Апеляційний суд Одеської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2012р. м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Цюри Т.В., Сєвєрової Є.С., при секретарі Пугачовій Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Южного міського суду Одеської області від 08 серпня 2011р. по справі за позовом АТ «ОСОБА_3 та кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «ОСОБА_3 та кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до АТ «ОСОБА_3 та кредит» про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки, -

встановила:

14 жовтня 2010року представник АТ «ОСОБА_3 та кредит» в особі філії «Одеське РУ» АТ «ОСОБА_3 та кредит» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого послався на те, що 10 квітня 2007року між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 18к-35, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 15000грн. на строк користування коштами до 10 квітня 2010р. включно зі сплатою 0,0001 відсотків річних користування кредитними коштами. 11 квітня 2007р. між Банком та ОСОБА_2 на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором був укладений договір поруки №648/07. У звязку з неналежним виконанням умов договору виникла заборгованість. На підставі наведеного, остаточно уточнивши свої вимоги, представник позивача просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму боргу в розмірі 20192грн.14коп., яка складається з: заборгованості за кредитом 7494грн., заборгованості по комісіям 8175грн. та пені за несвоєчасну сплату щомісячних платежів 4523грн. 14коп., і судові витрати (а.с.3-6,114).

16 червня 2011р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із зустрічним позовом до банку, в обґрунтування якого послались на те, що вони не знали, не могли передбачити та не відповідають за соціальні, фінансові, економічні негаразди та кризові явища в Україні, оскільки за кризові явища відповідальність несе сама держава, а не людина. Тому їх вини у економічній фінансовій кризі немає, вони сплатили достатню суму для погашення строкових платежів по сплаті тіла кредиту і процентів. Також вказали, що кредитний договір не відповідає вимогам закону, розроблений в односторонньому порядку, оскільки форма договору з позичальником не узгоджувалась, сума заборгованості за кредитним договором, вказана позивачем у позовній заяві, розрахована неправильно і не є вірною, експертиза з цього приводу не призначалась, а висновки та розрахунки заборгованості зроблені невідомою особою без належних повноважень. В кредитному договорі не визначений тип відсоткової ставки (фіксована, плаваюча, тощо), а тому це свідчить про недосягнення банком та позичальником істотних умов договору, не зазначена відповідальність кредитодавця, також у додатковій угоді до означеного кредитного договору сума процентів, яку необхідно виплатити за основним зобов'язанням збільшується, що є недопустимим, банк не одержав згоди поручителя на умови кредиту, в результаті яких збільшилась сума нарахованих процентів, а значить збільшився обсяг відповідальності поручителя.

На підставі наведеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд визнати недійсним кредитний договір від 10.04.2007р. та договір поруки від 11.04.2007р. (а.с.72-91).

Рішенням суду від 08 серпня 2011р. позов А'Г «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» в особі Філії «Одеське РУ» АТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» задоволений у повному обсязі.

Суд стягнув солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь АТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» в особі Філії «Одеське РУ» АТ «Банк «ОСОБА_3 та Кредит» 20192грн.14коп. та в рівних частках судові витрати у сумі 311грн.63коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено (а.с.127-130).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2011р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду (а.с.157).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ставиться питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення про задоволення їх зустрічної позовної заяви в повному обсязі та відмови у задоволенні позовних вимог банку, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, не було доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд не врахував лист банку від 17 серпня 2010р. про списання пенні та безпідставно стягнув пеню (а.с.136-150).

Колегія суддів, заслухав суддю доповідача, представників сторін по справі, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд 1 інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов банку та відхиляючи зустрічний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір та договір поруки укладені у відповідності до вимог діючого законодавства, відповідачі допустили порушення умов договору і свої зобовязання за договором не виконують, що призвело до утворення заборгованості як по кредиту, так і по відсотках.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи, зібраним доказам, яким суд дав належну оцінку та нормам ЦК України.

Судом першої інстанції були встановлені факти і відповідні їм правовідносини, які виникли між сторонами.

10 квітня 2007р. між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №18к-35. Згідно умов договору ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 15000грн. на строк користування коштами до 10 квітня 2010р. включно зі сплатою 0.0001 відсотків річних за користування кредитними коштами.

Відповідно до п.3.3. кредитного договору, позичальник зобов'язався щомісячно, в термін з «1» по «10» число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу у розмірі 417грн. відповідно до графіку зниження розміру заборгованості. Позичальник зобов'язався сплачувати щомісячну комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 262грн.50коп. (п.4.7.) та виплачувати банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, зі сплатою 0,0001 % річних (п.4.1.).

Пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник зобов'язався сплачувати банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

Згідно п.3.5 кредитного договору, банк має право зупинити видачу кредитних ресурсів, відмовити позичальнику в продовженні строку дії цього договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов кредитного договору, зокрема, якщо: позичальник в період дії кредитного договору порушив будь-які умови цього договору, у тому числі: позичальник несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом або процентам і комісійною винагородою, відповідно до п.3.2, 3.3, 4.3, 4.4, 4.7, 4.8 кредитного договору.

З матеріалів справи вбачається, що банк повністю та в строки виконав зобов'язання по даному кредитному договору, видавши, відповідно до платіжного доручення за №4 від 12.04.2007року ОСОБА_1 через касу кошти в сумі 15000грн. (а.с.14).

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем за ОСОБА_2 11.04.2007р. був укладений договір поруки №648/07, згідно п.п.1.1 якого ОСОБА_2 зобов'язався перед кредитором відповідати в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором №18к-35 від 10.04.2007р.

Зазначеним договором була встановлена солідарна відповідальність боржника і поручителя перед кредитором, що відповідає вимогам ч.2 ст. 554 ЦК України.

Про порушення позичальником умов кредитного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було повідомлено Банком листом-вимогою за № 3863 від 02.07.2009р. та №3865 від 02.07.2009р. відповідно (а.с.15,16).

Судом першої інстанції було встановлено, що з боку ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином виконані не були.

Так, згідно розрахунку заборгованості на аркушах справи 115 з листопада 2008року ОСОБА_1 перестав сплачувати кредит, внаслідок чого перед банком за договором кредитування станом на 08.08.2011р. виникла заборгованість в розмірі 20192грн.14коп., яка складається з: заборгованості за кредитом 7494грн., заборгованості по комісіям 8175грн. та пені за несвоєчасну сплату щомісячних платежів 4523грн. 14коп.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв, ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.525 ЦПК України одностороння відмова від виконання договірного зобов'язання не допускається.

Згідно ч.І ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч.3 цієї же статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до 4.2 ст.554 Цивільного кодексу України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання договірного зобов'язання, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що позов банку є обґрунтованими та підлягає задоволенню в повному обсязі, шляхом стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в розмірі 20192грн.14коп.

Відносно зустрічних позовних вимог, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про відмову у їх задоволенні, оскільки боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а настання фінансової кризи в Україні не може бути підставою для визнання кредитного договору та договору поруки недійсними і, укладаючи такий договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не мають безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін.

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК України (ст. ст. 1048-1052, 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, це:

-досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобовязань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору;

-кредитний договір має укладатись обовязково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що повязані з його нікчемністю;

-сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

-волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Враховуючи викладене, колегія суддів, прийшла до висновку, що кредитний договір та договір поруки між сторонами по справі були укладені у відповідності до вимог діючого законодавства

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідачі не надали суду першої інстанції та апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову банку та своїх позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що позов підписаний не уповноваженою особою спростовуються матеріалами справи (а.с.27).

Посилання апелянтів на норми законодавства, що стосуються іпотеки не відносяться до даної справи, оскільки між сторонами не було укладено договору іпотеки.

Доводи апелянтів, що розрахунок заборгованості відповідачів перед банком нічим не підтверджений також спростовуються матеріалами справи, а саме на а.с.115 э розрахунок заборгованості, який складений представниками банку за підписами заступника керуючого філіалу та заступника головного бухгалтера, що з відповідає вимогам ст.ст.58,59,64 ЦПК України. Клопотання про проведення експертизи по справі відповідачі в суді першої інстанції не заявляли та не надали суду доказів, що спростовують зазначену заборгованість.

Посилання апелянтів на ту обставину, що банк не одержав згоду поручителя на умови кредиту в результаті якої збільшилася сума нарахування процентів є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що сума нарахування процентів за оскарженим кредитним договором збільшена не була взагалі.

Крім того, посилання апелянта на те,що суд не звернув увагу на вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими, оскільки застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування.

Не можуть бути прийняти до уваги і доводи апелянтів відносно того, що суд не врахував лист банку від 17 серпня 2010р. про списання пенні та безпідставно стягнув пеню, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що за вказаним листом ОСОБА_3 дійсно списав пеню, та в судовому засіданні першої інстанції надав уточнення до позову про стягнення пені вже за період після того, як була списана пеня тобто з вересня 2010року.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 08 серпня 2011р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Є.С.Сєвєрова

ОСОБА_4