Справа № 1328/2-262/11 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Доповідач в 2-й інстанції: Каблак П. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Каблака П.І.

суддів: Бакуса В.Я., Кота І.Н.,

з участю секретаря: Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги Львівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до якої приєднався Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 липня 2012 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, СГІРФО Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Департаменту житлового господарства Львівської міської ради, третя особа: Львівське комунальне підприємство "Тополя-406" про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним ордеру, визнання права користування житловим приміщенням, укладення договору житлового найму, зняття з реєстрації та реєстрації в спірному житлі та зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання права користування та приватизацію житлового приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:

у червні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом про визнання членом сім`ї наймача. У позовній заяві посилалася на те, що з 2004 року вела спільне господарство та проживала однією сім`єю, як онука з дідом ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі вона зареєстрована не була. З метою приватизації даної квартири та подальшого її дарування позивачці ОСОБА_4 у травні 2010 року видав їй нотаріально оформлену довіреність. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті, вона залишилась єдиним мешканцем квартири.

В подальшому позивачка уточнила позовні вимоги та просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради про надання цієї квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним ордер на згадану квартиру; визнати за нею право на користування спірним житловим приміщенням, як членом сім`ї наймача ОСОБА_4 ; зобов`язати орган місцевого самоврядування укласти з нею договір житлового найма на цю квартиру; зобов`язати СГІРФО Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області зняти з реєстрації за вказаною адресою відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зареєструвати її за цією адресою. На підтвердження уточнених позовних вимог посилалася на те, що орган місцевого самоврядування незаконно передав спірну квартиру відповідачам Кузів, оскільки така не була на той момент вільною. Під час передачі квартири відповідачам було допущено порушення норм житлового законодавства щодо черговості в отриманні житла відповідачами (Т1. а.с.54).

До участі у справі в якості співвідповідачів судом залучено виконавчий комітет Львівської міської ради, Департамент житлового господарства Львівської міської ради.

У липні 2010 року Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Львівська міська рада про її виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. При цьому вказувала, що оскільки у відповідачки відсутні будь-які документи, які дають їй право на проживання у самовільно зайнятій вищевказаній квартирі, вона відмовляється добровільно звільнити цю квартиру, така підлягає виселенню в судовому порядку.

Ухвалою суду від 16 вересня 2010 року цивільну справу за позовом Шевченківської районної адміністрації ЛМР об`єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_3 .

У березні 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , Департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії, який ухвалою суду від 30 березня 2011 року прийнято до розгляду разом з первісним позовом ОСОБА_3 . На підтвердження доводів зустрічного позову позивачі посилаються на те, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1258 від 24 вересня 2010 року їм надано в порядку покращення житлових умов спірну квартиру. Однак, вони не можуть її приватизувати, оскільки у ній залишається проживати відповідачка ОСОБА_3 .. Просили визнати за ними право володіння та користування згаданою квартирою та зобов`язати Департамент економічної політики Львівської міської ради прийняти рішення про її приватизацію.

Ухвалою суду від 24 травня 2011 року позовну заяву Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3 про виселення залишено без розгляду. Ухвалу суду в апеляційному порядку не оскаржено.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 липня 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення № 1285 від 24 вересня 2010 року виконкому Львівської міської ради про надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 ". Визнано за ОСОБА_3 право на користування квартирою АДРЕСА_1 як члена сім`ї наймача ОСОБА_4 . Зобов`язано Шевченківську районну адміністрацію Львівської міської ради укласти з ОСОБА_3 договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмолено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржили Львівська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . До апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 приєднався Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради.

В апеляційній скарзі Львівська міська рада посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Зокрема, зазначає, що судом не враховано, що в матеріалах справи відсутні докази реєстрації позивачки за адресою спірної квартири. Дані про її фактичне проживання у такій відсутні і в технічній документації та в матеріалах житлової справи померлого ОСОБА_4 . Також судом не в повній мірі перевірено родинні стосунки між позивачкою та ОСОБА_4 , а також чи було дотримано порядок вселення позивачки у спірну квартиру. При передачі цієї квартири відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було допущено порушень вимог житлового законодавства. Просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та постановити нове рішення, яким в позовних вимогах ОСОБА_3 відмовити повністю.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в поданій до суду апеляційній скарзі просять рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити. При цьому посилаються на ухвалення рішення при неповному з`ясуванні обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Зазначають, що судом не враховано те, що ОСОБА_3 зберігає за собою право користування іншим житловим приміщенням.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приєднався Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради. В заяві про приєднання наводить доводи аналогічні доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішення суду позивачкою в апеляційному порядку не оскаржено. Також не оскаржено рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення (ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України).

Задовольняючи частково первісний позов, районний суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_3 поселилась в квартирі померлого ОСОБА_4 з дотримання процедури вселення, саме як член його сім`ї, постійно проживала в ній, спільно з ОСОБА_4 несла витрати на утримання цієї квартири, наведене свідчить про те, що спірна квартира була її постійним місцем проживання, тому у відповідності до ст. 65 ЖК України позивачка набула рівного з іншими членами сім`ї права користування даним жилим приміщенням.

Проте, повністю погодитись з висновками суду в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом не можна.

Виходячи зі змісту ст. 65 ЖК України, за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім`ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні у будинку державного чи громадського житлового фонду.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Судом встановлено, що наймачем квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Інших членів сім`ї ОСОБА_4 за вказаною адресою зареєстровано не було.

Вирішуючи справу, та частково задовольняючи первісний позов, судом не враховано, що позивачкою ОСОБА_3 реалізовано право на приватизацію та вона з 17 листопада 2006 року є співвласницею квартири АДРЕСА_2 і є зареєстрована за вказаною адресою.

В матеріалах справи відсутні докази згоди померлого ОСОБА_4 на вселення та проживання у спірній квартирі позивачки, як члена його сім`ї. За життя ОСОБА_4 або позивачка ОСОБА_3 не ставили питання про вселення останньої та її реєстрацію за вказаною адресою. З матеріалів квартирної справи ОСОБА_4 вбачається, що він неодноразово звертався в різні інстанції щодо покращення житлових умов проживання у спірній квартирі, ремонту, обладнання сантехнічними приладами, однак ні разу не зазначав, що з ним проживає внучка ( ОСОБА_3 ).

Колегія суддів не може погодитись з висновком місцевого суду про те, що перебування у власності позивачки частки на квартиру АДРЕСА_2 , не може бути підставою для відмови у задоволенні її позовних вимог, тільки через те, що таке право вона реалізували шляхом приватизації будучи неповнолітньою та всупереч її волі, оскільки для правильного вирішення спору вирішальне значення має факт збереження громадянином постійного місця проживання в іншому жилому приміщенні, незалежно від порядку по якому таке право надавалось або збереглося. Факт належності позивачці ОСОБА_3 частки на квартиру на АДРЕСА_3 та її реєстрації за вказаною адресою, як на час смерті ОСОБА_4 так і на час звернення до суду та ухвалення судового рішення, нею не оспорюється та підтверджується матеріалами справи. Оскільки у ОСОБА_3 відсутні підстави для претензій на спірну квартиру, то її вимоги в частині законності рішення виконкому Львівської міської ради, щодо надання такої відповідачам Кузів також не мають підстав для розгляду.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення в частині вирішення первісних позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права користування квартирою, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у їх задоволенні.

В решті рішення суду не оскаржується, відтак, в апеляційному порядку його перегляд не здійснюється. Тому, таке слід залишити без змін, оскільки відсутні підстави для обов`язкового скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 314 ч. 2, 316, 317 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційні скарги задоволити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 липня 2012 року в частині визнання незаконним та скасування рішення № 1285 від 24 вересня 2010 року виконкому Львівської міської ради "Про надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 ", визнання за ОСОБА_3 права користування квартирою АДРЕСА_1 , як члена сім`ї наймача ОСОБА_4 , зобов`язання Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради укласти договір найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 скасувати, ухвалити нове, яким в задоволенні даних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Каблак П.І.

Судді: Бакус В.Я.

Кіт І.Н.