Справа № 2-2759/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2012 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючої судді Адамовича О.Й.

при секретарі Агейчевій Ю.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачем ОСОБА_4 JI.C. було подано позов про стягнення на свою користь з відповідача ОСОБА_2 32800грн. боргу за договором позики та три відсотки річних від вищевказаної суми, що складає 820грн., а всього 33620грн.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідач 02.08.2011р. позичив у позивача 40000грн. відповідно до наданої ним розписки. У червні 2011 року позивачем було заявлено відповідачу усну вимогу про повернення суми позики на, що останній прореагував та повернув 23.06.2011р. 1200грн., 29.06.2011р. 1000грн. та 27.07.2011р. 5000грн., що підтверджується квитанціями банку. Таким чином, сума боргу склала 32800грн. на яку і було нараховано 3% річних за 10 місяців в сумі 820грн.

Представник позивача заявою від 26.07.2012р. уточнила позовні вимоги, вказавши, що відповідач 23.06.2011р. повернув частину боргу в розмірі 12000грн., у звязку з чим загальна сума боргу склала 22000грн. та 550грн. 3% річних, а всього 22550грн.

13.08.2012р. представником позивача подано уточнену позовну заяву, в якій змінено обставини позову, при цьому з посиланням на ті ж самі докази.

Так, згідно уточнюючої позовної зави позивачка просить стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики у сумі 32 000 грн. та три відсотка річних від вищевказаної суми, а саме 800 грн., а всього 32 800 грн.

В обґрунтування уточнюючих позовних вимог вказано, що з 2011 року сторони перебували у довірительних стосунках, так як працювали на ТОВ «Ліс Маркет». В червні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_4 з проханням позичити гроші, які необхідні були йому для придбання продукції, на що остання погодилась та позичила кошти на загальну суму 67 000 грн. Зокрема, ОСОБА_4 перерахувала на банківську картку ОСОБА_2 кошти: 23.06.2011 року - 12 000 грн., 29.06.2011 року - 10 000 грн. та 27.07.2011 року - 5 000 грн., що стверджується копіями банківських чеків. Крім того, 02.08.2011 року позивачка передала ОСОБА_2 40 000 грн., про що відповідач надав відповідну розписку.

Відповідач зобовязався повернути суму боргу за першою вимогою. На вимогу позивачки відповідач повернув грошові кошти, які були перераховані на його картку у сумі 27 000 грн. Також, останній повернув ще 8 000 грн., які він позичав 02.08.2011 року. Таким чином відповідач повернув частину боргу в сумі 35 000 грн. Залишок боргу в сумі 32 000 грн. відповідач обіцяв повернути найближчим часом, однак зобовязання належним чином не виконав, від повернення боргу ухилявся. У звязку з невиконанням обовязку щодо повернення боргу, позивачем було нараховано 3% річних в сумі 800грн.

З приводу неправомірної поведінки відповідача позивач зверталася до правоохоронних органів та до ДПІ м.Житомира.

Відповідач позовні вимоги не визнає, просить в задоволенні позову відмовити з підстав викладених у запереченнях на позовну заву від 17.08.2012р.

Зокрема, відповідач зазначає, що отримував кошти від позивача за виконану роботу по організації поставки на експорт пиломатеріалів за липень 2011 року по фірмі де була керівником ОСОБА_4 - ТОВ Торговий дім «Глорія». У написаній відповідачем розписці не вказується, що кошти беруться в борг, оскільки в дійсності ці кошти були надані за виконану ним роботу з організації поставок і позивачу це відомо.

В судовому засіданні відповідач пояснив, що на отримані ним кошти була закуплена лісо-продукція, яка знаходиться на підприємстві в Овруцькому районі Житомирської області, однак у звязку з тим, що вказана продукція не була в подальшому повністю оплачена позивачем постачальник відмовився її відпускати.

Крім того, відповідач спростовує ті обставини, що кошти отримувалися ним лише підчас їхньої спільної з позивачем роботи на підприємстві ТОВ «Ліс Маркет». Кошти він отримував і до цього, оскільки між сторонами існували ділові стосунки без офіційного їх оформлення.

Позивач, яка була присутня в судовому засіданні 20.09.2012р. позовні вимоги підтримала виходячи із заяви про уточнення позовних вимог, при цьому заперечила щодо тверджень відповідача про отримання ним коштів на виконання роботи з організації поставки лісо-продукції для підприємств на яких вона була керівником. Зазначила, що кошти були отримані відповідачем на розвиток власного бізнесу.

Представник позивача також підтримала в судовому засіданні позов виходячи з уточнюючої позовної заяви від 13.08.2012р.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив у звязку з їх безпідставністю, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

В частині 1 статті 11 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частина 2 статті 11 ЦК України, наводить перелік підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема, можуть бути договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 (позивач у справі) та ОСОБА_2 (відповідач у справі) виникли цивільні правовідносини на підставі того, що позивачем здійснювались перерахунки коштів на рахунок відповідача, а також у зв'язку з наданням коштів згідно розписки.

Так, відповідно до квитанції №35 від 23.06.2011р. на банківську картку відповідача було перераховано 12000грн. (а.с. 7), згідно квитанції №22 від 29.06.2011 року було перераховано 10000грн. (а.с.6) та згідно чека №7 від 27.07.2011 року було перераховано 5000грн. (а.с. 5), а загалом в такий спосіб було перераховано відповідачу 27000грн.

