Справа № 226/5175/12 Провадження № 22-ц/0290/3110/2012Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 48 Доповідач: Медяний В. М.

Р І Ш Е Н Н Я
Апеляційного суду Вінницької області
від 05 листопада 2012 року
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:
Головуючого: судді Медяного В.М.,
Суддів : Мартьянової Л.І., Пащенко Л.В.,
при секретарі : Агеєвій Г.В.,
за участю сторін у справі: позивача ОСОБА_2 та її представника
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дітей та дружини,
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 вересня 2012 року, -
У серпні 2012 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі двох тисяч гривень та дружини в розмірі однієї тисячі гривень. Посилається на те, що з відповідачем перебувала в шлюбі з 24.04.2004 року, який було розірвано згідно рішення суду від 28.05.2012 року. Від даного шлюбу мають двох доньок: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак, відповідач ухиляється від утримання дітей, матеріальної допомоги добровільно не надає. На даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, інших доходів у неї не має. Посилається на те, що вона являється особою, яка потребує матеріальної допомоги, оскільки її доходи не забезпечують прожиткового мінімуму для утримання дітей, встановленого чинним законодавством. У звязку з чим, вона була вимушена звернутися з даним позовом до суду.
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 вересня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 в твердій грошовій сумі по 300 грн. на кожну дитину, починаючи з 10.08.2012 року і до їх повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції від 24 вересня 2012 року змінити та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення позивача у справі та її представника, що зявилися до суду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобовязана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1 п.п. 1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що 24 квітня 2004 року між сторонами укладено шлюб, який розірвано 28 травня 2012 року за рішенням суду. Від шлюбу подружжя має доньок ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, які знаходяться на утриманні матері, що підтверджено довідкою Тульчинської міської ради №2453 від 10.08.2012 року.

Таким чином, враховуючи норми статей 180-182, 184 СК України, суд першої інстанції вважав, що в порушення вимог ст.58-60 ЦПК України позивач не надала суду належних, допустимих та переконливих доказів на підтвердження вказаних нею обставин, що відповідач в змозі сплачувати аліменти у вказаному нею розмірі, що такий розмір є необхідним і достатнім для утримання їх спільних дітей, також не надала жодних розрахунків щодо визначення розміру аліментів і не вказала з яких засад вона виходила вказуючи зазначений нею розмір аліментів, що при цьому враховувала. В судовому засіданні не встановлено даних про заробітки відповідача.

Також посилання відповідача та його представника на те, що ОСОБА_5 було передано належну йому частку у майні згідно ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2012 року про затвердження мирової угоди у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про розподіл спільного майна подружжя в рахунок аліментів судом прийнято до уваги не було, оскільки припинення права на аліменти не було здійснено відповідно до ст.190 СК України.

Встановлено, що батьки повинні утримувати своїх дітей, а тому суд враховуючи те, що відповідач ніде не працює, постійного заробітку немає, у звязку з чим не має змоги сплачувати аліменти на утримання доньок в частках від заробітку, вважає, що з нього слід стягнути аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісяця на кожну доньку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.80, ч.ч.2,4 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка-батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ніде не працює та згідно довідки №2321 від 21.09.2012 року в Тульчинському районі центрі зайнятості не зареєстрований. Належних та допустимих доказів наявності офіційного заробітку (доходу) відповідача суду надано не було.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу на утримання дружини через відсутність офіційного доходу, а тому позов в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку задоволенню не підлягає.

Також, суд першої інстанції прийшов до висновку за необхідне частково задовольнити позов та стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 в твердій грошовій сумі по 300 грн. на кожну дитину, починаючи з дня подачі позову до суду і до їх повноліття.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції неповно зясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, не вірно застосовані норми матеріального права, а доводи апеляційної скарги дають підстави вважати, що висновки суду не повністю відповідають обставинам справи та дають достатні підстави для зміни рішення суду.

Згідно ч.1 ст.51 Конституції України батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобовязані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», згідно з якими відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Так, згідно ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч.ч.8,9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Перевіряючи доводи ОСОБА_4 щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, суд першої інстанції належним чином врахував положення ч.1 ст.184 СК України щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, як у разі наявності нерегулярного, мінливого доходу платника.

Статтею 12 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік»за №4282-IV від 22.12.2011 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років на момент звернення з позовом до суду з 1 липня 2012 року встановлено в розмірі 917 гривень.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, згідно довідки виданої ОСОБА_4 Тульчинською міською радою за №2453 від 10.08.2012 року, що на її утриманні знаходяться діти: дочка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7 та дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с.9).

Відповідно до довідки за №46-02-01-1178, виданої Вінницьким регіональним управлінням ПАТ КБ «Надра»від 12.03.2012 року ОСОБА_4 з 19.01.2011 р. по 14.09.2013 р. знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років (а.с.8).

З довідки за №2321 наданої Тульчинським районним центром зайнятості 21.09.2012 року вбачається, що ОСОБА_5 не зареєстрований в Тульчинському районному центрі зайнятості (а.с.19).

З пояснень, наданих відповідачем ОСОБА_5 в суді першої інстанції вбачається, що постійного офіційного місця роботи він не має, однак тимчасово працював у Росії.

Відповідно до вимог ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязанні добросовісно здійснювати свої права виконувати процесуальні обовязки. Тому є безпідставним та необґрунтованим посилання відповідача на довідку МСЕК за №053021 від 14.03.2006 року щодо встановленої третьої групи інвалідності його матері ОСОБА_10, а також без підпису посадової особи довідки виданої виконкомом Кирнасівської селищної ради Тульчинського району Вінницької області про те, що його рідна сестра ОСОБА_11 є інвалідом другої групи, оскільки зазначені довідки не містять відомостей про те, що на його утриманні, як платника аліментів знаходяться мати та сестра.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_5 не надав суду першої інстанції доказів, що він за своїм майновим станом не може сплачувати аліменти на утримання своїх двох малолітніх дітей.

Однак, відсутність наявних та допустимих доказів наявності у відповідача доходів свідчить про його неспроможність сплачувати одночасно аліменти як на утримання дітей, так і на утримання дружини.

У відповідності до вимог ч. ч. 2, 4 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу

Згідно ч.2 ст.80 СК України розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст.18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання ОСОБА_4, між сторонами у справі немає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням вимог встановлених ст.ст.80, 84 СК України прийшов до правильного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в частині стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідач має нормальний стан здоровя, являється працездатною особою молодого віку (1982 р.н.), не перебуває на обліку в службі зайнятості населення. Доказів, які б свідчили про те, що за станом свого здоровя він не може працювати, та про наявність на його утриманні інших осіб відповідач суду також не надав належних доказів, а тому має всі можливості матеріально утримувати своїх двох малолітніх дітей, що є його обовязком закріпленим в Конституції України та Сімейному кодексі України.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що позивачкою в повній мірі доведені ті обставини, що відповідач має мінливий та нерегулярний дохід.

Разом з тим, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про те, що при визначенні розміру аліментів суд першої інстанції не в повній мірі зясував та не врахував обставини, передбачені ст. 182 СК України, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а тому їх розмір слід збільшити.

Колегія суддів вважає, що позивачка не довела ті обставини, що відповідач має можливість сплачувати аліменти як на її утримання, так і на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що рішення місцевого суду слід змінити.

Частиною 3 ст.88 ЦПК України визначено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_4, яка також є апелянтом, відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»звільнена від сплати судового збору, а тому колегія суддів також прийшла до висновку про його стягнення з відповідача ОСОБА_6

Крім того, згідно роз'яснень, викладених в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" суд відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України розяснює сторонам їх відповідальність за прострочення сплати аліментів.

Також, визначення розміру аліментів у твердому грошовому розмірі не позбавляє відповідача права звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів відповідно до ст.192 СК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.4, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 24 вересня 2012 року змінити.

Стягувати з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_9, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_10, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_11, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_12, непрацюючого, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_13, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_14, аліменти на утримання двох малолітніх дітей доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі по 500 (пятсот) гривень на кожну дитину, щомісячно, починаючи від дня предявлення позову, тобто з 10 серпня 2012 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в розмірі 178, 82 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:підпис. ОСОБА_12

Судді:підписи. ОСОБА_13

ОСОБА_14

З оригіналом вірно.

Суддя :