Справа № 2-299/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2012 року року Подільський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Захарчук С.С.

при секретарі - Власенко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_5, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Зазначав, що 24 січня 2010 року помер його батько ОСОБА_6

За життя ОСОБА_6 був власником квартири АДРЕСА_1.

16 травня 2007 року померлим було складно заповіт, відповідно до якого останній заповів зазначену квартиру йому та ОСОБА_4

Після смерті ОСОБА_6 йому стало відомо, що перебуваючи в лікарні 20 січня 2010 року останній склав заповіт, відповідно до якого його частка була зменшена.

Відповідно до медичних документів хворий перебував у такому стані, що не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Посилаючись на те, що волевиявлення ОСОБА_6 при складанні заповіту 20 січня 2010 року не було вільним, оскільки він не міг усвідомлювати значення своїх дій, і не відповідало його волі, просив визнати заповіт від 20 січня 2010 року, складений ОСОБА_6 недійсним.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позов з викладених у ньому підстав та просила позов задовольнити у повному обсязі.

Представники ОСОБА_2 і ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечили, просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, пославшись на те, що волевиявлення ОСОБА_6 при складанні заповіту 20 січня 2010 року було вільним і відповідало його волі та за станом свого здоровя він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом установлено, 24 січня 2010 року ОСОБА_6 помер (а.с. 7).

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6 (а.с. 9).

20 січня 2010 року о 16 год. 10 хв. ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого заповів належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 наступним чином: ОСОБА_2 1/2 частини квартири, ОСОБА_2 1/6 частини квартири, ОСОБА_4 1/6 частини квартири, ОСОБА_1 1/6 частини квартири (а.с. 20).

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 58-59 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими.

Згідно з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 30 березня 2011 року ОСОБА_6 за своїм психічним станом на час узгодження та підписання ним заповіту 20 січня 2010 року з 8 год. 50 хв. до 17 год. 00 хв. страждав синдромом порушеної свідомості на тлі органічного ураження головного мозку судинного ґенезу і хвороби Паркінсона і за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 125-129).

Згідно письмових пояснень директора Центру СПЕ ОСОБА_7 та судового експерта ОСОБА_8, яка надаючи пояснення у судовому засіданні підтримала висновок у повному обсязі, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи не був підписаний експертом ОСОБА_8 з технічних причин (а.с. 55, 57, 88 т.2).

Як пояснили у судовому засіданні судові експерти, які складали висновок, саме синдром порушеної свідомості ОСОБА_6 позбавляв останнього розуміти значення своїх дій при складанні заповіту 20 січня 2010 року.

Крім того, з медичної карти стаціонарного хворого - ОСОБА_6 вбачається, що 20 січня 2010 року о 8 год. 50 хв. стан хворого залишається тяжким, свідомість порушена: сопор; о 15 год. 45 хв. стан хворого погіршився, при спробі відвезти хворого на УЗД хворий у глибокому сні, не реагує на подразники; через 30 хв. стан хворого дещо покращився. При огляді хворий реагує на подразники: відкриває очі, однак, не відповідає на запитання; о 21 год. 00 хв. стан хворого важкий стабільний, хворий залишається заторможеним (а.с. 101-104).

Виходячи з наведеного та враховуючи те, що заповіт був складений ОСОБА_6 20 січня 2010 року о 16 год. 10 хв., у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що підтверджується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, поясненнями судових експертів, медичною картою стаціонарного хворого, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Одночасно суд не приймає до уваги покази свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, оскільки їх свідчення не можуть бути допустимими доказами, які визначають психічний стан померлого на момент вчинення правочину.

Керуючись ст. ст. 225, 1233, 1257 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60, 145, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_5, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт від 20 січня 2010 року, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ Захарчук С. С.