування для придбання квартири, не є належним та допустимим доказом підтверджуючим, що саме за ці грошові кошти була придбана спірна квартира, а не використана для особистих потреб ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги, що не надано належної оцінки поясненням свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та пояснення свідків ОСОБА_17, ОСОБА_21 викладені невірно, висновків суду першої інстанції не спростовують. Не може стверджуватись показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Відповідно до ст. 57 ЦПК України такими доказами, зокрема, можуть бути письмові докази (різного роду документи, акти, листування службового або особистого характеру) і речові докази (зокрема звуко- та відеозаписи), висновки експертів, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи, однак в матеріалах цивільної справи такі докази відсутні і до суду апеляційної інстанції вони також не надані. В матеріалах справи відсутні докази підтверджуючи, що грошові кошти отримані за договорами дарування були використані для придбання спірної квартири, а не для особистих потреб.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції договори дарування за період з 02 січня 2010 року по 03 травня 2001 року визнанні нікчемними протиріччять матеріалам справи, висновків суду щодо предмету спору не спростовують. Судом першої інстанції спір щодо визнання договорів дарування за період з 02 січня 2010 року по 03 травня 2001 року не розглядався, в резолютивній частині судового рішення нікчемність зазначених правочинів не встановлена.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку про постановлення районним судом рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, у відповідності з обставинами справи, наданими сторонами доказами та, відповідно, про відсутність підстав для зміни чи скасування судового рішення.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 червня 2012 року відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом 20 днів з моменту набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії