Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2012 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі :

головуючого судді: Шимківа С.С.,

суддів Бондаренко Н.В., Демянчук С.В.,

секретар судового засідання - Шарапа О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічненського районного суду від 26 січня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я,-

встановила:

Рішенням Зарічненського районного суду від 26 січня 2012 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не врахував показів свідків, а також не встановив достовірності свідчень відповідачки.

Вказує, що місцевий суд не дав оцінки тому факту, що стан його алкогольного сп'яніння, на який посилається відповідачка, не доведений належним чином, оскільки медичне освічення не проводилося.

Стверджує, що судом не задоволене його клопотання про примусовий виклик відповідачки в судове засідання, а також не вжито заходів щодо неявки останньої без поважних причин.

Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи.

З наведених підстав просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої

Справа №2/1707/8/2012 Головуючий у І інстанції-Зубчик Ю.В.

Провадження № 22-ц 1790/482/2012 Доповідач -Шимків С.С.

інстанції.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту порушення його прав щодо заподіяння йому ушкодження здоров"я приниженням його честі та гідності протиправними діями відповідачки, а саме не доведено, що 08 вересня 2011 року ОСОБА_2 образила його честь та гідність, зокрема щодо порушення його соціальної оцінки в очах оточуючих при виконанні ним громадських обов"язків. У зв"язку з цим відсутні підстави для відшкодування йому матеріальної та моральної шкоди.

Зазначені висновки суду відповідають обставинам справи, а також узгоджуються з нормами матеріального права.

Місцевий суд навів у своєму рішенні відповідні мотиви з цього приводу, з якими колегія суддів апеляційного суду погоджується.

У той же час, вирішуючи спір, суд постановив рішення про відмову у задоволенні позову з двох підстав: за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

При цьому судом не враховано, що оцінка позовних вимог за критерієм обґрунтованості пов'язана із доведеністю позовних вимог.

Аналіз змісту положень ЦПК, ЦК та роз'яснень Верховного Суду України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Отже, суд може захистити лише порушене право позивача.

Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст. 1, З ЦПК, ст.ст. 15, 16 ЦК, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

При цьому необхідно враховувати, що обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач.

Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. В інших випадках, не дивлячись навіть на те, що порушення мало місце раніше, позов не підлягатиме задоволенню, оскільки до моменту ухвалення судового рішення об'єкт захисту буде відсутній.

За принципом змагальності кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, на позивача, поряд із обов'язком довести факт порушення свого суб'єктивного права відповідачем, також покладено обов'язок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків, тобто можливість задоволення позову.

Із цих положень випливає необхідність доведення для задоволення позову таких фактів: наявність обставин, з якими закон пов'язує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його суб'єктивного права відповідачем. Недоведеність цих фактів є підставою для відмови в позові за недоведеністю (необґрунтованістю) позовних вимог.

Поряд із критерієм обґрунтованості, позовні вимоги також підлягають оцінці з огляду на критерій законності. У зв"язку з цим, у позові може бути відмовлено також внаслідок незаконності заявлених позовних вимог.

Крім того, з огляду на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України способи захисту повинні кореспондуватися з повноваженнями суду, тобто суд може прийняти лише таке рішення, можливість ухвалення якого передбачена законодавством.

Способи захисту прав мають бути встановлені законом або випливати із його положень чи бути передбачені договором. При цьому можливість пред'явлення конкретних позовних вимог та прохання про застосування конкретного способу захисту порушеного права в тих чи інших правовідносинах має бути передбачена законодавством, тобто юридично можливою.

Стаття 4 ЦПК прямо встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Однією з підстав відмови в позові через його незаконність є відсутність у позивача суб'єктивного права, про захист якого ним подано позов, тобто коли позовні вимоги спрямовані на захист неіснуючого суб'єктивного права чи охоронюваного законом інтересу.

Із аналізу змісту положень ст.ст. 1, З ЦПК, ст.ст. 15, 16 ЦК випливає, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача.

Отже, відсутність у позивача суб'єктивного права, за захистом якого він звернувся до суду, є підставою для відмови в позові, оскільки ці вимоги незаконні.

Також варто враховувати, що за змістом положень ст.ст. 1, З ЦПК, ст.ст. 15, 16 ЦК суд захищає лише порушені права позивача. Не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушено у майбутньому, і щодо якого не відомо, чи буде воно порушено чи ні.

Таким чином, звернення до суду обумовлено наявністю вже порушених прав, свобод чи інтересів, на захист яких звертається позивач. Тому позовні вимоги про захист ще непорушеного права у майбутньому є незаконними, оскільки законодавством не надано позивачу права вимагати захисту своїх прав на майбутнє.

Ще однією з підстав відмови в позові з мотивів незаконності є випадки відмови в задоволенні позовних вимог через їх безпідставність, коли пред'явлені позовні вимоги не ґрунтуються на законі, тобто заявлені з підстав, не передбачених законодавством.

На вищевикладені обставини місцевий суд належної уваги не звернув та помилково постановив рішення про відмову у задоволенні позову з двох підстав: за недоведеністю позовних вимог та за їх безпідставністю, не розмежувавши їх.

Виходячи із змісту позовних вимог та наданих по справі доказів, встановлених судом обставин справи, у задоволенні позову слід відмовити за його недоведеності.

У зв"язку з цим підлягає виключенню з рішення суду така підстава про відмову в позові, як безпідставність позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічненського районного суду від 26 січня 2012 року змінити, виключивши з рішення суду таку підставу про відмову в позові, як безпідставність позовних вимог.

У решті рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без

задоволення.

Рішення набирає чинності негайно та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя Шимків С.С.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_3.