2014/4329/2012
2/2014/1323/2012
РІШЕННЯ
Іменем України

20.12.2012 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області
в складі: головуючого судді Бібіка О.В.,
за участю секретаря судового засідання Онацької В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зміїв цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод»про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,
встановив:
13 листопада 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Казенного підприємства «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди через затримку розрахунку при звільненні.
Крім того, відповідач тим фактом, що не провів повний розрахунок з нею із дня звільнення до часу звернення до суду з позовом, завдав їй моральних страждань, які позивач оцінює в 5000 гривень.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала свої вимоги. Та надала пояснення щодо фактичних обставин, як викладено у позовній заяві.
В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, та пояснила, що дійсно, у день звільнення ОСОБА_1 з нею не було проведено повний розрахунок. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13.06.2012 року було стягнуто заборгованість із заробітної плати та рішення в межах стягнення середнього заробітку звернуто до негайного виконання. З того часу тривала процедура виконання судового рішення органом Державної виконавчої служби. При першій появі грошових коштів на рахунку підприємства, 25 вересня 2012 року вони були перераховані на рахунок ДВС для виконання судового рішення. Крім того, в червні 2012 року, перед ухваленням рішення Зміївського районного суду про стягнення заборгованості по заробітній платі, позивач ОСОБА_1 власноруч написала заяву про стягнення тільки заборгованості із заробітної плати, яка утворилась на день звільнення. Затримка із розрахунком при звільнені відбулась не з вини підприємства, тому немає підстав для стягнення як середнього заробітку за час затримки розрахунку, так і моральної шкоди.
Судом встановлено, що позивач з 04 липня 1966 року до 05 квітня 2012 року працювала на посаді нормувальника цеху Казенного підприємства «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод». Наказом № 20к від 04 квітня 2012 року вона була звільнена із займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України ( а.с.6,34). У день звільнення їй не виплачена заборгованість по заробітній платі, та не проведено відповідні розрахунки проведено. Фактичний розрахунок підприємством із позивачем ОСОБА_1 було здійснено 27 вересня 2012 року.( а.с.5).
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13 червня 2012 року у справі № 2014/2024/2012 позовні вимоги ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод» задоволені. Стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі станом на 01.05.2012 року у розмірі 9250 грн. 99 коп.

Із описової частини вказаного рішення вбачається, що крім тих позовних вимог, які задоволені, ОСОБА_1 були заявлені і вимоги про стягнення суми компенсації частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати. (а.с.9) Вказана вимога базується на приписах ст.. 117 КЗпП України та є санкцією за винні дії відповідача за невиплату звільненому працівнику належної безспірної суми.

Однак, позивач ОСОБА_1 подала 08.06.2012 року на адресу суду власноруч написану заяву, про стягнення тільки заборгованості по заробітній платі ( а.с.33).

Резолютивна частина рішення Зміївського районного суду Харківської області від 13.06.2012 року не містить висновку щодо усіх заявлених вимог позивача.

Натомість, подана на адресу суду заява від 08.06.2012 року позивача ОСОБА_1 свідчить про розпорядження нею своїми процесуальними правами на власний розсуд, та є свідченням відмови позивача від позову в межах перебігу тримісячного строку, визначеного ст..233 та ст.. 237-1 КЗпП України для звернення до суду за захистом порушеного права в галузі трудових відносин.

Відсутність процесуального рішення суду першої інстанції з цього приводу не спростовує визначених законом процесуальних наслідків відмови позивача від позову.

На підставі ст. 34 Закону України Про оплату праці у звязку із порушенням строків виплати заробітної плати працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Права звільненого працівника у разі порушення строків виплати йому належних при звільненні коштів захищаються в інший спосіб, - шляхом виплати йому середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе в цьому відсутності своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності з виплати заборгованості по заробітній платі»

Процесуальні питання, повязані з виканням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), регулюються розділом VI Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

За змістом статті 368 ЦПК України виконавчий лист видається за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено.

Згідно з пунктом 16.6 Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 27 червня 2006 року № 68, для виконання судового рішення в цивільній чи адміністративній справі, що набрало законної сили або допущено до негайного виконання, стягувачу за його письмовою заявою видається виконавчий лист.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначають Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV Про виконавче провадження, а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції від 15 грудня 1999 року № 74/5.

Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчих документів, у тому числі виконавчих листів, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах, у випадках, передбачених Законом, тощо.

Статтею 19 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Як вбачається із матеріалів справи 15 червня 2012 року було видано виконавчий лист № 2014/2024/12, та борг сплачено у повному обсязі 27.09.2012 року (а.с.5)

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Повний фактичний розрахунок з позивачем проведено 27 вересня 2012 року, про що зазначено у постанові про закінчення виконавчого провадження від 09.11.2012 року ( а.с.5).

Конституційний Суд Україні у своєму рішенні від 22.02.2012 року № 4 рп/2012 зазначив, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, початком перебігу терміну звернення до суду слід вважати 27 вересня 2012 року.

Як убачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом у суд після проведення з нею кінцевого розрахунку 27.09.2012 року, але при триваючій процедурі примусового виконання рішення суду, та з урахуванням положень ст.. 117 КЗпП України, де стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку встановлює як спосіб відповідальності винного у цьому власника чи уповноваженого ним органу, а наявність незакінченого виконавчого провадження із 15.06.2012 року по 09.11.2012 року, виключає вину відповідача у несвоєчасному розрахунку із позивачем в день звільнення, то в позові про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до часу ухвалення рішення, та у стягненні моральної шкоди з відповідача, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11,60, 212-215 ЦПК України, суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Зміївський ремонтний енергомеханічний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі в десяти денний строк, з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.В. Бібік