Справа № 2-3001/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2012 року Соломянський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Кізюн Л.І.

при секретарях: Голдицькій К.С., Рівному Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Військторгсервіс, третя особа: ОСОБА_3, про скасування наказу, надання відпустки, розірвання трудового договору та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 Військторгсервіспро надання відпуски з наступним розірванням трудового договору та зобовязання вчинити певні дії.

Під час розгляду справи позивач неодноразово уточнювала свої вимоги.

Остаточно ОСОБА_1 уточнила і збільшила свої вимоги та просила суд на підставі ст.ст. 27, 31 ЦПК України, ст. 31, ч. 3 ст. 38, ст.ст. 38, 43, 44, 47, ч. 3 ст. 79, ст.ст. 116, 117, 235, 236 КЗпП України зобовязати відповідача:

- скасувати як такий, що виданий з порушенням порядку, встановленого ст. 43 КЗпП України, наказ генерального директора ОСОБА_2 Військторгсервіс(по особовому складу) від 04.05.2012 року за № 47-а в частині її звільнення з посади за прогули без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України;

- зробити запис у трудовій книжці про недійсність її звільнення з посади за прогули без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України відповідно до п 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58;

- визнати вимушеним прогулом період від 02.04.2012 на дату ухвалення судом рішення у справі;

- зарахувати час вимушеного прогулу до безперервного стажу роботи;

- виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- надати належну оплачувану відпустку (щорічну основну та додаткову відпустку іншу додаткову відпустку) та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за 2011-2012 роки у розмірі встановленому Колективним договором;

- розірвати на наступний день після закінчення відпустки трудовий договір шляхом звільнення із займаної посади згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України (внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, Колективного чи трудового договору) та здійснити відповідний запис до трудової книжки;

- виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку;

- видати на руки трудову книжку у день звільнення.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначала, що вона працювала у відповідача з 2006 року і 20 березня 2012 року подала через канцелярію концерну заяву про надання їй з 26 березня 2012 року відповідно до умов Колективного договору та Закону України "Про відпустки" основної щорічної відпустки, щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день та додаткової відпустки як одинокій матері з наступним звільненням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України (у звязку з порушенням роботодавцем умов трудового договору в частині оплати праці), а також виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення за 2011-2012 роки у розмірі, встановленому Колективним договором, та вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідач її вимог не виконав, натомість звільнив її з посади начальника юридичної служби ОСОБА_2 Військторгсервісз 4 травня 2012 року згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Ухвалою суду в якості третьої особи у справі залучено ОСОБА_3

У судовому засіданні позивач підтримала позов та просила про його задоволення, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що наказ було винесено обґрунтовано на підставі існуючого законодавства, просив у позові відмовити.

Представник третьої особи проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити.

Суд заслухавши позивача, представників відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, що між адміністрацією ОСОБА_2 Військторгсервіста трудовим колективом ОСОБА_2 Військторгсервісбуло укладено колективний договір та зареєстрований Управлінням праці та соціального захисту населення Соломянської у м. Києві державної адміністрації від 01.04.2009 року № 109-09.

Наказом № 173 від 05.09.2006 року позивач ОСОБА_1 була прийнята на посаду провідного спеціаліста відділу юридичної та кадрової роботи ОСОБА_2 Військторгсервіс, що підтверджується копією трудової книжки.

Також, з позовної заяви вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір на невизначений строк.

20 березня 2012 року позивач подала через канцелярію концерну заяву про надання їй з 26 березня 2012 року відповідно до умов Колективного договору та Закону України "Про відпустки" основної щорічної відпустки, щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день та додаткової відпустки як одинокій матері з наступним звільненням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України (у звязку з порушенням роботодавцем умов трудового договору в частині оплати праці), а також виплатити їй матеріальну допомогу на оздоровлення за 2011-2012 роки у розмірі, встановленому Колективним договором, та вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до розпорядження генерального директора ОСОБА_2 ВійськторгсервісОСОБА_3 № 432 від 20.03.2012 року, керівників структурних підрозділів ОСОБА_2 Військторгсервіс, зокрема позивачу ОСОБА_1, було надано термін щодо надання обґрунтованих пояснень щодо її причин відсутності та її підлеглих на робочих місцях та підстави опечатування кабінетів 14 та 15 березня поточного року.

