Справа № 2-6369/11
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді: Антипової Л.О.

при секретарі: Пятаченко Г.В,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу в сумі 40000,00 гривень за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 18.10.2007 року він уклав з відповідачем письмовий договір позики, зі змінами внесеними в подальшому у оригінал договору, згідно з яким, відповідач отримав від позивача грошову суму в розмірі 328352,00 грн. на власні потреби на умовах безпроцентної позики зі строком повернення до 20.11.2007 року. Оскільки відповідачем порушено умови договору, він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача суму судових витрат в розмірі 520,00 грн..

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, заявив клопотання про застосування строку позовної давності, в якій він просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись, як на правову підставу, на положення ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України, які передбачають, що строк позовної давності встановлено тривалістю у три роки від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. Крім того, представник відповідача зазначив, 20.11.2007 року дата з якої починається перебіг строку позовної давності, є датою, яка зазначено сторонами у договорі позики як остання дата виконання відповідачем свого зобовязання, та є днем, коли позивач дізнався про порушення своїх прав.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши надані докази, матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей

Судом встановлено, що 18.10.2007 року між гр. позивачем та відповідачем була оформлена письмова розписка на підтвердження укладення договору позики, згідно якої, відповідач отримав у позивача, в присутності двох свідків на умовах безпроцентної позики з датою повернення до 20.11.2007 року грошову суму готівкою у розмірі 328352,00 гривень. В подальшому до розписки були внесені доповнення, а саме: запис від 15.02.2011 року позикодавця за договором, де він визнав, що ним станом на 15.02.2011 року, отримана частка позики у розмірі 288352,00 грн., запис від 17.02.2011 року, якою позичальник за договором визнав власноручно письмово зазначений залишок боргу у сумі 40000,00 гривень.

В судовому засіданні представник відповідача визнав факт отримання відповідачем коштів у позивача та в подальшому порушив умови зазначеного договору кошти не повернув.

Таким чином, сторони визнали факт укладення 18.10.2007 року договору позики, форма та зміст якого відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України, згідно якого відповідач отримав від позивача позику у розмірі 328352,00 гривень, а в подальшому повернув частку боргу у розмірі 288352,00 гривень.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

В порядку ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач довів, що у відповідності до вимог ст. 264 ЦК України, строк перебігу позовної давності був перерваний відповідачем фактом письмового визнання ним залишку свого боргу 17.02.2011 року, та, як слідство, перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після настання вказаної події. При цьому після переривання, перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення ОСОБА_2 боргу за договором позики є обґрунтованими та підлягає задоволенню в повному обсязі, тому суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача борг за договором позики в сумі 40 000 грн.

Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 520 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 625, 651, 1046, 1047, 1048,1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 58, 88, 208, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 40 000 грн. боргу за договором позики та витрати повязані з розглядом справи в розмірі 520 грн., а всього на загальну суму 40 520 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя:

"21" лютого 2012 р.