Справа № 2-939/11 Провадження № 22-ц/0290/394/2012Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 27 Доповідач: Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2012 м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Матківської М.В., Медяного В.М., з участю секретаря Руденко О.М, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, яка за дорученням представляє інтереси приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3, на рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 3 січня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, служба у справах дітей Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання недійсним договору іпотеки та припинення договору поруки,

встановила:

У червні 2011 року ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася в суд з цим позовом, відповідно до якого просила встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_6; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 нерухоме майно, придбане ними за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема: цілий житловий будинок, розташований у м. Вінниці по вул. Кутузова, 33, земельні ділянки, площею 0,1000га, кадастровий номер :03:034:0021, та площею 0,0090га, кадастровий номер :03:034:0022, розташовані за тією ж адресою; визнати недійсним договір іпотеки від 12 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 1759; визнати припиненим договір поруки від 12 серпня 2008 року № 223032, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк»; зобовязати приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3 виключити з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відповідні записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 12 серпня 2008 року, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ «УкрСиббанк».

Вимоги мотивувала тим, що з 22 лютого 1992 року по 9 листопада 1995 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, у якому 23 січня у них народилась дочка ОСОБА_7; після розірвання шлюбу і дотепер вони проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, ведуть спільне господарство, 26 червня 2000 року у них народився син ОСОБА_5; 12 серпня 2008 року ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_8 договори купівлі-продажу житлового будинку, що розташований у м. Вінниці по вул. Кутузова, 33, та земельних ділянок, площею 0,1000га і 0,0090га, розташованих за тією ж адресою; також 12 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним баком «УкрСиббанк» (далі Банк) та ОСОБА_9 було укладено договір про надання споживчого кредиту, в забезпечення виконання умов якого було укладено договір іпотеки. Оскільки, предметом цього договору є майно набуте ними з відповідачем ОСОБА_9 під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, воно, відповідно до вимог ст.74 СК України, є їх спільною сумісною власністю, а тому в силу ч.3 ст.65 СК України необхідною умовою укладення цього договору була нотаріально посвідчена її згода на його укладення. Крім того на час укладення договору іпотеки ОСОБА_6 мав двох неповнолітніх дітей, які з ним проживали, однак всупереч вимогам ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» цей договір був укладений без згоди органу опіки і піклування. Також, 12 серпня 2008 року в забезпечення кредитного договору між ОСОБА_9 та Банком ОСОБА_4 уклала з Банком договір поруки, проте відповідачі без погодження з нею 12 серпня 2008 року уклали додаткову угоду до кредитного договору № 1, а 4 лютого 2009 року додаткову угоду № 2, таким чином без її згоди було змінене забезпечене порукою зобовязання, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності, що відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України є підставою припинення поруки. Зазначила, що в результаті укладення цих додаткових угод без її згоди збільшився лише обсяг відповідальності поручителя без збільшення обсягу відповідальності іпотекодаваця, що призвело до істотного дисбалансу між її обовязками як поручителя та правами, передбаченими ч.2 ст.556 ЦК України у випадку виконання нею забезпеченого порукою зобов`язання і, відповідно, переходу до неї усіх прав кредитора, що з урахуванням положень ст.511 ЦК України є самостійною підставою припинення договору поруки. Вказувала, що 23 грудня 2009 року Банк направив ОСОБА_6 вимогу про дострокове погашення усієї суми кредиту протягом 30 діб з дати вчинення цієї вимоги, а відтак оскільки строк дії поруки у договорі не встановлений, строк виконання основного зобовязання настав в січні 2010 року, протягом шести місяців з часу настання цього строку Банк до неї вимоги не предявив, то порука припинена також в силу ч.4 ст.559 ЦК України.

Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 3 січня 2012 року позов задоволено повністю. Встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 однією сім`єю з 9 листопада 1995 року по теперішній час; визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 нерухоме майно, придбане ними за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема: цілий житловий будинок, розташований у м. Вінниці по вул. Кутузова, 33, земельні ділянки, площею 0,1000га, кадастровий номер :03:034:0021, та площею 0,0090га, кадастровий номер :03:034:0022, розташовані за тією ж адресою; визнано недійсним договір іпотеки від 12 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_6 та ПАТ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 1759; визнано припиненим договір поруки від 12 серпня 2008 року № 223032, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк»; зобовязано приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3 виключити з єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек відповідні записи щодо обтяження майна, яке є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки від 12 серпня 2008 року, укладеного між ОСОБА_6 та ПАТ «УкрСиббанк».

В апеляційних скаргах ПАТ «УкрСиббанк» та представник приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3 ОСОБА_2 кожен окремо, посилаючись на порушення судом першої інстанції норми процесуального права, неправильне застосував норми матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просили скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ч.ч.1,2 ст.303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених ОСОБА_4 в суді першої інстанції.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

ОСОБА_3 вимогам рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з часу розірвання шлюбу 9 листопада 1995 року не припинили шлюбних відносин, продовжили спільно проживати, вести спільне господарство, виховувати спільну дочку, а через пять років після розірвання шлюбу народили спільну дитину, а тому вони є сім`єю в розумінні ст.3 СК України, а тому це факт підлягає встановленню у судовому порядку.

Оскільки житловий будинок та земельні ділянки придбані ОСОБА_6 під час проживання з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то це майно в силу ст.74 СК України є їх спільною сумісною власністю, а розпорядження ним шляхом укладення договору іпотеки без нотаріально посвідченої згоди іншого співвласника, суперечить вимогам ч.3 ст.65 СК України.

Також на момент укладення договору іпотеки членами сім`ї власника будинку ОСОБА_6 були неповнолітня ОСОБА_10 та малолітній ОСОБА_5, які відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.1 ст.156 ЖК України мали право на користування цим житловим будинком, проте всупереч вимогам ч.3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» договір іпотеки було укладено без дозволу органу опіки і піклування, а відтак цей договір є недійсним, як такий що не відповідає вимогам закону (ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України).

Наслідком недійсності договору іпотеки, згідно з вимогами ст.216 ЦК України, ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку», ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.25 Тимчасового порядку державної реєстрації іпотек, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410, є виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження нерухомого майна, яке є предметом іпотеки.

Оскільки відповідачі без погодження з ОСОБА_4 12 серпня 2008 року уклали додаткову угоду до кредитного договору № 1, а 4 лютого 2009 року додаткову угоду № 2, змінивши таким чином забезпечене порукою зобовязання, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності, то договір поруки, укладений 12 серпня 2008 року між Банком та ОСОБА_4 є припиненим в силу ч.1 ст.559 ЦК України. Крім того 23 грудня 2009 року Банк направив ОСОБА_6 вимогу про дострокове погашення усієї суми кредиту протягом 30 діб з дати вчинення цієї вимоги, а відтак, враховуючи, що строк дії поруки у договорі не встановлений, строк виконання основного зобовязання настав в січні 2010 року, протягом шести місяців з часу настання цього строку Банк до позивачки вимоги не предявив, то порука припинена також в силу ч.4 ст.559 ЦК України.

Повністю погодитись з такими висновками суду не можна з таких міркувань.

Ч.2 ст.3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Згідно з ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є буд-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших осіб, які мають значення для справи.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України у судовому порядку підлягають встановленню факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, зокрема, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Як розяснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З матеріалів справи, зокрема, довідок квартальних комітетів «Поділля» та «Добробут», свідоцтва про народження ОСОБА_5 видно, що після розірвання 9 листопада 1995 року шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 продовжили підтримувати фактичні шлюбні відносини, вони спільно проживали, вели спільне господарство, народили спільну дитину, а тому суд дійшов правильного висновку, що між ними склались усталені відносини притаманні подружжю і цей факт підлягає встановленню в судовому порядку на підставі п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє посилання представника третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_3 ОСОБА_2 на те, що оскільки ЦПК України набрав чинності з 1 січня 2005 року, а тому суд не мав правової підстави встановлювати факт, який виник до цього часу, тому що відповідно до ч.3 ст.2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Таким чином для застосування процесуальних норм значення має саме час вчинення процесуальних дій, розгляду та вирішення справи, а не час виникнення правовідносин, зокрема, юридичних фактів, які встановлюються на їх підставі.

Відповідно до ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на час придбання майна: житлового будинку, розташованого у м. Вінниці по вул. Кутузова, 33, земельних ділянок, площею 0,1000га, кадастровий номер :03:034:0021, та площею 0,0090га, кадастровий номер :03:034:0022, що розташовані за тією ж адресою, 12 серпня 2008 року проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, то суд першої інстанції також правильно визначив правовий режим цього майна як спільну сумісну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Колегія суддів не бере до уваги посилання представника третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_3 ОСОБА_2 на сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено представником ПАТ «УкрСиббанк» та нею, щодо вимоги про визнання цього майна спільною сумісною власністю, тому що відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Як видно з матеріалів справи ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ПАТ «УкриСиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки 21 червня 2011 року, тобто предявила позов до одного з боржників, предметом якого була частина вимоги, право на яку вона мала, а відтак наслідком предявлення цього позову є переривання строку позовної давності щодо вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю.