Також, 02.08.2011р. ОСОБА_2 написав розписку про отримання від ОСОБА_4 суми в 40000грн. (а.с. 4).

Позивачем, без посилання на будь-які докази, зазначається, що відповідач повернув їй кошти, які були перераховані йому на банківську картку в сумі 27000грн. та частину боргу в сумі 8000грн. отриманої ним згідно розписки від 02.08.2011р. Таким чином, сума боргу за розпискою складає 32000грн., яку і просить стягнути позивач.

Написання такої розписки та отримання коштів від позивача відповідач не заперечує, однак він не визнає ті обставини, які зазначаються позивачем щодо підстав отримання таких коштів.

Зокрема, позивачем стверджується, що кошти надавалися відповідачу в позику з метою придбання останнім продукції для власних потреб, проте ОСОБА_2 вказує, що кошти йому надавалися для виконання роботи з організації та поставки лісо-продукції для ТОВ «Торговий дім «Глорія» та ТОВ «Jlic-Маркет» в яких керівником була ОСОБА_4 Частина цієї лісо-продукції знаходиться у постачальника і позивач може її отримати сплативши решту суми за неї.

30.05.2012 року позивачка звернулася до правоохоронних органів з заявою про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 Постановою ДІМ Корольовського РВ УМВС України в Житомирській області ОСОБА_5 05.06.2012 року позивачу було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно громадянина ОСОБА_2 за ст. 190 КК України на підставі ст. 6 п. 2 КПК України (а.с.32).

При цьому, з наданих відповідачем пояснень від 05.06.2012р. вбачається, що ним дійсно під час роботи у ТОВ «Ліс Маркет» були отримані кошти в сумі 40000грн. для виробництва дошки, які були повернуті ним 07.08.2012р. в м.Києві, що можуть підтвердити свідки. Проте в судовому засіданні відповідач заперечив ту обставину, що повернуті ним 07.08.2012р. кошти стосуються вказаної розписки.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони по різному розуміли свої права та обовязки у правовідносинах що склалися між ними та значення наданої відповідачем розписки.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд вважає, що відповідачем не доведені обставини, на які він посилається в заперечення позову, а саме щодо отримання коштів від позивача на виконання роботи по організації поставки лісо-продукції, оскільки не було надано будь-яких доказів в їх підтвердження.

В свою чергу, позивач повинна була довести, що при вирішенні питання повернення коштів нею були виконанні загальні норми зобов'язального права та спеціальні норми, які регулюють відносини позики та містяться в Параграфі 1, Глави 71 ЦК України, належне виконання яких було б підставою для задоволення позову.

Стаття 509 ЦК України, містить визначення поняття зобовязання, яким є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.2 ст.509, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, при цьому, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч.3 ст.509).

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зі змісту розписки вбачається, що 02 серпня 2011 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_4 суму 40000грн. Дана розписка не містить будь-яких інших умов надання коштів відповідачу, не містить обовязку відповідача повернути кошти та не містить строку повернення коштів.

Позивачем вказується, що вимоги про повернення коштів предявлялися відповідачу в усній формі, однак вказане заперечується відповідачем.

Таким чином, за відсутності належних доказів про отримання відповідачем вимоги про повернення коштів, суд вважає, що відповідач не був належним чином повідомлений про те, що кошти в сумі 40000грн. надавалися в позику та про необхідність повернення коштів у строк встановленим ЦК України.

На думку суду, вимагаючи повернення коштів від відповідача позивач повинна була виходити із норм ч.1 ст.1049 ЦК України та предявити вимогу у формі та у спосіб, щоб можна було чітко встановити предмет вимоги та початок перебігу строку виконання зобов'язання.

Про недоведеність обставин повідомлення позивача про необхідність повернення коштів та відсутність встановленого строку повернення, побічно свідчить наданий представником позивача розрахунок 3% річних, згідно якого річні в сумі 800грн. нараховані позивачем за 10 місяців, однак не конкретизовано з якого саме місяця проведено нарахування, не вказано момент виникнення права на нарахування 3% річних.

Суд не вважає звернення до правоохоронних органів щодо неправомірних дій відповідача належним доказом предявлення вимоги відповідачу, оскільки заява була адресована не відповідачу, до того ж подавалася не в порядку цивільного законодавства.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання., а частиною 1 статті 16 ЦК України зазначається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно, ч.1 ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На думку суду, поняття «належне виконання зобов'язання» включає в себе його виконанням боржником у встановлений договором або законом строк. Відповідно, порушення боржником строків виконання зобовязання має своїм наслідком порушення прав кредитора.

Таким чином, порушення прав позивача мало б місце у разі не виконання зобовязання відповідачем у встановлений строк, а оскільки строку повернення коштів встановлено не було, суд приходить до висновку про відсутність порушення прав позивача зі сторони відповідача.

Так як, судовому захисту підлягає лише порушене право, чого встановлено не було, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі ст.ст. 15, 509, 526, 530, 1047-1059 ЦК України, керуючись ст. ст.1, 3, 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира на протязі 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. Й. Адамович