Справа № 22-ц /2690/2260/2012 Головуючий 1 інстанції - Оксюта Т.Г.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2012 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Бабіч К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2011 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики,

встановила:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики на загальну суму 8 706 542 грн. 47 коп., посилаючись на невиконання відповідачем умов договору безпроцентної зворотної позики від 29.03.2010 року, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти (позику) в розмірі 5 600 000 грн. на строк до 29.03.2011 року.

З метою забезпечення вказаного позову представник позивача звернулась до суду із заявою, в якій просила накласти арешт на земельні ділянки, що належать на праві власності відповідачу ОСОБА_3

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 21.11.2011 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено .

Не погоджуючись з даною ухвалою, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також, що зазначені судом підстави для відмови у заяві не відповідають дійсності.

Сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник апелянта подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ящук Т.І., вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

В провадженні Солом'янського районного суду м. Києва знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка складається із : суми неповернутої позики в розмірі 5 600 000 грн., інфляційних нарахувань на суму 1 400 000 грн., 3% річних на суму 49 709 грн. 59 коп., пені у розмірі 256 832 грн. 88 коп., а також штрафу в розмірі 1 400 000 грн.

18.08.2011 року представник позивача звернувся з заявою про забезпечення позову, просив накласти арешт на земельні ділянки у кількості 5 ділянок , що належать відповідачу і знаходяться за адресою : с. Северинівка, Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області та мають кадастрові номери : НОМЕР_1 ; НОМЕР_2; НОМЕР_3; НОМЕР_4;

НОМЕР_5.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 18.08.2011 року в задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено. При цьому суд вказував на те, що порушуючи питання про накладення арешту на майно, представник позивача не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач може або намагається уникнути відповідальності або існує реальна загроза чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Крім того, до заяви про забезпечення позову додані копії державних актів на право власності на земельну ділянку, які були видані у 2006 році та які не можуть підтверджувати існування у відповідача права власності на вказані земельні ділянки на теперішній час, оскільки з 2006 року він мав можливість їх відчужити. Тому у суду відсутні докази того, що зазначені представником позивача земельні ділянки дійсно належать відповідачу на праві власності.

16.11.2011 року представник позивача ОСОБА_2 повторно звернулась із заявою про забезпечення позову, посилаючись, що існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду, оскільки відповідач може у будь-який час продати вказані земельні ділянки, а кошти за договором позики не повернути. Тому просила накласти арешт на земельні ділянки, які знаходяться у с. Северинівна, Копилівської сільської ради, Макарівського району Київської області, за кадастровими номерами : № НОМЕР_1 - ділянка, площею 3,8609 га ; № НОМЕР_2 - ділянка, площею 6,1950 га, ; №НОМЕР_3 - ділянка, площею 4,4689 га, № НОМЕР_4- ділянка, площею 3,7817 га, № НОМЕР_5 - ділянка, площею 3,5613 га.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 21.11.2011 року у задоволенні даної заяви було відмовлено. Відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заяву про забезпечення позову аналогічного змісту було вирішено судом 18.08.2011 року, про що постановлено ухвалу. В зв'язку з тим, що питання забезпечення позову у той же спосіб вже вирішено судом та на день постановления даної ухвали обставини справи не змінились, суд не вбачав підстав для задоволення заяви.

З даними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Статтею 152 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки в матеріалах справи відсутні достовірні докази належності відповідачу ОСОБА_3 на праві власності на даний період часу вищевказаних земельних ділянок (не завірені ксерокопії державних актів за 2006 рік не є такими доказами), а також не зазначено вартості земельних ділянок.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 312, 313-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити, а ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2011 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: