Справа № 1309/3193/12 Головуючий у 1 інстанції: Мельничу О.Я.
Провадження № 22-ц/1390/6674/12 Доповідач в 2-й інстанції: Кіт І. Н.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2012 року

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Кота І.Н.

суддів: Каблака П.І., Крайник Н.П.

при секретарі: Гордій У.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 06 вересня 2012 року.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги , колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 06 вересня 2012 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до державного авіапідприємства «Львівські авіалінії «та Міністерства інфраструктури України про поновлення на роботі у посаді інженера-електроніка 1-ї категорії, з якої її було звільнено наказом № 32/к від 25.01.12р. за п.1 ст.40 КЗпП України, й стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованої заробітної плати та відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнуто з відповідача державного авіапідприємства «Львівські авіалінії «в користь позивача 11 284,88 грн. заборгованої їй заробітної плати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю і недоведеністю.

Рішення суду оскаржила позивач. В апеляційній скарзі покликається на його законність і необґрунтованість. Зокрема зазначає, що поза увагою і належною оцінкою з боку суду залишились доводи позивача про очевидну незаконність її звільнення з роботи, оскільки таке проведене належно не уповноваженою на це службовою особою, без дотримання гарантій визначених ст.ст.42, 49-2 КЗпП та одержання попередньої згоди на звільнення комітету профспілки діючої на підприємстві, членом якої є позивач.

Крім того, в порушення вимог ч.3 ст.40 КЗпП розірвання трудового договору мало місце під час тимчасової непрацездатності позивача. З огляду на очевидну незаконність звільнення та постійні затримки у виплаті заробітної плати, суд безпідставно відмовив у стягненні моральної шкоди.

Просить оскаржуване нею рішення районного суду скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову в повному його обсязі.

Перевіривши у межах доводів апеляційної скарги та пред`явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 3, 4, 11, 60, 61 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ним позовних вимог на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть учать у справі. При цьому, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог і заперечень, а обставини справи, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Наявною у справі копією чинного наказу державного органу управління в особі Міністерства інфраструктури України № 496 від 03.11.11р. та витягом із державного реєстру юридичних осіб (а.с. 24-25) беззаперечно встановлено факт проведення повної ліквідації ( без створення іншої юридичної особи-правонаступника ) державного авіапідприємства «Львівській авіалінії ». Цим же наказом головою ліквідаційної комісії призначено ОСОБА_2 з покладенням на нього обов`язку забезпечити звільнення працівників авіапідприємства.

Відповідно до положень ст.49-2 КЗпП України, позивача ОСОБА_1 18 листопада 11р. письмово під розписку персонально повідомлено за 2 місяці про наступне її вивільнення у зв`язку з ліквідацією підприємства ( а.с.31), з одночасним повідомленням про вивільнення усіх працівників авіапідприємства ( включаючи і позивача ) державної служби зайнятості ( а.с.36).

Таким чином очевидним є, що наказ про звільнення видано належно уповноваженою власником посадовою особою й таке проведено з дотриманням порядку та процедури встановленої п.1 ст.40 та ст. 49-2 КЗпП України, тому суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позову про поновлення на роботі й стягненні заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В цьому зв`язку, посилання апелянта на порушення встановлених законом гарантій та прав профспілок не заслуговують на увагу, скільки відповідно до положень ч.3 ст.40 КЗпП правило щодо заборони звільнення працівника під час його непрацездатності на випадки повної ліквідації підприємства не поширюється, а ч.1 ст.43-1 КЗпП у таких випадках власне допускає звільнення працівників без згоди виборного органу профспілкової організації.

Виходячи із беззаперечно встановленого у судовому засіданні факту заборгованості по виплаті належної позивачеві заробітної плати в розмірі 11 284, 88 грн. , який було визнано відповідачем, районний суд підставно стягнув на користь позивача зазначену суму.

Разом з тим, відмовляючи у стягненні моральної шкоди суд першої інстанції належно керувався положеннями ст. 237-1 КЗпП України та роз`ясненнями, що містяться у пунктах 3, 5. та п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами та доповненнями «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», щодо обов`язку доведення факту заподіяння з вини відповідача моральних страждань, які призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Таких доказів заподіяння шкоди позивачем не подано, а в судовому засіданні відповідно не було спростовано доводів відповідача, що несвоєчасна виплата заробітної плати працівникам мала місце не з його вини, а у зв`язку із тривалим проведенням державою реконструкції аеропорту, яка власне призвела до припинення виробничої діяльності, а в подальшому й до повної ліквідації відповідача, як суб`єкта господарської діяльності.

Оскільки суд першої інстанції вирішуючи спір, повно і всебічно з`ясував обставини справи й ухвалив законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів не знаходить підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 вересня 2012року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом 20-днів з часу набрання законної сили, шляхом подання на неї касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді :