Номер провадження: 22-ц/1590/7769/12
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», в особі філії Південного головного регіонального управління публічного акціонерного товариства «ПриватБанк», треті особи - Національний банк України, ОСОБА_5, про визнання кредитно-заставного договору, договору поруки недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 2012 року,

встановила:

У червні 2011 р. ОСОБА_4 звернувся до суду із вищеназваним позовом, в якому вказав, що 24.03.08 р. з ПАТ «ПриватБанк» (далі Банк) ним було укладено кредитно-заставний договір № OD40AE000062275, предметом якого є надання кредиту у розмірі 19 858,92 доларів США, а також передання в заставу автомобіля «ТОЙОТА КАМРІ», державний номерний знак ВН 0222 ВТ (далі Кредитно-заставний договір). На виконання кредитно-заставного договору Банк надав йому кредитні кошти у розмірі 19 858,92 грн..

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитно-заставним договором між Банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки від 24.03.08 р. (далі Договір поруки).

Кредитно-заставний договір укладено з чисельними порушеннями чинного законодавства України: ст. 627 ЦК щодо порушення принципу вільного волевиявлення сторони при укладанні договору, оскільки йому були навязані несправедливі умови договору, він не міг вносити будь-яких змін до нього; п. п «д» п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання йому у письмовій формі відомостей про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту; ст. 99 Конституції України, ч. 1 ст. 533 ЦК щодо укладання договору в іноземній валюті доларах США, а не в гривні; ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст. 2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», п. 1.10 Положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженої постановою НБУ № 483 від 14.10.04 р. щодо відсутності у Банка індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти. Він сплатив Банку 11 691 долар США. Залишок становить 8 167,92 долара США, що еквівалентно 41 248 грн. (за офіційним курсом НБУ станом на 24.03.08 р. - 5,05 грн. за 1 долар США), які підлягають сплаті позивачем на користь Банку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 6, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 203, 215, 216, 548, 627 ЦК України, просив: 1) визнати недійсним кредитно-заставний договір № OD40AE000062275 від 24.03.08 р. та визначити сплату ОСОБА_6 на користь Банку 41 248 грн.; 2) визнати недійсним договір поруки; 3) стягнути з Банку на його користь судові витрати у загальному розмірі 45,50 грн..

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Представник Банку в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Третя особа Національний банк України свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28.05.12 р. в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального (ст. 627 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів») та процесуального ( п. 2 ч. 1 ст. 215 ЦПК) права: - кредитно-заставний договір містить несправедливі, дискримінаційні умови по відношенню до позивача; - в рішенні суду не зазначені докази, які були надані під час судового розгляду.

Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі.

Банк письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав. В судове засідання свого представника не направив. Про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, причини неявки свого представника апеляційному суду не повідомив, заяв та клопотань не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін, належним чином сповіщених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу треба відхилити за таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи документи свідчать про цілком законні дії з боку відповідача щодо надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Курс гривні до іноземної валюти є змінним, законодавчо стабільність курсу гривні до іноземної валюти не закріплена. Доводів щодо визнання недійсним договору поруки позивачем не зазначено (а. с. 106 106 зворотна сторона).

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, вказані в апеляційній скарзі доводи не спростовують цього висновку суду.

Між сторонами виникли правовідносини щодо надання споживчого кредиту, визнання кредитно-заставного договору та договору поруки недійсним.

За правилами, передбаченими ст. ст. 215, 1054, 1055 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

Наявність правовідносин щодо надання споживчого кредиту між сторонами встановлено, висновки щодо обставин справи зроблені судом першої інстанції на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів: - кредитно-заставного договору № OD40AE000062275 від 24.03.08 р. (а. с. 8 18); заяви ОСОБА_4 (а. с. 21); згоди ОСОБА_5 на укладення договору застави (а. с. 21); договору поруки від 24.03.08 р. (а. с. 22 0 23); квитанцій про сплату ОСОБА_4 кредиту протягом квітня 2008 р. листопада 2011 р. (а. с. 24 27).

Позивач визначився з підставами позову, в тому числі, правовими і посилається на ст. ст. 6, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає можливість визнання недійсними окремих умов договору, що обмежують право споживача, а не визнання договору споживчого кредиту взагалі.

Також позивач посилається на ст. ст. 215, 216 ЦК України. Однак, позовна заява не містить жодної фактичної та правової підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Крім того, позивач просить визнати недійсним договір поруки, стороною якого він не являється.

За вищевикладеного, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та діючому законодавству. Апелянт не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду доказів, які б спростовували висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, прийняв рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, повно і всебічно зясувавши обставини, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень. Рішення суду є справедливим, законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України із ОСОБА_4 необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 53,65 грн., який ним не був сплачений при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 травня 2012 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір у розмірі 53 (пятдесят три) грн. 65 коп..

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. Є. Федорова

ОСОБА_3