У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.,

суддів: Панасенкова В.О.,

ОСОБА_1,

при секретарі: Сенчук А.О.

розглянувши у відкритому судовомому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2011 року, за позовом Публічного акціонерного товаривства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товаривства «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними,-

в с т а н о в и л а:

15 червня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Мотивуючи це тим, що 27 квітня 2007 року за договором про надання споживчого кредиту №0 позивач надав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 49 300 доларів США, строком до 27 квітня 2017 року, останній в свою чергу зобовязався використовувати кредит на зазначені в договорі цілі і забезпечити повернення отриманого кредиту і сплату нарахованих процентів, комісій у встановлені договором терміни. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_3 27 квітня 2007 року було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру №87 у будинку №№ по вул. Марсельська, у м. Одесі.

Крім того, між позивачем та ОСОБА_4 27 квітня 2007 року було укладено договір поруки №111341 щодо виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору.

Однак, відповідачами у встановлені Договором строки повернення наданого кредиту (основної суми) та терміни сплати відсотків за кредит не дотримуються, внаслідок чого станом на 27 травня 2010 року загальний розмір заборгованості склав 486 028,95 гривень, з яких: сума заборгованості за основною сумою кредиту 345 119, 47 гривень, сума заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 113 693,90 гривень, сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 10 997,20 гривень, сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 16 218,38 гривень. Вищевказану заборгованість позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Не погодившись із заявленими позовними вимогами, 31 січня 2011 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання договорів недійсним. Обґрунтовуючи це тим, що відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України кредитний договір є недійсним, оскільки укладений особами, що не мали право здійснювати відповідний вид діяльності, адже у сторін договору на момент його укладення була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка передбачена пп. «в» ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» і яка б дозволяла надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті. За кредитним договором кошти передавались у іноземній валюті, а саме в доларах США, тому така операція, на думку ОСОБА_3, є незаконною. Посилаючись на викладені обставини позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсним кредитний договір №0 від 27 квітня 2007 року та договір поруки №111341 від 27 квітня 2007 року.

В судовому засіданні представник ПАТ «УкрСиббанк» свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги просив залишити без задоволення.

Представник ОСОБА_4 просив відмовити у задоволені позову ПАТ «УкрСиббанка» та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2011 року позов ПАТ «Укрсиббанк» задоволено, у задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі, мотивуючи це тим, що рішення прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання сторони по справі не з'явилися, але про розгляд справи вони сповіщалися належним чином, документи підтверджуючі поважність причини неявки до суду сторін надано не було. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором про надання споживчого кредиту від 27 квітня 2007 року позивач надав ОСОБА_3 кредит в сумі 49 300 доларів США строком до 27 квітня 2017 року. Між позивачем та ОСОБА_3 27 квітня 2007 року було укладено іпотечний договір, відповідно до якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також між позивачем та ОСОБА_4 27 квітня 2007 року було укладено договір поруки №111341 щодо виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору.

Однак, через невиконання відповідачами своїх зобовязань за договором про надання споживчого кредиту станом на 27 травня 2010 року загальний розмір заборгованості відповідачів перед позивачем становить 486 028,95 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ станом на зазначену дату становить 61 325,48 доларів США.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до ч.1,2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Враховуючи викладене відповідачам 23 лютого 2010 року рекомендованою кореспонденцією було направлено письмову вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати за кредит у повному обсязі. В підтверження цього факту є опис вкладення у рекомендований лист з штампом почтового відділення про прийняття листа-вимоги до відправки ( а.с. 35-37).

Згідно ч.1. ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Частиною 4 цієї ж статті встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

З договору поруки вбачається, що строк виконання зобовязання за кредитним договором закінчувався 27 квітня 2017 року (а.с. 34). Тому суд вважає, що поручитель не звільняється від свого обовязку відповідати як солідарний боржник за зобовязанням кредитора.

Однак, ОСОБА_3В, та ОСОБА_4А, договірні зобовязання не виконуються, кошти у встановлені строки до банку не надходять, отже за таких обставин судова колегія вважає, що місцевий суд обґрунтовано задовольнив первісний позов.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції посилається на те, що відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках,порядку та на умовах, встановлених законом.

Відносини сторін за кредитними договорами, умови яких передбачають надання та повернення кредиту в іноземній валюті є валютною операцією у розумінні п.2 ч.1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», де зазначено, що це є «операції, повязані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, відповідно до положень вище вказаного закону банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті.

озглядаючи справу, суд першої інстанції вірно послався на норми закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, перевірив усі докази по справі та зробив вірний висновок про задоволення вимог позивача за первісним позовом та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Доводи ОСОБА_2 у апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню не заслуговують на увагу, оскільки наведені доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи, оскільки позичальник та його поручитель належним чином прийняті на себе зобовязання по договору не виконують, що є порушенням норм закону України «Про банки та банківську діяльність», Цивільного Кодексу України та умов кредитного договору.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу, дав належу оцінку наданим доказам, постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 303,307 ч.1 п.1, 308,313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити, рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 14 листопада 2011 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір за розгляд справи 1 609 грн. 50 коп. на розрахунковий рахунок: Отримувач: ГУ ДКУ в Одеській області; Код ; МФО 828011; Банк отримувач: ГУ ДКУ в Одеській області; Р/р 007.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справа протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_5

ОСОБА_1