Справа № 2-2242/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2012

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі Гулі А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи»про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити його на посаді слюсаря механоскладальних робіт у ТзОВ «Львівські автобусні заводи», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позову покликається на те, що працював слюсарем механоскладальних робіт 4-го розряду, наказом від 23.08.2011р. звільнений із вказаної посади в зв»язку із скороченням штату працівників. Однак, при звільненні відповідачем не враховано його переважне право на залишення на роботі, оскільки у 1994р. на виробництві отримав трудове каліцтво йому було ампутовано першу фалангу ІІ пальця правої руки. Вважає звільнення незаконним та пов»язаним із його зверненням до суду про стягнення заробітної плати, тому просить поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задоволити.

Представник відповідача позов не визнав і пояснив, що наказом № 061 від 02.06.2011 року скорочено штат працівників ТзОВ «ЛАЗ», в тому числі і посаду, яку займав позивач. Після прийняття зазначеного наказу відповідачем попереджено позивача про скорочення посади, позивачу пропонувалось переведення на інші посади, зокрема, на посаду слюсаря механоскладальних робіт складального цеху, однак, позивач відмовився від переведення на іншу посаду. 16.08.2011р. на засіданні профспілкового комітету отримано згоду останнього на звільнення позивача. Про скорочення посади позивач був попереджений за два місяці, про що розписався у відповідній відомості. Позивачу нараховані розрахункові кошти, однак для їх отримання та отримання трудової книжки він не з»явився. Факт отримання трудового каліцтва не брався до уваги з огляду на те, що позивачем не було надано жодних документів про таке, крім того, ушкодження позивач отримав працюючи на Львівському автобусному заводі, а не на ТзОВ «ЛАЗ», яке не є правонаступником останнього. Оскільки жодних порушень трудового законодавства при звільненні позивача відповідачем не було допущено, вважає позов безпідставним та просить в його задоволенні відмовити.

Представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, при звільненні позивача дотримано вимог КЗпП України, позов є необґрунтований, а тому просить в його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, з»ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані у випадках змін в організації виробництва і праці, в т.ч. ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з наведених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Відповідно до вимог ст.49-2 КЗпПУ про наступне вивільнення працівник персонально попереджується не пізніше, ніж за два місяці до звільнення.

Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював на посаді слюсаря механоскладальних робіт пресово-кузовного цеху, наказом № 061/2 від 02.06.2011 р. в зв»язку із реструктуризацією підприємства скорочено штат працівників ТзОВ «Львівські автобусні заводи»(а.с. 18 ), в т.ч і три посади слюсарів механоскладальних робіт пресовокузовного цеху, одну з яких займав позивач (а.с.18 зворот). Наказом №133 від 23.08.2011 р. позивача звільнено із займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв»язку із скороченням штату працівників (а.с. 20).

Як стверджується відомістю-додатком до наказу №072 від 22.06.2011р. про попередження працівників кандидатів на скорочення про наступне звільнення, позивача своєчасно 23.06.2011р. попереджено про скорочення займаної ним посади та запропоновано переведення на вакантну посаду слюсаря механоскладальних робіт складального цеху, про таке попередження та свою відмову від запропонованої посади позивач засвідчив підписом у відповідних графах відомості (а.с. 19 зворот).

16.08.2011р. профспілковий комітет ТзОВ «Львівські автобусні заводи»розглянув подання адміністрації ТОВ «Львівські автобусні заводи» та дав згоду на звільнення позивача (а.с.17 - 17 зворот).

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 звільнений відповідачем з підстав передбачених КЗпП України із дотриманням встановленого порядку звільнення (вимог передбачених ст.ст. 42, 43, 49-1 КЗпП України).

Суд не приймає до уваги твердження позивача про неврахування відповідачем його переважного права на залишення на роботі з наступних підстав.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання.

Враховуючи те, що позивач отримав трудове каліцтво за час роботи на ВАТ «Львівський автобусний завод», що стверджується актом №7 від 24.03.1994 р. (а.с. 4-7), а не на ТзОВ «Львівські автобусні заводи», яке згідно статуту (а.с. 36-46) не є правонаступником ВАТ «Львівський автобусний завод», суд приходить до висновку про відсутність переважного права позивача передбаченого п.7 ч.2 ст.42 КЗпП України на залишення на роботі. Інших обставин, які б давали позивачу переважне право на залишення на роботі судом не встановлено.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивача звільнено із законних підстав, при звільненні позивача відповідачем не було допущено порушень вимог КЗпП України, які б свідчили про незаконність звільнення позивача, а тому відсутні підстави для його поновлення на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відтак, в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

На підставі ст.ст. 40, 42, 43, 49-2, 232 КЗпП України та керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи»про поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 10 днів після його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення протягом 10 днів з часу отримання його копії.

Головуюча :