АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/2690/2728/2012 Головуючий у 1 інстанції Бобровник О.В.
Доповідач Стрижеус А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2012 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючої судді Стрижеуса А.М.

суддів Поліщук Н.В., Шкоріної О.І.

при секретарі Василевському Я.П.

за участю: представника відповідача ОСОБА_1

представника позивача Хитрової Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 червня 2011 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк", Головного управління юстиції в м. Києві, треті особи − Відділ опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Національний банк України про визнання недійсним договору іпотеки та кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом, в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 гривень, інформаційно-технічного забезпечення в сумі 38 гривень 50 копійок.

Позовні вимоги позивач обгрунтовував тим, що між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3. 18 вересня 2007 року було укладено кредитний договір, у відповідності до якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 70000 доларів США на наступні цілі: купівля квартири а також у розмірі 15240 доларів США на сплату страхових платежів строком до 18 вересня 2027 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони 18 вересня 2007 року уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована в АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі- продажу від 18 вересня 2007 року.

Свої зобов'язання позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, однак відповідач неналежно виконує умови договору.

ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк", Головного управління юстиції у м. Києві, треті особи: Відділ опіки та піклування, Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, Національний банк України про визнання недійсним договору іпотеки та кредитного договору, виключення з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна зо договором іпотеки ВКА №042221.

Представник ПАТ КБ "Приват Банк" збільшив позовні вимоги та просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K3DOGK15006617 від 18 вересня 2007 року в розмірі 124 906,17 Доларів США та 250 гривень., що є еквівалентом та становить 993 254 гривні 05 копійок за курсом 7,95 відповідно до службового розпорядження НБУ № 417/105 від 21 березня 2011 року, звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру, загальною площею 39,90 м.2, житловою площею 25,50 м.2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом предажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "Приват Банк" з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі − продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання. ПАТ КБ "Приват Банк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, виселити ОСОБА_3 Вікторівну з квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з неї судові витрати сплачені позивачем.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 червня 2011 року позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приват Банк" до ОСОБА_3 − задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 вересня 2007 в розмірі 993 254 гривні 05 копійок звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 39,90 м2., житловою площею 25,50 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "Приват Банк" з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ "Приват Банк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вирішено виселити ОСОБА_3 з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приват Банк"ё, Головного управління юстиції в м. Києві, треті особи − Відділ опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Національний банк України про визнання недійсним договору іпотеки та кредитного договору залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 червня 2011 року та ухвалити нове, яким визнати договір №K3D0GK15006617 від 18 вересня 2007 року, що був укладений між ПАТ КБ "Приват Банк" та ОСОБА_3, а також договір іпотеки ВКА № 042221 від 18 вересня 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за № 1942 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В., укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ "Приват Банк" − недійсним, зобов'язати Головне управління юстиції в м. Києві виключити з Державного реєстру іпотек запис № 1942 від 18 вересня 2007 року, що зареєстрований в реєстрі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. про державну реєстрацію договору іпотеки ВКА № 042221 від 18 вересня 2007 року; зобов'язати Головне управління юстиції в м. Києві виключити з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис, що зареєстрований в реєстрі за № 1943 від 18 вересня 2007 року про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором іпотеки ВКА № 042221 від 18 вересня 2007 року, що зареєстрований в реєстрі за №1942 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. та в задоволенні позову ПАТ КБ "Приват Банк" до ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №K3D0GK15006617 від 18 вересня 2007 року в розмірі 124 906,17 доларів США та 250,00 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 39,90 м2 , житловою площею 25,50 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом її продажу, як предмета іпотеки ПАТ КБ "Приват Банк" з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ "Приват Банк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, виселення ОСОБА_3 з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 − відмовити.

При цьому ОСОБА_3 посилається на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, вказує на те, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 червня 2011 року є незаконним, протиправним і таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки розгляд і вирішення справи здійснено неповноважним судом, судом неповно з'ясовано обставини справи та не доведено обставин, які мають значення для справи.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник ПАТ КБ "Приватбанк" заперечувала проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду.

Головне управління юстиції в м. Києві та орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації надали суду листи, в яких просили розглянути справу за їх відсутності.

