Октябрський районний суд м.Полтави
РІШЕННЯ

Іменем України

12 червня 2012 року.

Октябрський районний суд м.Полтави в складі:

Головуючої судді Сороки K.M.

При секретарі Кучарській Т.Є.

Розглянувшиу відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Полтавської обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» за участю третіх осіб ОСОБА_3, Нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання кредитного договору та договорів забезпечення недійсними, повернення надлишково сплачених сум,зобов»язання нотаріуса вичнити певні дії,-

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 в березні 2012 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «ОСОБА_2 Аваль в особі Полтавської дирекції ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» про визнання кредитного договору та договорів забезпечення недійсними,повернення надлишково сплачених сум та зобов»язання нотаріуса вичнити певні дії, посилаючись на те, що 17.09.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №014/2879/73/89446, згідно якого позивачу банк надав кредит в сумі 9500доларів США під 13,5% річних на строк до

17.09.2011року .Того ж дня було укладено договір застави транспортного засобу та договір поруки.

В той же день позивач отримав у відповідача грошові кошти в валюті США в сумі 9 БООдоларів США.

Позивач вважає, що укладений кредитний договір суперечить законодавству України. У відповідності до ст..533 ЦК України грошове зобов»язання має бути виконано у гривнях.

Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно- правовими актами національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України.

В предметі спірного кредитного договору визначення мети кредитування не існує,як не існує відповідно і доказів цільового використання валютних кредитних коштів позичальником за кредитним договором.

Отримані кредитні кошти в іноземній валюти споживач, позивач по справі, не міг, оскільки валютні кошти не є засобом платежу на території України.

Таким чином відповідач не визначив мету кредитування і не відслідкував цільове використання грошових коштів за наданим ним кредитом.

За таких обставин спірний кредитний договір втратив ознаки як такого і є по суті договором безвідсоткової валютної позики, оскільки сплата відсотків за ним у валюті чинної редакції заборонена законом.

У відповідності до ст..99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня ,отже зобов»язання в кредитному договорі повинно бути виражено в національній валюті України.

Відповідно до ст. 524 ЦК України - грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

«Валюта України, відповідно до ст. 35 Закону України «Про ОСОБА_5 банк України", є єдиним законним засобом платежу на території Україні, який приймається без обмежень до оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено Декретом «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", іншими актами валютного законодавства України".

Валютні кошти можуть витрачатися виключно для наступних розрахунків цією валютою з нерезидентами України. Перше стосується того, що всі розрахунки на території України повинні відбуватись виключно в національній валюті України.

Далі позивач зазначає , банк, що має генеральну ліцензію на валютні операції, має право видавати в валюті також платіжні кредити, в тому числі і резидентам України. Але він же, як уповноважений банк - агент валютного контролю зобов"язаний слідкувати за відповідністю вимогам Декрету всіх валютних операцій які через нього проходять. Таким чином, видавати валютні кредити резидентам України для розрахунку цією валютою з іншими резидентами України уповноважений банк не має права.

З цього випливає, що уповноважені банки мали право видавати кредити в валюті інших країн, в тому числі фізичним особам - резидентам України - виключно для розрахунків з нерезидентами України.

Так, у відповідності зі ст.ст. 345, 348 Господарського кодексу України мета кредитування є суттєвою невід»ємною частиною кредитного договору , а банк зобов»язаний здійснити контроль за цільовим використанням кредиту .Саме тому всі кредитні угоди , в тому числі і укладені у валюті інших країн,обов»язково містять пункт про мету кредиту.

Відсутність такого пункту тягне за собою недійсність договору.

Зазначену обставину визнає і НБУ. В його листі, нормативного характеру від 22.01.2009р. N° 40 511/442-919, між іншим, зазначено: «У відповідності зі ст. 348 ГК України банк зобов»язаний здійснювати контроль за виконанням умов кредитного договору, цільовим використанням, своєчасним та повним погашенням кредиту у порядку, встановленому законодавством. Цільове використання кредиту є одним з принципів банківського кредитування».

Відповідно, правовідносини що виникають між банком і споживачем в зв"язку з укладанням кредитного договору, охоплюють не тільки надання кредиту, але й використання кредитних коштів за призначенням , тобто, укладання відповідної угоди з третьою особою передбаченою кредитною угодою в якості мети кредитування.

Таким чином, при укладанні кредитного договору в валюті іншої країни, банк є, по закону подвійним контролером: з одного боку, він зобов'язаний слідкувати за тим, щоб позичальник використовував отриману валюту за призначенням; з іншого боку - він, як агент валютного контролю, зобов'язаний слідкувати за тим, щоб це використання не суперечило Декрету, тобто , щоб резиденти України не розраховувались з іншими резидентами України в закордонній валюті.

В предметі спірного кредитного договору визначення мети кредитування не існує, як не існує відповідно і доказів цільового використання валютних кредитних коштів позичальником за кредитним договором.

Формулювання у п. 2 „Об"єкти кредитування" якраз і не розкриває ці об"єкти кредитування, оскільки у цьому пункті зазначено загальне формулювання „для використання на споживчі цілі. Зрозуміло, що фізічна особа - є споживач (відповідно п. 22 ст. 1 Закону Україні, «Про захист прав споживачів". Але використати кредитні кошти на споживчі цілі в України законним шляхом Позивач не міг (оскільки єдиним законним засобом платежу на території України, як зазначалося вище, є гривня). Інші цілі - невідомі і відповідних цільових угод до кредитного договору сторонами не долучено. Отже, Відповідач не визначив мету кредитування і не відслідкував цільове використання грошових коштів за наданим ним кредитом.

За таких обставин спірний кредитний договір втратив ознаки як такого і є по суті договором безвідсоткової валютної позики (з умовами у відповідності до ст. 1046, 1048 - п.2.(2, ЦКУ), оскільки сплата відсотків за ним у валюті чинної редакції-ЗАБОРОНЕНА ЗАКОНОМ.

У відповідності зі ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня, у зв'язку з чим грошове зобов'язання у договорі повинно бути виражене в національній валюті України. Дане положення в цілому кореспондується з ч.І ст. 192 ЦК України відповідно якої законним платіжним засобом на території України є грошова одиниця України.

Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання повинно бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Іноземна валюта, як засіб платежу зокрема за зобов'язаннями відповідно до ч.2 ст. 192 ЦК України може використовуватися в Україні лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ч.З ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що гривня, як грошова одиниця (національна валюта) є єдиним законним платіжним засобом в Україні приймається усіма фізичними та юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території Україні.

Згідно Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який встановлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права і обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства, а саме п. 1 с. З, валюта Украйни є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

У відповідності з підпунктами «а», «в» та «е» підпункту 6.1 та 6.2 , Правил НБУ використання готівкової іноземної валюти на території України " від ЗО травня 2007р. №200, фізичні особи -резиденти можуть використовувати на території України готівку іноземну валюту, виключно як засіб платежу у наступних випадках:

- сплати мита, інших податків і зборів (обов'язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України;

-сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами при прикордонному оформленні;

-оплати товарів і послугу зоні, що звільнена від сплати мита та податків.

Також вони можуть витрачати її при оплаті товарів та послуг за кордоном України.

Згідно підпункту 6.3, пункту б зазначених Правил фізичні особи, а також юридичні особи-резиденти можуть використовувати на території України готівку іноземну валюту, як засіб платежу в разі оплати візових послуг.

Згідно довідки Відповідача від 07.02.12р. та квитанції від 12.10.10р. (на основі розрахунку до позову) за весь період з моменту укладання договору і до цього часу Позивачем було сплачено банку:

10 668, 85 $ - США в рахунок погашення зобов'язань за договором; 175, 75 $ США

-комісія за видачу кредиту (відповідно до п. 1.6 договору); 858, 25 $ США - разовим платежем пені (відповідно п. 1.5.2 договору).

Предметом договору не визначено мету кредитування. Як відомо - споживання товар і послуг на території України має відбуватися тільки у гривні. Отже, неминучість конвертації (обміну) отриманих доларів США у гривню Позивач вважає доведеним, як здійснення платежів у валюті згідно умов договору та довідки Відповідача (від 07.02.12р).

Таким чином, при наданні Відповідачем та отриманні Позивачем кредиту у доларах США, а також здійснення Позивачем платежів по погашенню кредиту та сплати відсотків користування кредитом у доларах США були порушені Відповідачем, який є за своїми функціями подвійним контролером, (діючим в межах генеральної ліцензії ОСОБА_5 Банку України).

Позивач в позові зазначає, що відповідно до пояснень п. 1 (вище) пункт 5.7 спірного кредитного договору, яким визначено „повернення кредитних коштів і сплату відсотків у валюті кредиту" - є таким, що протирічить законодавству, тобто є недійсним або нікчемним, оскільки суперечить зазначеним нормам ГКУ, ЦКУ, Конституції України, Декрету України та спеціальному законодавству у банківській сфері та нормативно правовим актам НБУ. Доказами того, що Позивач повертав кредитні кошти та сплачував відсотки за спірним кредитним договором саме у валюті (доларах США) є все та ж довідка Відповідача від 07.02.12р. .

Позивач неодноразово звертався до банку з усними пропозиціями та офіційними заявами (від 16.01.12р. та від 01.02.12р. про переукладання спірного кредитного договору з метою приведення його до вимог чинного законодавства, та того факту, що він вважає несправедливим, коли всі ризики знецінення національної валюти несе тільки він. Відповідь Відповідача на ці звернення зводилась до того, що Позивач підписавши договір погодився з усіма його умовами. Але в той же час, однією з умов цього спірного договору (п. 12.1) є узгодження сторонами того, що при вирішенні спорів вони керуються чинним законодавством України, яким (зокрема Цивільним кодексом України) передбачено, що правочин, або його частина, яка протирічить чинному законодавству України - є нікчемним(ою). Отже, Відповідач ухилився від пропозиції Позивача привести кредитний договір у відповідність до чинного законодавства України та видалення пунктів (шляхом переукладання договору) з несправедливими умовами.

Несправедливими є умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування коштами у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону (п.2 ст.18 та ст. 21 ЗУ „Про захист прав споживачів "), Позивач перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської ) діяльності виключно на Відповідача -

позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України.

09 квітня 2009 року додатковою угодою до суми реального залишку тіла кредиту було добавлено суму прострочених для сплати відсотків . Таким чином, згідно зазначеного додатку, сума основного боргу (тіла кредиту) збільшилася на суму прострочених відсотків, на яку (суму кредиту з відсотками) надалі (відповідно до графіку зазначеному в додатку) нараховувались відсотки та нараховувались інші санкції (пеня) відповідно умов пункту 10.1. спірного договору. Це визначено п. 3.3. зазначеного додатку:

На підставі цієї додаткової угоди з 09 квітня 2009 р. фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами у зв "язку з чим збільшується зміна строку погашення заборгованості...збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику. Іншими словами з 09.04.2009 року Відповідач нараховував пеню та проценти (згідно умов договору) на проценти (які було долучено до тіла заборгованості за кредитом вищезазначеним додатком). А відповідно пункту 2 ст. 550 ЦКУ це прямо заборонено.

Отже, зазначена додаткова угода від 09.04.09р. є недійсною в цілому, оскільки прямо суперечить нормі матеріального права. Особливо слід підкреслити, що сторони визначили пунктом 9 даного додатку, що він (додаток) є „невід"ємною частиною кредитного договору"", а отже, у цій частині (суми тіла кредиту) договір є недійсним - нікчемним. Теж саме (аналогічно) стосується і додатку № 2 до спірного кредитного договору, який сторони підписали 21.12.2009р.

В спірному кредитному договорі (як до речі і в договорах забезпечення) не зазначеній строк(и) дії договору(ів), а лише загальна фраза „до виконання обов'язків сторонами за основним зобов "язанням". Умова договору про дію до повного виконання зобов'язань та будь-яки додатковими угодами до нього не може розглядатися як установлення строку дії угоди, оскільки не відповідає вимогам ст. 252 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 252 ЦКУ строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ст. 203 ЦКУ зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства України, а також моральним засадам суспільства.

За таких обставин, зміст кредитного договору між сторонами, в частині встановлення обов'язків позивача повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом в іноземній валюті, тобто в доларах США, суперечить приписам Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Законів України "Про ОСОБА_5 України", "Про банки і банківську діяльність" та зазначеним вище статтям Цивільного Господарського кодексів України.

Водночас відповідно до статті 217 ЦКУ недійсність окремої частини правочину не наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Разом з цим, якщо частина угоди, визнаної недійсною, містить істотну умову, без якої угода в цілому не відповідає вимогам закону та/або після виключення з неї окремої частини, визнаної недійсною, вона не зберігає здатності задовольнити інтереси сторін або досягти мети, яка була визначена ними при її укладенні, - угода є недійсною в цілому.

З огляду на правову природу кредитних договорів сплата процентів за користування грошовими коштами є невід'ємною та істотною ознакою даного різновиду цивільно-правових угод. Враховуючи викладене, недійсність умов кредитного договору щодо сплати процентів за користування грошовими коштами тягне втрату даною угодою ознак саме кредитного договору, що в свою чергу, є підставою твердження про недійсність кредитного договору в цілому.

Таким чином, недійсними умовами/пунктами спірного кредитного договору (які прямо протирічать законодаству) у даному випадку є:

про ціну договору (точніше її відсутність) з урахуванням нікчемних змін внесених додатками від 09.04.2009р. та від 21.12.2009р.; про механізм і валюту видачі кредиту; про механізм і валюту повернення кредиту; про валюту сплати відсотків та пень;

про об"єм сплати штрафних санкцій за несвоєчасно виконане грошове зобов'язання;

про цільове призначення кредитних ресурсів (точніше його відсутність); про строк дії договору (точніше його відсутність), тобто, у всіх основних частинах, (кожна з з яких є істотною умовою у розумінні ст. 638 ЦКУ), без жодної з яких даний вид цивіильно - правової (кредитної) угоди втрачає ознаки такої, а переважною більшістю і будь-який договір.

Згідно з вимогами статті 216 ЦКУ недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Тобто, недійсність кредитного договору спричиняє ті самі наслідки для договорів забезпечення укладених між сторонами.

Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Як зазначалося вище, більшість умов кредитного договору прямо суперечить законодавству України, і визначені статтями Цивільного кодексу України для таких випадків - як недійсні або нікчемні, що відповідно до ст. 215 ЦКУ тягне за собою недійсність правочину в цілому.

Відповідно до приписів частини 2 статті 548 ЦКУ недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. При цьому недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину в цілому (та пов"язаних з ним угод забезпечення).

Відповідно до предмету спірного договору, копії „заяви про видачу готівки" та витягу НБУ про курс долара США до гривні (станом на день укладання договору - додається) відомо, що Позивач отримав від Відповідача 9500 доларів США, що еквівалентно 47 975 грн. 00 коп, в той час як виплатив Відповідачу в рахунок забезпечення зобов'язань за спірним договором еквівалент (по курсу НБУ) 92 885 грн. 22 коп.

З огляду на зазначене, позивач просив, визнати недійсним кредитний договір № 014/2879/73/89446, укладений між Позивачем та Відповідачем 17.09.2007р. у доларах США;

визнати недійсними договір забезпечення, - „договір застави транспортного засобу з фізичною особою № 014/2879/73/89446", укладений між Позивачем та Відповідачем 19.09.07р.;

визнати недійсними договір забезпечення, - „договір поруки № 014/2879/73/89446", укладений між сторонами 17.09.07р;

зобов'язати нотаріуса вилучити запис про реєстрацію заставленого майна з Державного реєстру обтяжень рухомого майна обумовленого «договором застави транспортного засобу з фізичною особою № 014/2879/73/89446» посвідченого та зареєстрованого нотаріусом 19.09.2007р., в реєстрі за № 5704; „

зобов'язати Відповідача повернути Позивачу надлишково сплачені останнім грошові кошти сумі 45 433 гри. 94 кой.;

зобов'язати Відповідача внести зміни в бази даних бюро кредитних історій (в які він подавав інформацію про Позивача при укладанні договорів з ним, в тому числі у „ Перше всуекраїнське бюро кредитних історій " (що знаходиться за адресою ум. Києві, - вул. М. РасковоїДІ)) шляхом видалення відомостей про укладання кредитного договору та договорів забезпечення; всі судові витрати покласти на Відповідача.

В судовому засіданні позивач та його представник свій позов підтримали та просили його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив та суду пояснив, що банк при видачі кредиту позивачу діяв у відповідності до законодавства України, порушень не допустив і з огляду на зазначене вважає, що підстав для визнання договору недійсним не вбачається.

Треті особи ОСОБА_3 та нотаріус Миргородського нотаріального округу ОСОБА_4 до суду не з»явилися, будучи повідомленими про дату та час слухання справив суді.

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність третіх осіб.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено що 17.09.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №014/2879/73/89446, згідно якого позивачу банк надав кредит в сумі 9500доларів США під 13,5% річних на строк до 17.09.2011 року .Того ж дня було укладено договір застави транспортного засобу та договор поруки.

В той же день позивач отримав у відповідача грошові кошти в валюті США в сумі 9 500доларів США.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України гривня. При цьому, Основний закон держави не встановлює якихось обмежень що до можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» .

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується . Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_5 банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі І

енеральної ліцензії здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу ОСОБА_5 банку, банки мають право здійснювати операції валютними цінностями, серед яких:

неторговельні операції з валютними цінностями;

операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів нерезидентів у грошовій одиниці України;

залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

Як вбачається, що на даний час згідно діючого законодавства України уповноважений банк на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу здійснення операцій з валютними цінностями має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Згідно вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких ОСОБА_5 банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

27 березня 1992 року ОСОБА_5 України видав Відкритому акціонерному товариству «ОСОБА_2 Аваль» ліцензію № 10 на право здійснення банківських операцій та письмовий дозвіл № 10-4 на право здійснення банківських операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», зокрема на здійснення такої операції з валютними цінностями, як залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» на законних підставах надав ОСОБА_1 кредит в іноземній валюті, керуючись банківською (генеральною) ліцензією НБУ на здійснення валютних операцій та

письмовим дозволом, що цілком узгоджується з вимогою статті 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». При цьому, індивідуальна ліцензія на видачу кредиту в іноземній валюті згідно діючого законодавства не потрібна.

Вказана правова позиція ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» повністю відповідає доводам викладеними в Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 p.p.) та узгоджується з листом від

13.04.2011р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яким сформульовано обов'язкові для усіх судів України правові позиції у подібних правовідносинах.

Посилання позивача на недійсність кредитного договору через наявність в п.п. 1.4-1.5 та 6.2 можливості одностороннього збільшення ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» відсоткової ставки за кредитом та порушення ст. 1056-1 ЦК України суперечить існуючим нормам права, які регулюють відносини в односторонньому порядку в частині збільшення відсоткової ставки банком.

Так п. 6.2. Кредитного договору зазначено, що сторони дійшли згоди про те, що банк має право у випадках передбачених цим договором, змінити процентну ставку за користування кредитом.

Згідно із п. 1.5.2 Кредитного договору сторони домовились, що процентна ставка за користування кредитом збільшується на 5 % річних від ставки вказаної в п. 1.4 Договору при настанні певних умов.

Аналіз змісту вказаних пунктів Кредитного договору свідчить про те, що вони містять умову про відкладальну обставину щодо (можливої) зміни розміру процентної ставки за Кредитним договором у перелічених вище випадках.

Таким чином суд прийшов до висновку, що умова Кредитного договору відповідає вимогам ч. 1 ст. 212 ЦК України, яка вказує, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

Отже, можливе підвищення ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» процентної ставки за кредитом ОСОБА_1 не може бути зміною процентної ставки в односторонньому порядку, а буде зміною процентної ставки внаслідок відкладальної обставин, а тому посилання позивача на ст. 1056-1 ЦК про одностороннє збільшення Банком процентної ставки та як наслідок недійсність вказаних положень кредитного договору є безпідставним.

Суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині повернення йому надлишково сплачених, на його думку, сум а також зобов»язання в послідуючому нотаріуса вилучити запис про реєстрацію заставленого майна з державного реєстру обтяжень рухомого майна обумовленого договором застави та внести зміни до бази даних бюро кредитних історій, оскільки вимоги позивача в чатсині визнання кредитного договору та договорів забезпечення задоволенню не підлягають.

Добуті в судовому засіданні докази, дають підстави суду, для обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову повністю за його безпідставністю.

Керуючись ст.. 5,10,60.212-215,218,ЦПК України, ст..16, 192, 215-217,236,252.524,533,548,550,1049,1054,1056-1 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ "ОСОБА_2 Аваль" в особі Полтавської обласної дирекції про визнання кредитного договору та договорів забезпечення недійсними , повернення надлишково сплачених сум,

зобов»язання нотаріуса вчинити певні дії - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави.

Суддя К.М.Сорока