Номер провадження: 22-ц/1590/6364/12
Головуючий у першій інстанції Куриленко
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Колеснікова Г.Я.,

суддів Вадовської Л.М., Фадєєнко А.Ф.,

при секретарі Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», третя особа: ОСОБА_3 Мітушаєвич про визнання недійсним договору поруки,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2011р. ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом на підставі ст. 233 ЦК України, мотивуючи свої вимоги тим, що оскаржуваний правочин вчинений нею 20 липня 2007р. через тиск на неї працівників банку, які ввели її в оману щодо правової природи договору поруки, під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2012 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Встановлено, що 20.07.2007р. між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_2 Аваль», правонаступником якого є відповідач, було укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_1 поручилася перед відповідачем за виконання ОСОБА_3 його грошових зобовязань перед банком за укладеним між ними кредитним договором від 20.07.2007р. № 014/79729/85/78577 (далі кредитний договір) на суму 66584 доларів США (а.с.4).

Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2010р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2011р. з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 стягнуто солідарно на користь ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 693 606 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, що укладений договір не відповідав її внутрішній волі та був вчинений під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, погрозах та обману.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком, так як він відповідає встановленим обставинам, наданим доказам та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.3, 5 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Позивачем заявлені вимоги про визнання недійсним договору поруки, який укладений 20 липня 2007р., на підставі ст. 233 ЦК України, і саме ці вимоги вирішив суд.

Відповідно до розяснень, які містяться у абзаці 2 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особа (фізична чи юридична) має вчиняти правочин під впливом тяжкої обставини добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Таким чином, зазначені обставини (помилка, обман, насильство) є самостійними підставами для визнання правочину недійсним (ст. ст.229, 230, 231 ЦК України), та не можуть бути підставою для задоволення позову, заявленого на підставі ст..233 ЦК України.

Із копії договору про надання інформаційно-посередницьких послуг від 15 червня 2007р., в якій позивачка приховала від суду розмір їх вартості, вбачаться, що приватний підприємець ОСОБА_1 зобовязалась надати ОСОБА_3 вказані послуги щодо земельної ділянки, розташованої в с. Малодолинське по вул. Зеленій, 99 (а.с.6).

Сам по собі факт знаходження субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 у договірних відносинах з ОСОБА_3, не може розцінюватися судом тяжкою обставиною, вчиненою фізичною особою на вкрай невигідних умовах.

Посилання на те, що позивачка не отримала кошти за підписання нею договору поруки, відповідно до умов якого поручилася за незнайому їй людину, тобто уклала невигідний для себе правочин, не свідчать про недійсність такого правочину.

Законодавством не передбачено, що поручитель повинен отримувати матеріальну вигоду, поручаючись за виконання зобовязань іншою особою.

Доводи скарги з приводу вчинення обману з боку працівників банку, які ввели її в оману щодо можливих негативних наслідків, у разі невиконання ОСОБА_3 своїх боргових зобовязань є надуманими.

Положення п.п.1.2., 1.5.1., 3.1. договору поруки, який добровільно підписаний ОСОБА_1, визначено, що поручитель:

-на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед банком відповідати по борговим зобовязанням ОСОБА_3;

-ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступити поручителем за борговими зобовязаннями;

-у випадку невиконання або неналежного виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань по кредитному договору несе разом з боржником солідарну відповідальність перед банком за виконання боргових зобовязань в повному обсязі (а.с.4-5).

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_1 є приватним підприємцем, який надає інформаційно-посередницькі послуги на ринку нерухомості та укладає з клієнтами підготовлені нею договора, в яких містяться посилання на норми цивільного права.

Тому доводи апелянта про свою правову необізнаність та нерозуміння негативних наслідків для поручителя у разі невиконання позичальником своїх зобовязань суд до уваги не приймає.

Не містять матеріали справи й доказів, що договір поруки підписано позивачкою під впливом погроз чи іншого психологічного тиску з боку банку.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_1 до теперішнього часу (майже пять років) не зверталася до правоохоронних органів з приводу незаконних дій працівників банку, а до судових органів звернулася із зазначеним позовом лише після набрання чинності рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2010р. про стягнення з неї, ОСОБА_3 та інших заборгованості за кредитним договором.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову з підстав зазначених у позові, так як обставини на які посилалась позивачка не підтверджені належними доказами.

Рішення ухвалено без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2012 року залишити без зміни.

Ухвала колегії суддів набирає чинності з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_5