Справа №1503/1976/12
Провадження № 2/1503/828/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.07.2012 року

Балтський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді БОДАШКО Л.І.,

при секретарі ТИХОНОВІЙ Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балті Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся і дійсним і визнання права власності на не житлові будівлі ,

в с т а н о в и в :

Позивач в позовній заяві стверджує, що в с Пасицели Балтського району Одеської області на земельній ділянці розміром 1549,9 кв. м, розташовані нежитлові будівлі( два склади, колишні корівник № 1, корівник №6, корпуси № 13, №14), які раніше належали ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу ВСР № 325501, 325502 від 03.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області, реєстр № 345, 346.

11.06.2012 року ОСОБА_3 склав на відповідача довіреність, якою уповноважив його продати вищевказані будівлі, що він і зробив, продавши їх позивачці 18.06.2012 року за 5 тис. грн., про що між ними був укладений договір купівлі-продажу, який підписали всі сторони, відповідач ще і видав документи на будівлі, по акту передав ці будівлі, ключі від них і пообіцяв договір посвідчити у нотаріуса, однак для оформлення цієї угоди відповідач до нотаріуса так і не прийшов, мотивуючи це тим, що у нього на вказані витрати немає коштів. Ці обставини вимушують її звернутися до суду з проханням визнати договір купівлі-продажу вищевказаних не житлових будівель дійсним і визнати за нею право власності на них, оскільки вона виконала всі умови договору, виплатила вартість будівель, отримала їх від відповідача, отримала також всі документи на них, а інша сторона відповідач, ухиляються від взятого зобовязання по остаточному оформленню цього договору у нотаріуса.

В судове засідання позивач не зявилася, однак направила суду клопотання про розгляд справи без неї, а також в заяві просила задовольнити позов і дала свою згоду на розгляд справи без відповідача, якщо той не зявиться в судове засідання.

Відповідач в судове засідання не зявився і направив суду клопотання про розгляд справи без нього, при цьому підтвердив факт продажу не житлових будівель позивачу, однак також повідомив що наміру оформити угоду належним чином не має.

Третя особа ОСОБА_4 теж в судове засідання не зявився, однак про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з таких підстав.

Не житлові будівлі( два склади, колишні корівник № 1, корівник №6, корпус № 13, №14), раніше належали ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу ВСР № 325501, 325502 від 03.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області, реєстр № 345, 346., який довіреністю від 11.06.2012 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстр № 608 уповноважив ОСОБА_2 продати ці будівлі.

Крім того, судом встановлено, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу не житлових будівель( два склади, колишні корівник № 1, корівник №6, корпус № 13, №14) від 18.06.2012 року, на земельній ділянці площею 1549,9 кв. м. , згідно якого відповідач продав, а позивач купила вищевказані не житлові будівлі за 5 тис. грн.

Відповідно до розписки, написаної відповідачем, він отримав від позивача вищевказану суму грошей і взяв зобовязання оформити угоду належним чином.

Згідно рекомендацій викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Судом зясовано, що відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, про що повідомив в клопотанні про розгляд справи без його присутності, де вказав, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у нього не має, оскільки послуги нотаріуса коштують багато грошей, тому втрачена можливість посвідчення вищевказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку не має.

Відповідно до ч.2 ст.210 ЦК України, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Такого закону досі не має. Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не є законом.

Відповідно до ч.4 ст.4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу (ч.4 ст.8 ЦПК України).

За таких обставин, Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не може бути застосований судом.

Між тим, як встановлено ч.9 ст.8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Таким чином, відсутність закону, яким би було визначено перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів (ч.2 ст.210 ЦК України) не є підставою для відмови у позові.

Як встановлено ч.8 ст.8 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

У ст.8 ЦК України також зазначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 ч.2 ст.220 ЦК України та визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 18 червня 2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1.

Що ж стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, а ч.4 ст.334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, але, як вже було встановлено, виконати вимоги закону щодо державної реєстрації договору неможливо, у наслідок відсутності відповідного закону.

За таких обставин, враховуючи положення ст.8 ЦК України, ч.ч.8, 9 ст.8 ЦПК України, суд вважає, що право власності у позивача виникає з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного 18.06.2012 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (ч.3 ст.334 ЦК України).

З урахуванням вищезазначеного, а також керуючись ст.ст.212,220, 655, 656 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

Визнати таким, що відбувся і дійсним договір купівлі-продажу не житлових будівель, позначених на схематичному плані під літ. А склад, прибудова а, прибудова а-1, склад Б, прибудова б, (два склади, колишні корівник № 1, № 6, корпуси № 13, № 14) розташованих на земельній ділянці розміром 1549,9 кв. м., в с. Пасицели Балтського району, вулиця Без назви, Одеської області між ОСОБА_2 і ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на не житлові будівлі(два склади, колишні корівник № 1, № 6, корпуси № 13, № 14) , позначені на схематичному плані під літ. А склад, прибудова а, прибудова а-1, склад Б, прибудова б, розташованих на земельній ділянці розміром 1549,9 кв. м., в с. Пасицели Балтського району, вулиця Без назви, Одеської області, які раніше належали ОСОБА_3

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Балтський районний суд в 10-денний строк з дня отримання сторонами рішення суду.

С У Д Д Я