ун. № 2-5415/11
пр. № 2/2608/913/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2012 року

Святошинський районний суд м.Києва в складі:

головуючої судді : Т.О. Величко

при секретарі: О.В. Колесникова

ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Фомальгаут-Полімін»про поновлення на роботі, визнання не чинними наказів про звільнення, визнання недійсним акту, визнання недійсними записів у трудовій книжці, визнання дій відповідача протиправними, виплату заробітної плати та коштів за невикористану відпустку , стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати та моральної шкоди суд ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач у справі ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідача, про поновлення на роботі, виплату заробітної плати та коштів за невикористану відпустку, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки заробітної плати та моральної шкоди ( а.с.1-2 т.1).

Згідно заяви про збільшення розміру позовних вимог, що були предметом спору ( а.с.217-219 т.1) просив суд поновити на роботі, визнати не чинним наказ про звільнення, визнати недійсним акт комісії про звільнення, визнати недійсним запис у трудовій книжці про звільнення, визнати дії відповідача протиправними та зобов»язання вчинити дії, стягнути з відповідача заробітну плату та кошти за невикористану відпустку та кошти за листками тимчасової непрацездатності, стягнути середній заробітку за час вимушеного прогулу, стягнути середній заробіток за час затримки заробітної плати без зазначення їх розмірів та моральної шкоди у розмірі 15000 грн., посилаючись на те що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 16.07.2007 року по 01.05.2009 року, був прийнятий на роботу на посаду менеджера, та звільнений з займаної посади за ініціативою власника згідно п. 5 ст. 40 КЗпП .

Позивач зазначав, що дійсно перебував у відпустці по тимчасовій непрацездатності за період з 19.11.2008 року до 01.05.2009 року, і листки тимчасової непрацездатності по їх отриманню передавав відповідачу для оплати. Позивач зазначає, що за ініціативою власника його було звільнено з займаної посади з 01.05.2009 року, згідно п.5 ст. 40 КЗпП України, при цьому з ним не проведено повний розрахунок при звільненні, не виплачено компенсації за відпустку, як особі, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЄС, не проведено оплату лікарняних листів, не надано відповідей на його заяви, у зв»язку із чим йому завдано моральну шкоду, а тому просить суд позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали уточнені позовні вимоги ( а.с.217-219 т.1) та просили суд позов задовольнити, на підставі пояснень та письмових доказів наданих до матеріалів справи в обґрунтування позовних вимог.

Відповідач ТОВ «Фомальгаут-Полімін»в судовому засіданні позов не визнали посилаючись на його необґрунтованість, подали письмові заперечення проти позову та пояснення ( а.с.15,16 т.1; а.с.5-8,172-173 т.2), зазначали, що позивач ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 16.07.2007 року по 01.05.2009 року, був прийнятий на роботу на посаду менеджера згідно поданої його заяви та доданих до неї документів, що підтверджується матеріалами справи, та звільнений з займаної посади за ініціативою власника згідно п. 5 ст. 40 КЗпП з 01.05.2009 року, внаслідок відсутності на роботі з 19.11.2008 року до 01.05.2009 року, що підтверджено листками тимчасової непрацездатності. Представник відповідача зазначала, що в ТОВ «Фомальгаут-Полімін»відсутня профспілкова організація та не укладався колективний договір. Зазначала, що за ініціативою директора департаменту по загальних питаннях, з метою у будь-який спосіб допомогти позивачу було обговорено та складно ОСОБА_2 представників трудового колективу увійти із клопотання до керівництва, щодо виплати матеріальної компенсації позивачу у зв»язку із тривалою хворобою, у зв»язку із чим при звільненні позивача, йому було нарахована компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку та грошову компенсацію за невикористану відпустку згідно Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»у розмірі 14 календарних днів, що Законом України «Про відпустки»не передбачено. Зазначали, що позивач при прийомі на роботу не повідомив відповідача та не надав доказів, наявності статусу особи, яка постраждала, внаслідок Чорнобильської катастрофи, заяв про надання відпустки згідно Закону України «Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»за весь час роботи не писав, додаткову відпустку не просив надати, а тому лише при звільненні позивача з роботи, він повідомив відповідача, що є особою, яка постраждала, внаслідок Чорнобильської катастрофи та вимагав компенсації, у зв»язку із чим було складено акт увійти із клопотанням про виплату позивачу грошової компенсації за кошти відповідача. Зазначали, що позивач у позовній заяві не зазначив розмір невиплачених сум та за який період, що позивач в даний час працює, копію трудової книжки суду не надав, а також просили застосувати строк позовної давності до вимог позивача про поновлення його на роботі, який він не просив поновити та відмовити у задоволенні позову

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_3 представника позивача, представника відповідача, пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8Д, ОСОБА_9 дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до ст.ст. 117,117 КЗпП України при звільнені працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства,установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство,установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 16.07.2007 року по 01.05.2009 року, був прийнятий на роботу на посаду менеджера, та звільнений з займаної посади за ініціативою власника згідно п. 5 ст. 40 КЗпП, що підтверджено копіює трудової книжки ( а.с.3 т.1), наказом про звільнення ( а.с.9 т.1).

Судом встановлено, що згідно акту (а.с.134 т.1) постановлено з урахуванням матеріального становища та тривалого перебування на лікарняному ОСОБА_3 увійти із клопотанням до адміністрації та здійснити виплату грошової компенсації (як виключення) за рахунок коштів підприємства, за невикористану відпустку у кількості 14 календарних днів, як ліквідатору ЧАЄС. Суд не погоджується із твердженнями позивача на підставі доказів та поданих до матеріалів справи в обґрунтування позовних вимог, щодо визнання незаконним та не чинним акт комісії, оскільки відповідач діяв за власною ініціативою і не порушив у цьому випадку права позивача, який не відмовився від вказаної компенсації.

Судом встановлено, що за період роботи позивача, йому за його заявами надавалась основна щорічна відпустка (а.с.10-12,131-133 т.1; а.с.218 т.2), заяв про надання додаткової відпустки позивач не писав.

Судом встановлено, що при прийомі на роботу позивач надав заяву про застосування податкової соціальної пільги ( а.с.22 т.1) де не повідомив власника, що має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Позивач у судовому засіданні не довів доказами, що повідомив позивача при прийомі на роботу, що він має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 перебував у відпустці по тимчасовій непрацездатності за період з 19.11.2008 року до 01.05.2009 року, і листки тимчасової непрацездатності по їх отриманню передавав відповідачу для оплати, що підтверджено доказами (а.с.23-32 т.1; 24-33,255-256 т.2) та по яких проведення перерахування на картковий рахунок позивача, що підтверджено доказами (а.с.17 т.1,.а.с.185-192 т.2), останній платі за листок тимчасової непрацездатності (а.с.33 т.2) перераховано на картковий рахунок позивача 07.05.2009 року та отримано на картковому рахунку позивача 08.05.2009 року.

Судом встановлено, відповідач, листами від 06.04.2009 року а.с. 33,34 т.1) повідомляв позивача, про звільнення з займаної посади та необхідності з»явитись у відділ кадрів для вирішення питання. В судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_8, який повідомив, що позивач уникав зустрічі з ним, перебував тривалий час на лікарняному, в чому виникла необхідність, у будь-який спосіб примусити позивача з»явитися для вирішення питання щодо його роботи, насправді наказу про звільнення на час написання листів не було.

Судом встановлено, що позивач ознайомився із наказом про звільнення (а.с.9 т.1) на оригіналі наказу дата ознайомлення була відсутня. Позивач стверджував, що його було ознайомлено із наказом про звільнення 05.05.2009 року.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався, або повинен був дізнатись про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Як вбачається із позовної заяви позивач звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі та про стягнення сум та моральної шкоди через рік після його звільнення із займаної посади. Повідомив суд, що в даний час працює, дату зарахування на нове місце роботи суд не повідомив, у якості доказів копію трудової книжки із записом про нове місце роботи суду не надав. Окрім того позивач не просив суд поновити йому пропущений строк для звернення до суду. Представник відповідача просив суд застосувати до позовних вимог про поновлення на роботі строк позовної давності.

Суд погоджується із твердженнями відповідача, що визнано позивачем, що останній дійсно перебував у відпустці з тимчасової непрацездатності з з19.11.2008 року до 01.05.2009 року, що і було підставою звільнення з посади у порядку п.5 ст. 40 КЗпП України. Позивач не довів суду доказами, в чому полягають протиправні дії відповідача щодо винесення наказу про звільнення з займаної посади на підставі акту комісії, оскільки як вбачається із матеріалів справи, В ТОВ «Фомальгаут-Полімін»відсутня профспілкова організація та колективний договір не укладався, акт складався щодо надання компенсації за відпустку, що підтверджено свідченнями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8Д, ОСОБА_9, згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Позивач пропустив встановлений ст. 233КЗпП України строк для звернення до суду, не просив суд поновити такий строк, а тому в частині позовних вимог про поновлення на роботі та внесення запису до трудової книжки про незаконність та безпідставність звільнення в 2009 році позов задоволенню не підлягає. В частині визнання дій відповідача протиправними щодо звільнення позивача з посади також не підлягає задоволенню, оскільки не доведений позивачем.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі,орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Суд вважає що звільнення позивача ОСОБА_3 із займаної посади менеджера ТОВ «Фомальгаут-Полімін»відбулося із дотриманням законодавства про працю, а тому позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає.

З огляду на матеріали справи, докази подані позивачем в обґрунтування позовних вимог, заперечень проти позову відповідача, судом не встановлено, що позивачу було затримано виплату заробітної плати, а тому позовні вимоги в частині позову щодо стягнення незаконно невиплаченої заробітної плати за період з 01.08.2008 року по день звільнення та середній заробіток за весь час незаконної затримки в виплаті заробітної плати за період з 01.01.2008 року по 01.05.2009 року задоволенню не підлягає, оскільки позивач не довів доказами в чому полягає незаконна затримка та у якому розмірі.

Судом встановлено, що на підставі наказу про звільнення (а.с.9 т.1) позивачу ОСОБА_3 було внесено запис до трудової книжки про звільнення ( а.с.3 т.1) де допущено помилку у даті звільнення, що було виправлено у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого Наказом Мінпраці від 29.07.1993 року №58, та зареєстрованого Міністерстві Юстиції України 17.08.1993 року №110, а тому частині позовних вимог щодо визнання недійсними записів, виправлення в трудовій книжці позивача задоволенню не підлягає. Позивач також не довів суду доказами та не повідомив про підстави звільнення від доказування у порядку ст. 61 ЦПК України, у чому полягає фальсифікація в трудовій книжці позивача, а тому в цій частині позов також задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що при прийомі на роботу позивач у справі не повідомив та не надав в ТОВ «Фомальгаут-Полімін»відомості, що він має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.22 т.1), що підтверджено свідченнями свідка ОСОБА_8 В судовому засіданні позивач повідомив суд, що ним було втрачено посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи другої категорії (а.с.40 т.1), але не повідомив дату втрати та звернення до правоохоронних органів або оголошення інформаційних виданнях щодо недійсності втраченого посвідчення та йому було видано дублікат посвідчення 20.10.2009 року ( а.с.5 т.1) після звільнення з ТОВ «Фомальгаут-Полімін», а тому позивач не довів доказами, що на день прийому його на роботу та за час роботи він повідомляв відповідальних працівників та керівництво, що він має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та має право на пільги передбачені законом.

Відповідно до ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки»передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст. 22 закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»дає право особам, віднесеним до 1-2 категорії потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи, на використання чергової відпустки в зручний для них час, а також отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком на 14 робочих (16 календарних днів) на рік. Ця відпустка є гарантованою державою пільгою, що надається протягом календарного року. У порядку п.1.ч.1 ст. 4 Закону України «Про відпустки»на неї не поширюються норми закону для щорічних відпусток, а тому грошовій компенсації не підлягає.

Позивач також не довів доказами, та не повідомив про підстави звільнення від доказування, щодо протиправних дій відповідача в частині неналежного розгляду та надання обґрунтованої відповіді та зобов»язання розглянути заяви від 03.08.2010 року №№16,17 що йому не було надіслано належні відповіді на листи, та у чому полягає неналежність та необґрунтованість, оскільки в матеріалах справи містяться довідки про доходи позивача ( а.с.21-23,37 т.2), з якими ознайомлений позивач, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи, що позивач при прийомі на роботу не повідомив відповідача у будь-який спосіб, що він має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Заяв про надання додаткової відпустки згідно ст. 22 закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»на подавав, а тому при звільненні компенсація за таку відпустку відповідачем не повинна була виплачуватись, а тому в цій частині позов також задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 237? КЗпП України зазначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв»язку з ушкодженням здоров»я, у порушення права власності у тому числі у порушення нормальних життєвих зв»язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунки з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Представник позивача та позивач не довели суду доказами у чому полягають протиправні дії відповідача, з урахуванням того, що останні з урахуванням тривалої хвороби позивача, всупереч законодавства на користь позивача прийняли рішення про виплату компенсації за відпустку згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а тому в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 15000 грн., також задоволенню не підлягає у зв»язку із недоведеністю.

Судові витрати у порядку ст. 88 відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 40, 116, 117, 233,235,237? КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 208-209, 212-218, 294, ЦПК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 зі змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів», Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі відсутності осіб, які брали участь у справі протягом десяти днів з часу отримання копії рішення суду.

Суддя: Т.О. Величко