Національний банк України в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи (т.2 а.с. 107), а тому колегія суддів вважає можливим розглянути справу за їх відсутності, відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18 вересня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № K3D0GK15006617, за яким позивач надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 70 000,00 доларів США для купівлі квартири та у розмірі 15 240,00 доларів США на сплату страхових платежів строком до 18 вересня 2027 року, а ОСОБА_3 зобов'язалась повернути кредит, сплати проценти за користування ним, а також комісії у встановлений даним договором строк та виконати свої зобов'язання, визначені договором в повному обсязі.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони 18 вересня 2007 року уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована в АДРЕСА_1 яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі- продажу від 18 вересня 2007 року.

Свої зобов'язання ПАТ КБ "ПриватБанк" виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_3 кредит. Проте, в порушення взятих на себе за кредитним договором зобов'язань, ОСОБА_3 грошові кошти в рахунок погашення заборгованості по кредиту та відсоткам не сплачувала, в результаті чого станом на 21 березня 2011 року утворилась заборгованість в розмірі 124 906,17 доларів США та 250 гривень.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Нормами ст. ст. 610-611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання, настають передбачені законом наслідки.

У відповідності до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частками, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 належним чином не виконувала взяті на себе згідно договору зобов'язання, а також те, що у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк", Головного управління юстиції в м. Києві, треті особи − Відділ опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Національний банк України про визнання недійсним договору іпотеки та кредитного договору, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір та договір іпотеки були укладені за взаємною згодою сторін, відповідають домовленості сторін, викладеній в них, відповідають нормам цивільного законодавства України, не суперечать іншим актам цивільного законодавства, а тому мають виконуватися сторонами. Крім того, при укладенні кредитного договору та договору іпотеки з ОСОБА_3 ПАТ КБ "ПриватБанк" діяв в межах закону, укладенням даних договорів права ОСОБА_3 з вини ПАТ КБ "ПриватБанк" порушені не були, а тому відсутні підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3

Колегія суддів вважає такий висновок суду є законним та обгрунтованим.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Нормами ст. ст. 610-611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають передбачені законом наслідки.

Статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до Законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є декрет Кабінету Міністрів України.

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст.2 закону "Про банки і банківську діяльність" установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється також положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим поста- новою правління НБУ від 17 липня 2001 №275, у п.5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з декретом КМ.

Відповідно до ст.5 декрету КМ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п.2 ст.5 цього ж декрету.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп."в" п.4 ст.5 декрету КМ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п.1.5 положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою правління НБУ від 14.10.2004 №483, використання іноземної валюти як за- собу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст.5 декрету КМ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою.

У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Установивши, що ЗАТ КБ "ПриватБанк" правонаступником якого є ПАТ КБ "Приватбанк", було отримано дозвіл НБУ від 19 березня 1992 року №22-2 та додаток до дозволу на здійснення певних валютних операцій, який є генеральною ліцензією, суд дійшов правильного висновку, що банк має право використовувати як засіб платежу іноземну валюту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним іпотечного договору, суд виходив з того, що іпотечний договір пов'язаний із кредитним договором.

Такий висновок суду є правильним, оскільки за відсутності підстав для визнанання недійсним кредитного договору, відсутні і підстави для визнання недійсним договору іпотеки. Крім того, відсутні і підстави для виключення з реєстру іпотек запис про іпотеку та заборони відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку.

Крім того, відповідно до договору іпотеки, відповідач ОСОБА_3 надала іпотеку нерухоме майно за згодою свого чоловіка ОСОБА_6 (т.1 а.с.199), а саме квартиру, що розташована в АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 вересня 2007 року (т.1 а.с.114).

Доказів, які б свідчили, що власником квартири були інші особи, зокрема її неповнолітня донька ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 або у них були майнові права на цю квартиру, відповідачем ОСОБА_3 не надано.

За таких обставин безпідставними є посилання відповідача ОСОБА_3 на те, що оспорюваний іпотечний договір міг бути укладений лише при наявності попередньої згоди органу опіки та піклування. Договір іпотеки не зачіпає майнових прав неповнолітньої дитини іпотекодавця, оскільки вона таких прав на квартиру не мала.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги той факт, що являючись батьками неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 за згодою свого чоловіка ОСОБА_6, розпорядилась майном, а саме квартирою, яка належить їй на праві власності, на свій розсуд з урахуванням прав та обов'язків відносно неповнолітньої доньки Анастасії ІНФОРМАЦІЯ_1.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 − відхилити, а рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: