Справа № 1313/2-740/11 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/1390/4120/12 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2012 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Бойко С.М., Бермеса І.В.

при секретарі: Служала А.Ю.

з участю: позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 , який є і представником позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 квітня 2012 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 квітня 2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , з участю третіх осіб: Миколаївської державної нотаріальної контори, Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 , який також представляє інтереси позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі зазначає, що районним судом при винесенні рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд не дав оцінку всім доказам по справі та допустив порушення принципу змагальності сторін. Поза увагою суду залишилось клопотання про виклик свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які могли б дати пояснення стосовно будівництва будинку по АДРЕСА_1 та підтвердити право на частку в будинковолодінні ОСОБА_3 . Звертає увагу суду, що спірний будинок прийнятий в експлуатацію у 1986 році під час спільного проживання подружжя, тому згідно вимог ст.25 КпШС України може бути визнаний судом спільною сумісною власністю подружжя.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позов ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , з участю третіх осіб: Миколаївської державної нотаріальної контори, Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивачі просили визнати за ними право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_2 у порядку спадкування за законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що спірний будинок не може входити до складу спадщини після смерті ОСОБА_9 , оскільки позивачами не доведений факт, що спірний будинок був спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , а належить на праві приватної власності лише ОСОБА_6 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Районним судом встановлено, що позивачі є дітьми померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 .

Також встановлено, що ОСОБА_10 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 з 04.08.1975 року по 17.09.1993 року, тобто до настання смерті.

Відповідно до ст.525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Тобто днем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_10 було 15.03.1993 року.

Згідно із ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за заповітом і за законом.

Оскільки ОСОБА_10 заповіту не склав, то спадкування після його смерті здійснюється за законом.

Відповідно до ст. 529 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на момент відкриття спадщини внаслідок смерті ОСОБА_10 , при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка б належала при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відтак, позивачі належать до спадкоємців першої черги за законом після його смерті.

Відповідно до ст 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дарунок або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу ОСОБА_6 незакінчений будівництвом житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , готовність якого становила 47%, було подаровано 05.02.1971 року. В 1986 році вказаний будинок був зданий в експлуатацію та оформлено право власності на нього на ОСОБА_6 .

Той факт, що даний житловий будинок є лише власністю відповідачки, визнавав і сам ОСОБА_10 , який до дня смерті не заперечував цього.

Оскільки на день смерті даний будинок на праві власності ОСОБА_10 не належав, а відтак він не міг бути включений до спадкової маси після його смерті, а тому на частину його не можна визнати права власності за позивачами.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно відмовив у задоволенні позову, а оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

Твердження апелянта про те, що суд не дав належної оцінки доказам по справі, є безпідставним, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , який є і представником позивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: