Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2012 р. Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Науменко А.В.,

при секретарі Шияновській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Профілактична дезінфекція»про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час не ознайомлення зі змінами в оплаті праці, суд -

ВСТАНОВИВ:

04 червня 2010 року позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Приватного підприємства «Профілактична дезінфекція» ( далі Підприємство) про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за грудень 2009 року в сумі 2077, 34 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 5826,61 грн. та невиплачену доплату за шкідливі умови в розмірі 1522,32 грн., а також несплачений коефіцієнт трудової участі за роботу з контрагентами в розмірі 3478, 20 грн.

28 лютого 2011 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 залишено без розгляду.

17 листопада 2011 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області ухвалу суду першої інстанції скасована та справа повернута для продовження розгляду.

05 грудня 2011 року справа прийнята до розгляду у Приморському районному суді м. Одеси в іншому складі суду.

Позивач декілька разів змінювала розмір позовних вимог до Підприємства та 29 листопада 2012 року подала останню редакцію позовних вимог, згідно якої просить стягнути нараховану, але не невиплачену заробітну плату в розмірі 1416, 54 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 10189,50 грн., середній заробіток за час на який скорочено строк попередження про зміну діючих умов праці в бік погіршення в розмірі 3710,85 грн., а також вартість юридичних послуг в сумі 2500,0 грн.

Позов обґрунтований тим, що 31.12.2009 року позивач була звільнена з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. На день звільнення у бухгалтерії було нараховане до виплати залишок по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 2507,20 грн.

Фактично було сплачене 1090,66 грн, тому позивач просить стягнути не сплачену частину заробітної плати при розрахунку при звільненні в розмірі 1416, 54 грн. Посилаючись на положення ст. 22 Закону України «Про оплату заробітної плати»та ст. 103 КЗпП наполягає на тому, що без її сповіщення на Підприємстві були зменшені умови оплати праці, а саме у 2009 році припинене нарахування та виплата коефіцієнту трудової участі від суми оплати договорів з контрагентами, тому просить стягнути середній заробіток за час на який скорочене строк попередження в розмірі 3710,86 грн. Також, посилаючись на положення ст. 117 КЗпП України у звязку з затриманням повного розрахунку по заробітній платі при звільненні, просить стягнути середню оплату за час затримки за 445 днів в розмірі 10189,50 грн.

Представник позивача зявилася у судове засідання на задоволенні позову наполягала. Вказала що надала до матеріалів справи усі необхідні докази та обґрунтування. Після розяснення головуючим по справі необхідності надати повні перелік математичних обчислень з обґрунтуванням показників по кожному розміру вимог, представник зазначила, що не вбачає в цьому необхідності та на її думку розрахунок наданий в останній редакції позовної заяви у достатній мірі дає можливість для перевірки обчислень судом. Також на вимогу суду надати пояснення щодо порядку формування та введення на Підприємстві коефіцієнту трудової участі, представник пояснила, що вважає її частиною заробітної плати. Щодо розміру середнього заробітку за час прострочення заявила про необхідність врахування сум отриманої за цей час заробітної плати на іншому місті працевлаштування. Заяв щодо отримання ссуди на підприємстві з подальшим відпрацюванням не писала, з наказом про виплату їй позички не була ознайомлена. Згідно бухгалтерського розрахунку та банківського переводу отримувала щомісячно суми з їх позначенням як заробітна плата, тобто ніякої ссуди у борг чи аванс від Підприємства не отримувала. Боргів перед Підприємством не має, тому не має підстав для утримання коштів з заробітної плати, тому невиплачена при звільненні частина підлягає стягненню.

Представник відповідача заперечувала у задоволенні позову надала докази та письмові пояснення. Вказала, що за усним проханням позивача до адміністрації Підприємства, останній з липня 2009 року щомісячно надавалася поворотна фінансова допомога у розмірі 324,42 грн., яка була утримана під час розрахунку при звільненні. Зазначила, що коефіцієнт трудової участі від суми оплати договорів з контрагентами встановлювався трудовим колективом на кожний рік та оформлювався наказом по Підприємству. Вказаний коефіцієнт використовується при колективної оплаті праці, при розподіленні той частини фонду оплати праці, яка утворена понад тарифу, тому коли 2009 року зменшилися обєми робіт та припинилися надходження понад тарифу, даний коефіцієнт не застосовувався. Звідси наполягає на тому, що зміни діючих умов праці з січня 2009 року не відбулося. Заявила про безпідставність та не обґрунтованість вимог щодо стягнення середнього заробітку за час невиплати заробітної плати та середнього заробітку за час не ознайомлення зі змінами в оплаті праці, а також суми правової допомоги.

Суд, вислухавши думку, пояснення та доводи сторін, ознайомившись та дослідивши матеріали справи й докази, вважає позовні вимоги позивачки підлягаючими частковому задоволенню.

Згідно наказу від 31 грудня 2009 року ОСОБА_1 була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП, про що свідчить заява від 17.12.2009 року з резолюцією керівника від 31.12.2009 року та запис у трудовій книжці.

Сторони визнали, що на день звільнення бухгалтерію Підприємства було нараховане позивачу повний розрахунок у сумі 2507,20 грн. у тому числі компенсацію за невикористану відпустку.

Виходячи з предмету спору та доказування суд встановлює, що в день звільнення позивачу не була здійснена виплата нарахованої суми. Вказану обставину не спростовував представник відповідача. Водночас суд визнає, що позивачем не надане належних та допустимих доказів того, що остання зявилася за отриманням грошей по розрахунку.

Позивач підтвердила що у лютому 2010 року їй було виплачена частина від нарахованого розрахунку при звільненні в розмірі 1090,66 грн.. Вказане підтверджується матеріалами справи та не спростоване відповідачем.

Згідно статті 115 КЗПП України - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів.

Згідно статті 43 Конституції України - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частина 4 цієї статті гласить: Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частина 7 цієї статті гласить: Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно статті 116 КЗПП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Суд визнає, що обставини переведення позивача з 01.07.2009 р. на 0,5 ставки робочого часу у чому заперечує позивач не доведені представником відповідача. Дослідивши надані відповідачем штатний розпис, платіжні доручення, архівні відомості, Акт перевірки Державним департаментом від 22.02.2010 року, заяву позивача від 01.07.2009 року та наказ 8/2 вк від 01.07.2009 року суд встановлює, що позивач не була ознайомлена з даним наказом та твердження представника відповідача, що по бухгалтерії нараховувалися заробітна плата від 0,5 ставки не відповідає положенням ст. 56 КЗпП. Також суд приймає до уваги, що з 01.07.2009 року по 31.12.2009 року позивачу нарахована та виплачена сума за зазначенням заробітної плати у звичайному розмірі штатного розпису посади дезінфектора 744 грн. та 111,60 грн. як надбавка 15 % за шкідливість ( а.с. 61-83, 128-140)

Посилання представника відповідача, що 324,91 грн. в течії пяти місяців з 01.07.2009 року до звільнення сплачувалися позивачу, як зворотна фінансова допомого працівнику (ссуда), за матеріалами справи не підтверджена жодним письмовим доказом по Підприємству, зокрема відсутні заява позивача та наказ відповідача.

Також суд приймає до уваги, що при нарахуванні та виплаті вказана сума не була виділена на підприємстві окремою сумою з іншим призначенням ніж заробітна плата.

Суд вказує, що при нарахуванні суми, належної до виплати працівникові, який звільняється, власник вправі провести утримання із заробітної плати працівника, але тільки з дотриманням правил, які встановлюють підстави, межі утримання та види виплат, з яких допускається утримання, тобто відповідно до вимог ст. 127, 128, 129 КЗпП.

Частиною першою ст. 127 КЗпП допускається можливість відрахування із заробітної плати тільки у випадках, передбачених законодавством. Власник не вправі робити відрахування, якщо для цього немає підстави, передбаченої законодавством. Підставою для відрахування не можуть бути положення генеральної, галузевої та регіональної угод, колективних і трудових договорів, інших угод між працівником і власником. Будь-яке доручення, яке дав працівник власникові про перерахування частини належної працівникові заробітної плати на зазначений ним рахунок або адресу (частина четверта ст. 24 Закону "Про оплату праці"), може бути в будь-який час до здійснення перерахування скасоване працівником. Тому такі випадки поняттям відрахування не охоплюються, на них не поширюються обмеження, встановлені частиною першою ст. 127 і ст. 128 КЗпП.

Згідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.1992, № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів") встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Таким чином суд визнає, що утримання Підприємством нарахованої суми розрахунку при звільненні в частині 1416,54 грн., але не виплаченої з посиланням на відрахування з метою повернення заборгованості перед підприємством по виданій ссуді - є безпідставним та неправомірним, тому вимоги позивача по стягненню вказаної несплаченої частини нарахованої виплати при звільненні підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплати працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зі змісту ст. 233 уявляється виправданим обчислювати строк звернення до суду з дня, коли вчинено більш ранню дію. Такий висновок обумовлено тим, що обчислення строку з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його суб'єктивних трудових прав. Оскільки дізнатися два рази про одне й те саме неможливо, тому вважає, що при першій же дії власника працівник дізнається про порушення права. Якщо пізніше власник вчинить й іншу дію - вручить працівникові копію наказу (повідомлення) про звільнення, то до цього моменту працівник уже знає про порушення його права.

Поважність причин пропуску строку для звернення з позовом на захист трудових прав, на думку суду означає що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали доведені по справі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці").

Матеріалами справи підтверджується та не спростоване представником позивача що про наявність обставин зменшення виплат на суму коефіцієнту трудової участі позивач дізналася з січня 2009 року, а про невиплату частини нарахованої заробітної плати при звільненні у лютому 2010 року. В свою чергу, позивач звернулася до суду з позовом 04.06.2010 року, тобто вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 10189,50 грн. та середнього заробітку за час на який скорочено строк попередження про зміну діючих умов праці в бік погіршення в розмірі 3710,85 грн. предявлені до суду з пропуском тримісячного строку звернення.

Суд визнає, що по справі не має підстав для визнання поважними причини пропуску позивачем строку для звернення до суду по справі з вимогами до яких застосовується тримісячний строк звернення.

Також суд вказує, що за матеріалами справи позивачем не доведене обовязковість виплат коефіцієнту трудової участі на Підприємстві як заохочувальної виплати, враховуючи обставини що даний коефіцієнт призначався за погодженням трудового колективу окремо на кожний рік на початку року, а у 2009 року не був призначений, про що було відомо трудовому колективу та позивачу.

Розглянувши надані позивачем у позовній заяві обчислення суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час на який скорочено строк попередження про зміну діючих умов праці в бік погіршення, суд встановлює що розрахунки викладені без належного підтвердження математичними діями з конкретним визначенням прийнятих показників.

Так при обчисленні середнього заробітку за час на який скорочено строк попередження про зміну діючих умов праці позивачем вказані показники заробітної плати за листопад та грудень у 2008 році без обґрунтування формули за якою обчислюється сума стягнення у відповідності до ст. 103 КЗпП, при цьому суд встановлює, що наявні обчислення не відповідають положенням Постанови № 100 КМУ України від 08.02.1995 року.

Також, при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач застосовує показники строків без обґрунтування дат їх обчислення, а також недоведений показник суми отриманої на іншому місті працевлаштування та підстави його прийняття по формулі.

Таким чином, суд визнає необґрунтованими та недоведеними заявлені позивачем суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час на який скорочено строк попередження про зміну діючих умов праці в бік погіршення. На підставі викладеного в частині цих вимог позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до матеріалів справи, представник позивача представляв інтереси позивача на підставі довіреності отже участь у розгляді даної справі він приймав, як представник. Згідно із ч.1,2 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа , яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи , яка бере участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно п. 2 ч. 3 цієї статті, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Таким чином, оскільки ЦПК України прямо встановлено, що витрати на правову допомогу є витратами, повязаними з розглядом справи та законом встановлено, що компенсації підлягають виключно витрати повязані із участю особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, суд доходить до висновку, що витрати та правову допомогу, що були надані стороні по справі до звернення цієї особи до суду, відшкодуванню не підлягають.

В судовому засіданні представник позивача клопотань про допуск його до участі в розгляді справи саме як особи , яка надає правову допомогу, не заявляв та також не надав доказів того, що він є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Суд вказує, що нормами ЦПК України не передбачене визнання наданих послуг представником у суді - судовими витратами Крім того, суд зауважує, що представником позивача не був наданий до суду розрахунок чи калькуляція суми гонорару за надані послуги. З цих підстав послуги яки надавала представник ОСОБА_2 за довіреністю компенсації не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 115, 116, 117, КЗпП України, статті 43 Конституції України, ст.1,24,34 Закону України «Про оплату праці», керуючись статтями 10, 11, 60, 137, 179, 212, 213, 214, 223ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Профілактична дезінфекція»про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час не ознайомлення зі змінами в оплаті праці задовольнити частково.

Стягнути з Приватного підприємства «Профілактична дезінфекція»на користь ОСОБА_1 частину нарахованої, але не виплачений розрахунок при звільненні в розмірі 1416, 54 грн. ( тисяча чотириста шістнадцять гривень 54 коп)

В задоволенні іншої частини позовних вимог по стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку та середнього заробітку за час не ознайомлення зі змінами в оплаті праці відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду, щодо стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Приморського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяті днів після проголошення рішення.

Суддя А.В. Науменко

07.12.2012