Справа № 2-562/12
ІРПІНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2012 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Оладько С. І.

при секретарі Тищенко К

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3,ОСОБА_4,3-я особа Ірпінська держнотконтора про визнання житлового будинку об»єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання недійсним свідоцтва про право власності від 30.06.2004р

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом,згідно якого зазначив,що він з 10.12.1971р перебуває у шлюбі із ОСОБА_2Рішенням народного суду м.Ірпінь від 13.08.1968р за ОСОБА_2 було визнано право на розпочатий будівництвом будинок АДРЕСА_1 вартість даного незакінченого будівництвом будинку складала 1098руб,він складався із жилої веранди та коробки будинку.Будівництво будинку було завершено у 1976р,а прийнято у експлуатацію у 1979р.30.06.2004р ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на будинок та зареєструвала його.У період шлюбу з 1971р по 1976р він вклав у будівництво житлового будинку свої трудові та грошові вклади,вартість добудованого будинку збільшилась та складає 29 789 гр.

Позивач зазначає,що відповідно до ст..22 КпШС України та ст.. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності,а відповідно до ст.. 62 СК України,якщо майно дружини,чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних грошових або трудових затрат,воно може бути визнано об»єктом права спільної сумісної власності.

Відповідачка ОСОБА_2 у порушення вимог ст..65 ч 3 СК України 03.09.2004р уклала договір дарування,відповідно до якого подарувала своєму синові ОСОБА_3 та онучці ОСОБА_4 зазначений будинок.

Позивач просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.Визнати недійсним договір дарування,укладений 03.09.2004р між відповідачами.

У послідуючому позивач подав до суду уточнюючу позовну заяву,згідно якої просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об»єктом права спільної сумісної власності подружжя,визнати недійсним свідоцтво про право власності від 30.06.2004р та визнати недійсним договір дарування,укладений 03.09.2004р між відповідачами.

Ухвалою Ірпінського міського суду від 14.03.2012р було закрито провадження по справі у частині позовних вимог позивача про визнання недійсним договору дарування житлового будинку,який був укладений 03.09.2004р між відповідачами по справі.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнала та пояснила,що АДРЕСА_1 вона збудувала разом із позивачем.Позивач не заперечував проти того,щоб вона оформила будинок на себе та отримала свідоцтво про право власності на будинок.Спірний будинок вона подарувала сину та онуці,оформленням даного договору займалась її невістка ОСОБА_7Її обманули,поскільки вона вважала,що онука буде їй допомагати,а онука на даний час із нею свариться.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов визнав,також підтвердив,що спірний будинок будувала його мати разом із позивачем.Просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_11 у судовому засіданні позов не визнали,просять у позові відмовити,поскільки не надано достатньо доказів тих обставин,що спірний будинок був збудований у період шлюбу позивача із ОСОБА_2.Крім того,як пояснила відповідачка ОСОБА_4 ,їй відомо зі слів бабусі ОСОБА_2,що спірний будинок їй допомагали будувати її батьки.Коли укладався договір дарування будинку,то позивач не заперечував проти його укладання,а поскільки на час укладання вказаного договору вона була неповнолітня,то при укладанні договору були присутні її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_7Із позивачем у неї дуже добрі відносини.Відповідачка зазначила,що спірний будинок це єдине її житло,вона провела ремонт у будинку.

Представник 3-ї особи Ірпінської держнотконтори у судове засідання не з»явився,до суду надійшов лист із проханням розглядати справу за їх відсутності.

Суд,заслухавши пояснення учасників процесу,покази свідка,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст..11 ч 1 ЦК України «Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі».

Відповідно до ст.. 60 ЦК України»Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень,крім випадків,встановлених ст.. 61 цього Кодексу».

Відповідно до ст.. 61 ч 3 ЦПК України «Обставини,встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини».

У судовому засіданні встановлено,що сторони по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі із 10.12.1971р,що стверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.).

Також,у судовому засіданні було встановлено,що рішенням народного суду м.Ірпінь від 13.08.1968р ОСОБА_2 було включено у договір забудови будинку АДРЕСА_1 та визнано за нею право на всі побудовані об»єкти ,що стверджується копією вказаного рішення суду (а.с. 9-10).

Також,у судовому засіданні було встановлено,що рішенням виконкому Ірпінської міської ради №150/1 від 15.06.2004р було дозволено оформити право власності на житловий будинок загальною площею 97,2 кв.м житловою площею 51,1 кв.м в АДРЕСА_1 за ОСОБА_2,що стверджується копією вказаного рішення виконкому (а.с. 7).На підставі вказаного рішення виконкому 30.06.2004р на ім.»я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на будинок (а.с. 8) та зареєстровано право власності на даний будинок за ОСОБА_2Наведені обставини справи стверджуються у судовому засіданні матеріалами цивільної справи №2-209/2009р,які були оглянуті у судовому засіданні.

03.09.2004р між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування житлового АДРЕСА_1,згідно якого ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках вказаний житловий будинок.Даний договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Ірпінської держнотконтори ОСОБА_9 та зареєстрований під № 1-3659.Наведені обставини справи стверджуються копією договору дарування (а.с.12) та не заперечуються сторонами по справі.

Також,у судовому засіданні було встановлено,що у лютому 2008р позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2,ОСОБА_3,ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування будинку та про визнання за ним права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна-будинку.У послідуючому ОСОБА_1 зменшив розмір позовних вимог та просив визнати недійсним договір дарування будинку від 03.09.2004р.Рішенням Ірпінського міського суду від 11.03.2009р позивачу у позові було відмовлено.Рішенням апеляційного суду Київської області від 07.07.2009р рішення Ірпінського міського суду від 11.03.2009р було скасовано.Ухвалою Верховного Суду України від 17.11.2010р рішення апеляційного суду Київської області від 07.07.2009р було скасовано,рішення Ірпінського міського суду від 11.03.2009р було залишено без змін.Наведені обставини справи стверджуються матеріалами цивільної справи №2-209/2009р,які були оглянуті у судовому засіданні.

Позивач просить визнати АДРЕСА_1 об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.. 22 КпШС України та відповідно до ст.. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.. 25 КпШС України та ст.. 62 СК України,якщо майно дружини,чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого із подружжя,воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності.

Позивачем не доведено у судовому засіданні,що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя,не було надано доказів тих обставин,що належний ОСОБА_2 будинок за час шлюбу істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого із подружжя.Як вбачається із матеріалів цивільної справи №2-209/2009р,які були оглянуті у судовому засіданні по даній справі була призначена судово-технічна експертиза для встановлення вартості будинку станом на 1966р,станом на час включення ОСОБА_2 у договір забудови відповідно до рішення народного суду м.Ірпеня,для визначення кошторисним шляхом вартості будинку станом на 1971р,на 03.09.2004р та із 03.09.2004р до 27.06.2008р.Однак,поскільки позивачем не були надані експерту додаткові матеріали та не було проведено оплату експертизи,то висновок експертизи не був наданий.

Під час розгляду даної справи позивачем не заявлялось клопотання про призначення відповідної експертизи,будь яких інших доказів на підтвердження тих фактів якої вартості був будинок станом на 1966р,станом на грудень 1971р,на 03.09.2004р позивач суду не надав.Покази свідка ОСОБА_10 у судовому засіданні суд не може прийняти до уваги,поскільки даний свідок не конкретизував які саме роботи по будівництву будинку проводив позивач та яка вартість цих робіт чи вкладу позивача у будівництво будинку за період перебування у шлюбі із ОСОБА_2Тому суд вважає необґрунтованими посилання позивача у позовній заяві на ті обставини,що істотне збільшення вартості об»єкту незавершеного будівництва з 1098крб у 1968р до 36258гр у 2004р відбулося внаслідок спільних трудових чи грошових затрат ОСОБА_1 та ОСОБА_2 або затрат ОСОБА_1

Крім того,суд враховує ту обставину,що при укладанні договору дарування житлового будинку ОСОБА_2 повідомила,що набула вищевказаний житловий будинок не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та у фактично-шлюбних відносинах,про що державним нотаріусом була зроблена відмітка у договорі і відповідачка ОСОБА_2 поставила свій підпис.Наведені обставини справи стверджуються у судовому засіданні матеріалами цивільної справи №2-209/2009р.

На дані обставини справи посилався суд у своєму рішенні від 11.03.2009р у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3,ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування будинку.

Тому суд відмовляє позивачу у позовних вимогах про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач згідно позову просить визнати недійсним свідоцтво про право власності від 30.06.2004р на АДРЕСА_1,яке було видано на ім.»я ОСОБА_2 з підстав,передбачених ст.. 215 ч 2 ЦК України.Представник позивача у судовому засіданні підтримавши позовні вимоги також просила визнати недійсним зазначене свідоцтво з підстав,передбачених ст. 215 ч 2 ЦК України.

Відповідно до ст.. 215 ч 2 ЦК України «Недійсним є правочин,якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається».

Відповідно до ст.. 16 ч 2 ЦК України «Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : визнання права,визнання правочину недійсним,припинення дії,яка порушує право,відновлення становища,яке існувало до порушення,примусове виконання обов»язку у натурі,зміна правовідношення,припинення правовідношення,відшкодування збитків та інші способі відшкодування майнової шкоди,відшкодування моральної шкоди,визнання незаконними рішення,дій чи бездіяльності органу державної влади,органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування,їхніх посадових і службових осіб».

Однак свідоцтво про право власності на житловий будинок не є правочином,він не має ознак правочину,визначених ст.. 202 ЦК України.Тому позовні вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло не є належним способом захисту порушеного права.

Статтею 21 ЦК України передбачено ,що «Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії,виданий органом державної влади,якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси».Однак, позивач при подачі позову до суду та його представник під час розгляду справи по суті у передбаченому законом порядку не уточнили підстави заявлених позовних вимог.

Крім того,свідоцтво про право власності на житло було видано на підставі рішення виконкому Ірпінської міської ради №150/1 від 15.06.2004р.Дане рішення виконкому у передбаченому законом порядку та строки не було оскаржено та не оскаржується на даний час.

З огляду на вищевикладені обставини справи,суд вважає позов позивача безпідставним та таким,що не підлягає до задоволення у повному обсязі.

На підставі ст.. 22 КпШС України,ст.62,65 СК України,ст.16,21 ЦК УКраїни керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 213-218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

ОСОБА_1 у позові відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Ірпінський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги на протязі 10 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

З мотивованим рішенням суду сторони зможуть ознайомитись 28.03.2012р.

Суддя: С. І. Оладько