Як вбачається з доповідних записок працівників ОСОБА_2 Військторгсервіс, зокрема позивача ОСОБА_1 від 20.03.2012 року, наданих на виконання розпорядження керівника ОСОБА_2 Військторгсервіс, факт відсутності на роботі 14 та 15 березня 2012 року з 8 год. 30 хв. до 17 год. 15 хв. у приміщеннях ОСОБА_2 Військторгсервіс, які знаходяться по вул. Молодогвардійська, 28-А, у м. Києві, не мав свого місця, що підтверджується її власним підписом у журналі реєстрації, відеозаписом та поясненнями охоронців, а також трудовим договором та актами законодавства, в яких не передбачено обовязкове постійне перебування працівника на робочому місті (а.с. 17).

Згідно доповідних записок заступника генерального директора ОСОБА_2 ВійськторгсервісОСОБА_4, ТВО юридичної служби ОСОБА_2 ВійськторгсервісОСОБА_5, завідувача сектору з кадрової роботи ОСОБА_2 ВійськторгсервісОСОБА_6, працівники ОСОБА_2 Військторгсервіс, зокрема позивач ОСОБА_7, без поважних причин протягом квітня місяця були відсутні на роботі, а саме з 02.04.2012 року по 04.05.2012 року (а.с. а.с. 80-82).

В звязку з чим, наказом генерального директора ОСОБА_2 ВійськторгсервісОСОБА_3 № 47-а від 04.05.2012 року, позивача ОСОБА_1В було звільнено з посади начальника юридичної служби ОСОБА_2 Військторгсервісз 4 травня 2012 року згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Зазначеним наказом, також, було доручено бухгалтерії ОСОБА_2 Військторгсервіспровести необхідні розрахунки з позивачем відповідно чинного законодавства, зокрема за фактично відпрацьовані дні, компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період роботи за період роботи з 05.09.2010 року по 04.09.2011 року, період роботи з 05.09.2011 року по 04.05.2012 року та виплатити компенсацію за невикористану додаткову щорічну відпустку за відпрацьований час з 05.09.2011 року по 04.05.2012 року.

ОСОБА_2 Військторгсервісвід 07.05.2012 року № 826 було повідомлено позивача ОСОБА_1 про звільнення, з проханням зявитися з метою отримання трудової книжки та проведення розрахунку.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обовязку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 Про практику розгляду судами трудових спорів(із послідуючими змінами) розяснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Доказів наявності поважної причини своєї відсутності на роботі позивач суду не надала.

Згідно з пунктом 22 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника.

Позивач у позові зазначає, що відповідачем порушено її права та законні інтереси щодо звільнення, та просить скасувати наказ генерального директора ОСОБА_2 ВійськторгсервісОСОБА_3 № 47-а від 04.05.2012 року в частині звільнення позивача, як такий, що виданий з порушенням порядку, встановленого ст. 43 КЗпП України.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і З 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Однак, диспозиція зазначеної статті має альтернативний характер, та вказує на те, що звернення до профспілкового органу це є право, а не обов'язок.

Статтею 47 КЗпП України встановлено обовязок власника або уповноваженого ним орган в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги про зобовязання відповідача видати трудову книжку підлягають задоволенню.

Що стосується решти позовних вимог, то ці вимоги не обґрунтовані, а тому суд вважає, що в цій частині у позові потрібно відмовити.

Суму судового збору у розмірі 107,30 грн., відповідно до ст. 88 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 40, 147-1, 148, 149, 184, 233, 235, 237-1 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 Про практику розгляду судами трудових спорів, статтями 209, 212- 215, 218, ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Військторгсервіс, третя особа: ОСОБА_3, про скасування наказу, надання відпустки, розірвання трудового договору та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 Військторгсервісвидати ОСОБА_1 трудову книжку.

У решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 Військторгсервісна користь держави судовий збір у розмірі 107 (сто сім) грн. З0 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.І. Кізюн