Справа № 2-4177/11 Провадження № 22-ц/0290/518/2012Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 27 Доповідач: Стадник І. М.

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2012 року місто Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Голоти Л.О.,

при секретарі Яблонській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 грудня 2011 року в справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк»до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

Акціонерне товариство «УкрСиббанк»звернулося в районний суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 16 липня 2007 року між АТ «УкрСиббанк»та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №0, згідно з умовами якого останній отримав кредит в іноземній валюті в розмірі 31000 доларів США до 14 липня 2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12,50% річних, та зі сплатою платежів відповідно до графіка, що додається до договору.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобовязань за даним договором між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 16 липня 2007 року було укладено два договори поруки №127471 і №127470 відповідно, згідно з якими відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зобовязувалися відповідати за виконання позичальником відповідачем ОСОБА_2 своїх зобовязань за вищевказаним кредитним договором.

Через неналежне виконання позичальником взятих на себе зобовязань виникла прострочена заборгованість в сумі 236901,65 грн., яку банк просив стягнути з солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 грудня 2011 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк»заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 16 липня 2007 року в розмірі 235680,46 грн., що складається з 219419,48 грн. заборгованість за кредитом, 15163,07 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1097,91 грн. пеня. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 судові витрати в сумі 1820 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник ПАТ «УкрСиббанк»подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги підтримав і просив задовольнити на умовах, викладених у ній. Пояснив, що банк погоджується із визначеним судом розміром заборгованості за кредитом, в тому числі заборгованістю по несплаченому тілу кредиту, відсотках за користування ним і пені, проте наполягає на стягненні передбаченої договором неустойки в сумі 500 грн., а також на солідарному стягненні сум заборгованості як з позичальника, так і з поручителів.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 проти вимог апеляційної скарги заперечує, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке на його думку є законним і обґрунтованим.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_4, повідомлені в установленому порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не зявилися, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не є перешкодою для апеляційного розгляду справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору про надання споживчого кредиту №0 від 16 липня 2007 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 12,50% річних з кінцевим строком повернення 14 липня 2028 року.

Відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконував зобовязання відповідно до укладеного договору і заборгованість за кредитом відповідно до наявної в матеріалах справи довідки-розрахунку станом на 29 липня 2011 року становила: 219419,48 грн. (а не 220140,67 грн. як зазначено в позовній заяві); 15163,07 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1097,91 грн. пеня, 500 грн. неустойка. Загальна сума боргу за кредитним договором складає 236180,46 грн.

Крім того, в забезпечення виконання зобовязань за договором про надання споживчого кредиту від 16 липня 2007 року між АТ «УкрСиббанк»з одного боку, та ОСОБА_3, ОСОБА_4 з другого боку, було укладено договори поруки за №127471 і №127470 відповідно. За умовами договорів кожен з поручителів: ОСОБА_3, ОСОБА_4 зобовязалися відповідати як солідарні боржники перед позивачем в повному обсязі, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Суд першої інстанції вірно зясував обставини справи і встановив правовідносини, що випливають з них і прийшов до висновку, що вони врегульовані ст. 526, 530, 546, 549, 551, 553-554, 610-611, 625, 629, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України.

Відповідно до ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика»глави 71 ЦК України. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Статтями 526, 530 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню з у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 546, 549 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, іншими видами забезпечення. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про порушення позичальником ОСОБА_2 своїх зобовязань за договором про надання споживчого кредиту та необхідність стягнення з нього заборгованості.

Разом з тим, відмовляючи в солідарному з позичальником стягненні заборгованості за кредитним договором з поручителів, суд неправильно застосував матеріальний закон, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, за договором поруки (ст. 553 ЦПК України) поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Частиною 3 ст. 553 ЦК України встановлено, що поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України, згідно з якою у разі порушення боржником зобовязання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Зі змісту вказаної норми вбачається можливим встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобовязання з боку декількох осіб. Однак така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч. 3 ст. 554 ЦК України). Лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником і солідарно між собою.

Разом з тим, законом не заборонено укладення й кількох договорів поруки на виконання того самого зобовязання, але в цьому випадку ч. 3 ст. 554 ЦК України застосована бути не може. Поручителі не несуть у такому разі солідарної відповідальності між собою, оскільки не можна вважати поруку їхньою спільною. За таких обставин кредитор має право предявити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобовязання не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

Навівши відповідні норми закону в рішенні, суд першої інстанції неправильно їх витлумачив та прийшов до хибного висновку про неможливість солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором не лише з позичальника спільно з обома поручителями, а й солідарно з позичальника окремо з кожним з поручителів.

Укладення двох окремих договорів поруки не виключає можливості стягнення заборгованості за основним зобовязанням солідарно з боржника і з кожного з поручителів окремо, а лише унеможливлює солідарний обовязок перед кредитором двох поручителів, які не давали поруку спільно, тобто у разі виконання солідарного з боржником обовязку одним з поручителів, він не матиме права звернутися до поручителя за іншим договором поруки як кредитор у розмірі частини обовязку, що виконана ним.

Відповідно до договорів поруки №127471 і №127470 від 16 липня 2007 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4, окремо один від одного, зобовязалися солідарно з ОСОБА_2 відповідати перед кредитором за виконання ним своїх зобовязань.

Основне зобовязання боржником належним чином не виконувалося, а тому банк відповідно до умов договору звертався до поручителів за виконанням ними своїх зобовязань за договорами поруки.

Вищевикладене є підставою для задоволення вимог позивача шляхом стягнення суми заборгованості солідарно з боржника з кожним з поручителів окремо, проте без зазначення про те, що солідарним є обовязок обох поручителів перед кредитором.

Задоволення вимог позивача в цій частині не буде порушенням принципу диспозитивності, закріпленого ст. 11 ЦПК України, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки позивачем заявлено вимогу про солідарне стягнення заборгованості як з позичальника, так і спільно з ним (а також спільно між собою) з обох поручителів, рішення суду не виходить за обраний позивачем спосіб захисту і межі позовних вимог.

Неправильне застосування норм матеріального права відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення в цій частині.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність відмови суду в стягненні неустойки в розмірі 500 грн. за порушення умов договору, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3).

Пунктом 4.3 договору про надання споживчого кредиту передбачено, що відповідно до вимог законодавства України, зокрема ст. 611 ЦК України позичальник, який порушив будь-яке із своїх зобовязань, що передбачені пунктом 3.5.2 цього договору, зобовязаний сплатити неустойку за таке порушення у розмірі 500 (пятсот) гривень.

В свою чергу п. 3.5.2 передбачено, що протягом строку дії цього договору починальник зобовязується належним чином виконувати умови цього договору та вимоги банку, щодо реалізації останнім своїх прав; письмово повідомити банк про зміну будь-яких даних щодо особи позичальника, зазначених далі в цьому пункті договору, та повідомляти банк про виникнення будь-яких інших обставин, які можуть вплинути на виконання позичальником зобовязань за цим договором в триденний строк з моменту виникнення таких змін і в цей же строк надати до банку відповідні документи, що підтверджують такі зміни.

Як випливає з позовної заяви та пояснень представника позивача, єдиним порушенням умов договору, що його допустив позичальник, є порушення строків виконання ним своїх зобовязань (графіка погашення кредиту).

Проте за це порушення він вже притягнений до цивільно-правової відповідальності у виді стягнення пені на підставі п. 4.1 договору.

Тому суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позову в цій частині у звязку з неможливістю одночасного застосування подвійної юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У звязку із зміною рішення суд першої інстанції апеляційний суд відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України відповідним чином змінює розподіл судових витрат та приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів в рівних частках понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат: судового збору в розмірі 2550 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн., а всього 2670 грн.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 грудня 2011 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк»заборгованості за договором про надання споживчого кредиту змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а також солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на користь АТ «УкрСиббанк»заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 16 липня 2007 року у розмірі 235680,46 грн. (двісті тридцять пять тисяч шістсот вісімдесят гривень 46 коп.). з яких: 219419,48 грн. заборгованість за кредитом, 15163,07 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 1097,91 грн. пеня.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь АТ «УкрСиббанк»судові витрати по справі в розмірі 890 грн. з кожного.

В решті рішення Ленінського районного суду м. Вінниці залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ.

Головуючий: (Підпис) ОСОБА_8
Судді: (Підпис) (Підпис)ОСОБА_9 ОСОБА_10
«З оригіналом вірно» Суддя апеляційного суду ОСОБА_8