Проте, суд першої інстанції не врахував, що встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст.74 СК України пов`язується з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені. У звязку з цим визнання недійсним на підставі ст.6 Закону України «Про іпотеку» договору іпотеки, який був укладений за понад три роки до цього не впливає на зміст правовідносин, які склалися у звязку із укладенням такого договору, оскільки на момент укладення оспорюваного правочину єдиним власником спірного будинку та земельних ділянок (предмета іпотеки) був ОСОБА_6, який при посвідченні договору зазначав, що майно належить йому особисто, в шлюбі він не перебуває, однією сім`єю з особами, з якими мав би право укласти шлюб, не проживає, нерухоме майно, яке є предметом договору, не є предметом спільної власності.

За таких обставин колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про застосування до цих правовідносин ст.ст.64, 65,74 СК України, ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку» як правової підстави задоволення позову в частині визнання недійсним договору іпотеки нерухомого майна від 12 серпня 2008 року.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України (постанова від 7 листопада 2011 року № 6-44 цс 11), яка в силу ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Разом з тим, відповідно до задекларованого у п.4 Декларації прав дитини, а також гарантованого ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» принципу діти члени сім`ї власника житлового будинку мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником.

Згідно з ч.3 ст.17 цього Закону батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Крім того, в ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що однією із підстав недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.6 ст.203 ЦК України.

Отже висновок суду про те, що дана вимога закону була проігнорована відповідачами, оскільки оспорюваний договір іпотеки укладений без дозволу органу опіки і піклування, який зобов`язаний здійснювати контроль за додержанням батьками майнових та житлових прав дітей при відчуженні житлових приміщень є вірним, а наведені в апеляційній скарзі доводи його не спростовують.

Щодо підстав визнання припиненим договору поруки, колегія суддів зазначає таке.

Ст.553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткової (субсидіарної) відповідальності поручителя (ч.1 ст.554 ЦК).

Отже, порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобовязальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобовязання боржника, та кредитором боржника.

Ч.2 ст.553 встановлено, що порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

Таким чином, обсяг зобовязань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до п.1.3. договору поруки № 223032 від 12 серпня 2008 року поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

П.2.1. цього договору встановлено, що у випадку зміни умов основного договору поручитель, підписанням цього договору, підтверджує свою згоду на здійснення таких змін. Сторони погодили, що зміни, які здійснюються відповідно до умов цього пункту договору, не потребують додаткового укладення сторонами угод щодо внесення змін.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов`язує припинення договору поруки зі зміною основного зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного зобовязання, забезпеченого порукою.

Проте, місцевий суд встановивши, що умовами договору поруки передбачено можливість зміни основного договору, дійшов помилкового висновку, що внесення змін до кредитного договору змінило основне зобовязання боржника без згоди поручителя та збільшило обсяг його відповідальності.

Аналогічну правову позицію про те, що підстави для припинення поруки відсутні, оскільки закон пов`язує припинення договору поруки не із зміною будь-яких умов основного зобовязання, забезпеченого порукою, а із зміною основного зобовязання, за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу його відповідальності викладено у постанові Верховного Суду України від 17 січня 2011 року № 5020-10/012.

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

П.3.1. договору поруки передбачено, що він набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та діє до повного погашення всіх зобовязань боржника в рахунок виконання зобовязань за основним договором в сумі та в межах якої поручитель відповідає перед кредитором, тобто до першої з перерахованих подій, яка настане раніше.

Згідно зі ст.252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк дії договору поруки у ньому не встановлено.

У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором визначено інші умови виконання основного зобовязання, то при неналежному виконанні позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором вимоги до поручителя про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання в повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

За змістом ч.2 ст.1054, ч.2 ст.1050Ц України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась, та сплати процентів.

23 грудня 2009 року Банк направив ОСОБА_6 вимогу про дострокове погашення усієї суми кредиту протягом 30 діб з дати вчинення цієї вимоги.

Оскільки строк зобовязання позичальника ОСОБА_6 за кредитним договором № 0 від 12 серпня 2008 року настав в січні 2009 року у звязку із простроченням повернення чергової частини кредиту та внаслідок направлення Банком вимоги про дострокове погашення усієї суми кредиту, то порука ОСОБА_4 припинилась через закінчення шестимісячного строку предявлення вимоги до поручителя.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 316, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, яка за дорученням представляє інтереси приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Староміського районного суду м. Вінниці від 3 січня 2012 року в цій справі змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення: посилання на статті 64, 65,74 Сімейного кодексу України, частину другу статті 6 Закону України «Про іпотеку» як на правову підставу задоволення позову в частині визнання недійсним договору іпотеки нерухомого майна від 12 серпня 2008 року, укладеного між ОСОБА_6 та Акціонерним комерційним банком «УкрСббанк», посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованого в реєстрі за реєстровими № 1759, № 1760, № 1761, № 1762; посилання на частину першу статті 559 Цивільного кодексу України як на правову підставу визнання припиненим договору поруки від 12 серпня 2008 року № 223032, укладеного між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним банком «УкрСббанк».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Оригіналу відповідає: