06.03.2012 Справа № 2-989/12
Справа № 2-989/2012р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2012 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Маринченко М.М.,

при секретарі Князік І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Головного управління юстиції у м. Києві, треті особи ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк Хрещатик, відділ державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на Ѕ частину квартири, виключення Ѕ частини квартири з акта опису й арешту майна та звільнення її з-під арешту,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Головного управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на Ѕ частину квартири, виключення Ѕ частини квартири з акта опису й арешту майна та звільнення її з-під арешту.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у звязку з виконанням рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 квітня 2010 року по справі №2-55/10, яким на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_2 стягнуто 6235032 грн. заборгованості, державним виконавцем здійснено опис та арешт квартири № 15 у будинку № 8, корпус 8 по просп. Г.Сталінграду у м. Києві, про що складено акт опису й арешту майна від 21 квітня 2011 року.

Позивач зазначила, що вказану квартиру було придбано нею разом з ОСОБА_2 за спільні кошти під час перебування з ним у зареєстрованому шлюбі. На підставі викладеного просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири № 15 у будинку № 8, корпус 8 по просп. Г.Сталінграду у м. Києві, виключити Ѕ частину вказаної квартири з акта опису й арешту майна та звільнити її з-під арешту.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та вказала, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 1973 року по 2009 рік, коли шлюб було розірвано за рішенням суду. У вересні 2004 року ОСОБА_2 уклав договір інвестування будівництва квартири. На час укладення договору колишній чоловік мав високу заробітну плату, крім того, було продано квартиру по вул. Прирічній, 17-д, приватизовану нею, чоловіком та дітьми, частину грошей також дала сестра, що дозволило здійснити сплату повної вартості квартири та у 2005 році отримати свідоцтво про право власності, яке було оформлено на чоловіка. На даний час у квартирі проживає позивач з сином, невісткою та двома внуками.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову не заперечував, пояснив, що у 2004 році працював заступником генерального директора Київросгазу, мав достатній заробіток, та уклав договір інвестування будівництва. Для того, щоб сплатити вартість нової квартири ним було отримано кредит за місцем роботи, також було продано квартиру по вул. Прирічній, 17-д, приватизовану їх сімєю, де вони мешкали.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечував та вказав, що звернення позивача до суду з вказаним позовом він розцінює як намагання позивача та відповідача ОСОБА_2 уникнути звернення стягнення на спірну квартиру, яке проводиться державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Зарічним районним судом м. Суми 30 червня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 6235032 грн.

Крім того, представник відповідача ОСОБА_3 вказав, що спірна квартира придбана відповідачем ОСОБА_2 за кошти, отримані від ОСОБА_3 у 1996 році за договором позики, заборгованість за яким стягнуто рішенням Зарічного районного суду м. Суми, на виконання якого видано вказаний виконавчий лист, тобто за кошти, які належали ОСОБА_2 особисто, тому є особистою приватною власністю останнього.

Відповідач ОСОБА_3 надіслав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що на прохання ОСОБА_2 позичив йому у грудні 1996 року строком на рік 300000 дол. США, які отримав в якості кредиту в банку, в якому працював. Проте, ОСОБА_2 позичені кошти у строк не повернув, що змусило його самостійно погасити кредит та звернутися до суду з позовом про стягнення вказаної суми з ОСОБА_2 ОСОБА_3 вважає, що на позичені у нього кошти ОСОБА_2 придбав спірну квартиру. Позивач знала, що ОСОБА_2 отримав грошову суму в борг у нього і матеріальної участі у придбанні квартири не приймала, тому її позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Представник Головного управління юстиції у м. Києві надав суду копію матеріалів виконавчого провадження, в подальшому в судові засідання не зявлявся, про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомляв.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна № 34680534 від 24 січня 2012 року (а.с. 242) на все майно ОСОБА_2, в тому числі й на спірну квартиру, накладено арешт постановою відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 26 лютого 2009 року № 470/8, у звязку з чим вказаний відділ залучено до участі в справі в якості третьої особи (а.с. 231).

Представник відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві в судові засідання не зявився, про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив.

З рішення Оболонського районного суду м.Києва від 08 вересня 2008 року № 2-3842/2008 (а.с.253) та пояснень ОСОБА_2 вбачається, що цей арешт було накладено в межах виконавчого провадження, відкритого у звязку з примусовим виконанням вказаного рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 336299 грн. 87 коп. боргу та судові витрати.

У звязку з цим ОСОБА_4 також було залучено до участі в справі в якості третьої особи (а.с. 231).

Представник ОСОБА_4, який є також представником ОСОБА_3, проти позову заперечував з вищенаведених підстав.

До участі в справі в якості третьої особи було також залучено ПАТ КБ Хрещатик(а.с. 209), оскільки відповідач ОСОБА_2 та представник Головного управління юстиції у м. Києві спочатку повідомили суду, що відділом державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві могло бути накладено арешт на майно ОСОБА_2 у звязку з наявністю невиконаних боргових зобовязань перед цим банком. Проте, відповідач ОСОБА_2 надав суду довідку Київського регіонального відділення ПАТ КБ Хрещатиквід 04 січня 2012 року про те, що станом на 21 липня 2011 року заборгованості за ОСОБА_2 перед банком по кредитних договорах не обліковується, застава з іпотеки банку вивільнена.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 60 Закону України Про виконавче провадження визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Судом встановлено, що 02 березня 1973 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що видано свідоцтво серії І-МЮ № 310254 від 02 березня 1973 року (а.с. 14).

04 вересня 2003 року між ЗАТ Трест Київміськбуд-1 (Забудовник) та ОСОБА_2 (Інвестор) укладено договір №53115 інвестування будівництва житлового будинку (а.с. 37), за умовами якого Забудовник зобовязався своїми силами і засобами за рахунок залучених від Інвестора коштів збудувати і передати Інвестору житло квартиру №15, площею 105,49 кв.м за адресою: ж/м Оболонь, 3-А м-н, ділянка №53, а Інвестор зобовязався забезпечити фінансування обєкту інвестування та прийняти його у власність для особистого проживання.

03 серпня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 28 липня 2005 року № 1395-С/КІ видано свідоцтво про право власності на квартиру № 15 у м. Києві по просп. Г.Сталінграда, буд.8 корп. 8, площею 109 кв.м на імя ОСОБА_2 (а.с. 38).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_3 1-БК № 095162 від 08 грудня 2009 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано з 08 грудня 2009 року (а.с. 39).

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 06 квітня 2010 року (а.с. 286) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 23 грудня 1996 року та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики з урахуванням 24% річних та індексу інфляції в сумі 6235032 грн; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 відмовлено.

Постановою державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві від 16 липня 2010 року ВП № 20289478 (а.с. 27) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-55, виданого 30 червня 2010 року Зарічним районним судом м. Суми (а.с. 25) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 6235032 грн.

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем 21 квітня 2011 року складено акт опису й арешту майна, відповідно до якого описано і накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, корп.8 у м. Києві.

Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

На підставі вищенаведеного судом встановлено, що спірна квартира набута ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, часки квартири вказаних осіб є рівними, у звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири № 15 в будинку № 8 корпус 8 по проспекту Героїв Сталінграду в м. Києві, виключення вказаної частки квартири з акта опису й арешту майна від 21 квітня 2011 року та звільнити її з-під арешту є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Суд не приймає доводи відповідача ОСОБА_3 та його представника про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2, тому що набута ним на за кошти, що належали йому особисто, а саме за кошти, отримані від ОСОБА_3 за договором позики від 23 грудня 1996 року у розмірі 300000 дол. США, оскільки будь-яких доказів того, що спірна квартира була придбана саме за вказані кошти, суду не надано.

На підставі ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. 60 Закону України Про виконавче провадження, керуючись ст. ст. 10, 60, 169, 212-215 ЦПК України,

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири № 15 в будинку № 8 корпус 8 по проспекту Героїв Сталінграду в м. Києві.

Виключити 1/2 частину квартири № 15 в будинку № 8 корпус 8 по проспекту Героїв Сталінграду в м. Києві, право власності на яку визнано за ОСОБА_1, з акта опису й арешту майна від 21 квітня 2011 року, складеного державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві при примусовому виконанні виконавчого лита № 2-55, виданого 30 червня 2010 року Зарічним районним судом м. Суми, та звільнити її з-під арешту.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.М. Маринченко