Справа № 22-ц-155/2012 Головуючий у I інстанції Пантелієнко В.Г.
Категорія цивільна Доповідач - Шитченко Н. В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2012 року

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, позовом ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та в задоволенні позову ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просять рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким зобовязати відповідачів усунути перешкоди у користуванні квартирою № 1 буд. 28 по вул. Лащенка у м. Ніжин шляхом надання позивачам ключів від спірного помешкання і зобовязати ОСОБА_9 не чинити перешкод у користуванні ним та допоміжними приміщеннями.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції було невірно встановлено обставини, які мають значення для справи, а судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апелянти вказують, що суд безпідставно не взяв до уваги докази, які свідчать про те, що ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 чинять їм перешкоди у користуванні спірним житлом, а висновок про те, що ОСОБА_6 разом із родиною у квартирі не проживає з власної ініціативи і не має в ній особистих речей, є хибним, а отже ухвалене рішення є незаконним і таким, що порушує права на житло позивачів та їх малолітніх дітей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 просять рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2011 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на непроживання ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та їх дітей через обрання ними іншого постійного місця проживання. Просять також скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні їх позову до ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і постановити нове рішення, яким заявлені вимоги задовольнити, визнавши відповідачів і неповнолітніх ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необхідність відмови в задоволенні позову через вибуття ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та їх дітей на інше постійне місце проживання. На думку апелянтів, суд першої інстанції зобовязаний був задовольнити їх позов, керуючись приписами ст. 71 ЖК України, а не положеннями ст. 107 цього кодексу, оскільки відповідачі втратили право на користування спірним житлом через те, що вони, зареєструвавшись у ньому, фактично до квартири не вселялись.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просять постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і залишити рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні заявленого ними позову без змін, посилаючись на законність та обгрунтованість судового рішення в цій частині та його ухвалення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив його з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, суд першої інстанції послався на те, що останні у спірному помешканні не проживають, особистих речей в квартирі не мають, а тому передача їм ключів від житла родини ОСОБА_9 буде порушенням конституційних прав останніх щодо належного їм майна. Вирішуючи позов ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, суд, розглянувши справу в межах зазначених ними доводів, визначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, заявлялись з посиланням на ст. 71 ЖК України, тобто з вказівкою на непроживання відповідачів у квартирі понад встановлені строки. З інших підстав, визначених ст. 107 ЖК України, зокрема, у звязку із вибуттям осіб на інше постійне місце проживання, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вимог не заявляли. Суд вказав, що позбавлений процесуальної можливості вийти за межи заявлених підстав позову, і відмовив в його задоволенні.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира № 1 розташована по вул. Лащенка, 28, у м. Ніжині Чернігівської області, складається з двох кімнат і має житлову площу розміром 25,2 кв. м (а.с. 46).

З довідки, виданої 20 липня 2011 року КП „СЄЗ вбачається, що у спірному помешканні зареєстровані ОСОБА_6 та 11 осіб : ОСОБА_9 сестра, ОСОБА_10 племінниця, ОСОБА_7 дочка, ОСОБА_8 дочка, ОСОБА_15 син племінниці, ОСОБА_12 онука, ОСОБА_13 онук, ОСОБА_14 онука, ОСОБА_16 син племінниці, ОСОБА_17 онука, ОСОБА_11 племінниця (а.с. 8).

Судом першої інстанції по справі було достовірно встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з неповнолітніми дітьми тривалий час не проживають у спірній квартирі, оскільки в 1991 році ОСОБА_6 з власної ініціативи обрала інше місце проживання своїй родині, остаточно визначивши його по вул. Успенській, 12, у м. Ніжин. При цьому, всі вони зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім цього, в ході розгляду справи було встановлено, що особисті речі позивачів в цьому помешканні відсутні.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.

Виходячи з наведених положень, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення обох позовів, пославшись на те, що ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на власний розсуд розпорядились своїми житловими правами, припинивши проживати у спірній квартирі з 1991 року, а ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не заявляли про розірвання з відповідачами договору найму жилого приміщення у звязку з їх вибуттям на інше постійне місце проживання з посиланням на ст. 107 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про наявність перешкод у користуванні житлом є необґрунтованими і спростовуються наявними матеріалами справи, з яких вбачається, що всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, ними не надано до суду першої інстанції і не предявлено апеляційному суду належних та допустимих доказів, що підтверджували б факт вчинення ним перешкод щодо проживання у спірному житловому приміщенні на протязі тривалого часу. Як правильно визначив суд першої інстанції, всі надані стороною позивача з цього приводу докази зібрані влітку 2011 року безпосередньо перед поданням позову, а виниклий між сторонами спір зумовлений намірами родини ОСОБА_9 приватизувати квартиру. В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не проживають у спірному помешканні близька двадцяти років, проте, до 2011 року з цього приводу до відповідних державних органів або структур не звертались. Апеляційний суд враховує те, що в даному випадку вирішальне значення має факт доведеності тієї обставини, що ОСОБА_6 з родиною добровільно, з власної ініціативи покинула приміщення квартири після одруження.

Суд першої інстанції, постановляючи рішення, дав належну оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам в сукупності з посиланням на мотиви, за яких він дійшов до висновків про відсутність порушень житлових прав ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Наведені в апеляційній скарзі обставини цих висновків суду не спростовують.

Не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про необхідність задоволення заявленого ними позову з посиланням на приписи ст. 71 ЖК України, виходячи з наступного.

Із позовної заяви вбачається, що ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 просили визнати ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 такими, що втратили право на користування житлом, оскільки родина ОСОБА_6 проживала у спірному помешканні, але з літа 1984 року в ньому не мешкає. В ході судового розгляду було встановлено, що відповідачі з власної ініціативи змінили місце свого проживання. Апеляційний суд не вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 з родиною ніколи не мешкала у спірній квартирі, оскільки вони спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами та даними в ході розгляду справи показами свідків. Та обставина, що ОСОБА_6 разом з доньками з 1984 по 2006 роки неодноразово змінювали місце мешкання у звязку з неодноразовим укладенням нею шлюбу та відсутністю житла у власності, не може спростувати висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 з родиною залишила спірну квартиру добровільно і вибула на інше місце проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити підставу або предмет позову, а відповідач предявити зустрічний позов. Разом з тим, письмової заяви про зміну підстав позову ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 не подавалось, тому апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в його задоволенні, оскільки, встановивши певні обставини, був позбавлений можливості вийти за межи заявлених вимог.

Відсутність ухваленого рішення в частині заявлених ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вимог про визнання неповнолітніх ОСОБА_12, ОСОБА_8 та ОСОБА_18 такими, що втратили право користування житлом, не є підставою для скасування рішення у звязку з неправильним застосуванням судом норм процесуального права, оскільки наведена неповнота може бути усунута шляхом винесення в цій частині додаткового рішення суду відповідно до положень ст. 220 ЦПК України.

Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319, 325 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 відхилити, а рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: