Справа №1503/2306/12
Провадження № 2/1503/990/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.05.2012 року

Балтський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді БОДАШКО Л.І.,

при секретарі ТИХОНОВІЙ Н.І.,

представника позивачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним і визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями,

в с т а н о в и в :

Позивачі в позовній заяві стверджують, що в с. Білине Балтського району Одеської області по вул. Привокзальній № 18, на земельній ділянці площею 3000, 1/ 5 якого належала ОСОБА_2, 1/5 частина ОСОБА_3 і 3/5 частини ОСОБА_5 13.10.2010 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_4 свою частину будинку, про що уклали між собою договір купівлі-продажу, який не посвідчили нотаріально, оскільки нотаріус відмовила в цьому, посилаючись на відсутність кадастрового номеру земельної ділянки, на який розташований будинок, а отримувати цей номер ОСОБА_5 відмовився, в подальшому відмовився від оформлення договору належним чином. ОСОБА_4 в свою чергу 08.02.2012 року продала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїх 3/5 частини будинку в рівних частках і теж по тій самій причині не посвідчила договір купівлі-продажу у нотаріуса, що вимушує позивачів звернутися до суду з вимогою про визнання за ними права власності на 3/ 5 частини будинку в рівних частках.

В судовому засіданні представник позивачів позов підтримав і просив визнати договори купівлі-продажу дійсними та визнати за позивачами право власності на 3/5 частини житлового будинку в рівних частках, тобто по 3/10 частини за кожним.

Представник відповідача позов визнав і не заперечує проти визнання за позивачами права власності за кожним по 3/10 частинам вищевказаного житлового будинку, оскільки 3/5 частин будинку належали спочатку ОСОБА_5, який продав ОСОБА_4, а та в свою чергу ці 3/5 частини продала позивачам. Відповідачі відмовилися отримувати кадастровий номер земельної ділянки, оскільки вже будинок продали і виїхали за межі Одеської області.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Як представник позивачів, так і представник відповідача погоджується на винесення судом заочного рішення у звязку з неявкою в судове засідання відповідача ОСОБА_5

Заслухавши вимоги представника позивачів, представника відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити їх вимоги у повному обсязі у звязку з наступним.

Житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в с. Білине Балтського району Одеської області по вул. Привокзальній № 18, на земельній ділянці площею 3000, належав - 1/ 5 - ОСОБА_2, 1/5 частина ОСОБА_3 і 3/5 частини ОСОБА_5, що підтверджується договором дарування серії ВВЕ № 626167 від 27.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області, реєстр № 1724 та договором дарування серії АВЕ № 214790 від 18.11.1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області, реєстр № 1820.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу своїх 3/5 частин житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в с. Білине Балтського району Одеської області по вул. Привокзальній № 18, на земельній ділянці площею 3000 від 13.10.2010 року, згідно якого відповідач продав, а ОСОБА_4 купила вищевказану частину будинку за 2,5 тис. доларів США.

Відповідно до розписки, написаної відповідачем ОСОБА_5, він отримав від позивача вищевказану суму грошей і взяв зобовязання оформити угоду належним чином.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 08.02.2012 року продала 3/5 частин вищевказаного будинку в рівних частках, тобто по 3/10 частинам ОСОБА_2 і ОСОБА_3, про що свідчить договір купівлі-продажу, укладений між ними 08.02.2012 року і згідно розписки від 08.02.2012 року позивачі сплатили ОСОБА_6 по 1,5 тис. доларів США, а всього 3 тис. доларів США і взяли зобовязання оформити угоду належним чином, чого не зробили, ухилилися від виконання свого зобовязання.

Згідно рекомендацій викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Судом зясовано, що відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі ухилилися від нотаріального посвідчення договору, про що повідомили їх представники в судовому засіданні, які вказали, що наміру зявитися до нотаріуса у відповідачів для посвідчення договорів не має, тому втрачена можливість посвідчення вищевказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку не має.

Відповідно до ч.2 ст.210 ЦК України, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Такого закону досі не має. Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не є законом.

Відповідно до ч.4 ст.4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу (ч.4 ст.8 ЦПК України).

За таких обставин, Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не може бути застосований судом.

Між тим, як встановлено ч.9 ст.8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Таким чином, відсутність закону, яким би було визначено перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів (ч.2 ст.210 ЦК України) не є підставою для відмови у позові.

У ст.8 ЦК України також зазначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 ч.2 ст.220 ЦК України та визнати дійсними договори купівлі-продажу, укладені 13.10.2010 року і 08.02.2012 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також між ОСОБА_5 і ОСОБА_4.

Що ж стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, а ч.4 ст.334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, але, як вже було встановлено, виконати вимоги закону щодо державної реєстрації договору неможливо, у наслідок відсутності відповідного закону.

За таких обставин, враховуючи положення ст.8 ЦК України, ч.ч.8, 9 ст.8 ЦПК України, суд вважає, що право власності у позивача виникає з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання дійсними договорів купівлі-продажу, укладених 13.10.2010 року і 08.02.2012 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 (ч.3 ст.334 ЦК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210,212,220,334,640 ЦК України, ст.ст.10,11,214,215,223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Визнати такою, що відбулася і дійсною угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в с. Білине Балтського району Одеської області по вул. Привокзальній № 18, на земельній ділянці площею 3000 між ОСОБА_5 і ОСОБА_4 , укладений 13 жовтня 2010 року, а також між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4, укладений 08 лютого 2012 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/10 частини вищевказаного житлового будинку, позначеного на схематичному плані під літ. А, загальною площею 52,3 кв. м, житловою площею 27,0 кв. м, з господарськими будівлями, а саме : веранди літ. а, сіней літ. а 1, сараю літ. Б, льоху літ. Б 1, сараю(бані) літ. В, сараю літ. Г, навісу літ. Д, літньої кухні літ. Е, сараю літ. Ж, льоху літ. К, огородження № 1, які раніше належали ОСОБА_5 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 3/10 частини вищевказаного житлового будинку, позначеного на схематичному плані під літ. А, загальною площею 52,3 кв. м, житловою площею 27,0 кв. м, з господарськими будівлями, а саме : веранди літ. а, сіней літ. а 1, сараю літ. Б, льоху літ. Б 1, сараю(бані) літ. В, сараю літ. Г, навісу літ. Д, літньої кухні літ. Е, сараю літ. Ж, льоху літ. К, огородження № 1, які раніше належали ОСОБА_5.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Балтський районний суд в 10-денний строк з дня отримання сторонами рішення суду.

С У Д Д Я