Справа № 2-161/12
РІШЕННЯ

Іменем України

27.03.2012 року Києво-Святошинський районний суд

Київської області в складі: головуючого судді Волчка А. Я.

при секретарі Тичковській Н.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будинку та ? частину земельної ділянки, посилаючись на те, що з 30.04.1982 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

16.03.2010 року згідно із рішенням Святошинського районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, шлюб між ними було розірвано.

Під час шлюбу за рахунок їхніх спільних коштів було побудовано будинок в с/т «Стимул» по вул. Садовій, 2 в с. Бобриця, Києво-Святошинського району Київської області.

Згідно із звітом про незалежну оцінку ринкової вартості будівель і споруд від 31.10.2010 року, даний будинок є двоповерховим з підвалом та мансардним поверхом, обладнаний системою газо та електропостачання. Площа основної будівлі 60,18 кв.м., підвал під житловим будинком площею 52,6 кв.м. та мансарда площею 42,2 кв.м. Загальна площа будинку - 205,8 кв.м.

На даний момент будинок завершений будівництвом та повністю придатний для проживання, але до цього часу не введений в експлуатацію. Таким чином, на даний час даний будинок є фактично обєктом незавершеного будівництва.

Вона являється власницею 1/2 частини даного обєкту незавершеного будівництва.

Разом з тим, в неї відсутній документ, який підтверджував би її право власності, а відповідач категорично не визнає, що 1/2 частина спірного будинку належить їй.

Просила визнати за нею право власності на ? частину обєкту незавершеного будівництва житлового будинку, що знаходиться в с/т «Стимул» по вул. Садовій, 2 в с. Бобриця, Києво-Святошинського району Київської області.

Визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки загальною площею 0.05 га., що знаходиться в с/т «Стимул» по вул. Садовій, 2 в с. Бобриця, Києво- Гвятошинського району Київської області.

В ході розгляду справи представником позивача 04.10.2011 року подана заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій останній просив окрім визнання за позивачем трава власності на ? частину спірного будинку та земельної ділянки, виділити ОСОБА_1 в натурі ? частину цього будинку та земельної ділянки.

В процесі розгляду справи 27.03.2012 року представник позивача подала заяву про зменшення позовних вимог, в якій просила визнати за позивачем право власності на ? частину спірного будинку та земельної ділянки, тобто залишила первісні вимоги без змін.

Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2010 року, яке набрало законної сили у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спільне майно подружжя установлено, що спірний будинок та земельна ділянка не відносяться до спільного майна подружжя, крім цього законом не передбачено визнання права власності на об»єкт незавершеного будівництва, яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Заслухавши осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, знаходить, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до ст. 70 цього Кодексу у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ч. З ст. 61 цього Кодексу визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається із матеріалів справи рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2010 року ухваленого у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя, яке набрало законної сили, встановлено, що житловий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 0.05 га, яка розташована на території Бобрицької сільської ради, с/т Стимул» у Києво-Святошинському районі Київської області не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2, оскільки останній був збудований батьком ОСОБА_2 - ОСОБА_5 Вказаний будинок не введений в експлуатацію та не має державної реєстрації.

За таких обставин суд вважає вимоги позивача необгрунтованими та безпідставними і дриходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позову.

Відмовляючи в позові щодо визнання права власності на частин' будинку, суд відмовляє у частині позову стосовно визнання права власності на частину земельної ділянки, власником якої відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 27 травня 2003 року є відповідач у справі.

Більш того, судом установлено, що спірний будинок не введений в експлуатацію, та не доведена його державна реєстрація, як це передбачено положеннями ст. 331 ЦК України, а визнання права власності на обєкт незавершеного будівництва, без державної реєстрації не передбачено законом.

Враховуючи наведені обставини та керуючись ст. ст. 15, 16, 331, 368 ЦК України, ст..

ст. 60, 70 СК України, ст. ст. 3. 10, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів, починаючи з дня наступного після його проголошення.

Суддя А.Я. Волчко