Номер провадження: 22-ц/1590/2959/2012
Головуючий у першій інстанції Жигуліна
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2012 року м. Одеса

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.

ОСОБА_1,

при секретарі: Душкевич О.І.

за участю: позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розподіл господарських споруд та встановлення порядку користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

28 лютого 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який нею був уточнений, до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розподіл господарських споруд та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що за договором дарування від 01 жовтня 2010 року вона є власником 2/3 часток будівлі №87 по вул. Чехова в м. Ізмаїл Одеської області, де у загальному користуванні сторін знаходяться надвірні споруди №1 ворота, №2 паркан, №3 паркан, №4 мощення, №5 водопровід, №6 хвіртка, №7 паркан. Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради №131 від 11 лютого 2010 року належним їй 2/3 часткам присвоєно самостійну поштову адресу і визначено як квартира №2. Для самостійного користування земельною ділянкою та господарськими спорудами позивачка просить за варіантом, наданим експертом у висновку № 25/24 від 04 серпня 2011 року передати їй у безпосереднє користування земельну ділянку площею 767 кв.м. з виходом на вул. Чехова, а відповідачам 374 кв.м. з виходом на вул. Чехова. З урахуванням вказаної площі ОСОБА_2 просить виділити їй з надвірних споруд ворота №1 вартістю 1558 грн., паркан №3 вартістю 1352 грн. частину мощення №4 вартістю 184 грн., водопровід №5 вартістю 708 грн.,частину паркану №7 вартістю 490 грн. вартістю 490 грн., що складає загальну вартість 4959 грн. зі стягненням з неї на користь відповідачів компенсації в розмірі 183 гривень.

Посилаючись на викладені обставини, та підстави викладені в позові, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що у варіанті, запропонованому експертом, вони позбавляються загального виїзду на вул. Чехова через ворота, а також позбавляються можливості користування водорозподільною колонкою, від якої зроблений ввід до належної їм 1/3 частини будинку, на підставі чого просив у задоволенні позову відмовити.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2011 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, встановлено порядок користування земельною ділянкою за адресою буд. № 87 по вул. Чехова в м. Ізмаїл Одеської області за висновком експерта № 25/24 від 04 серпня 2011 року. Виділено ОСОБА_3 за вказаною адресою в межах, визначених за висновком експерта № 25/24 від 04 серпня 2011 року земельну ділянку площею 785 кв.м., що складає 2/3 частини площі загальної земельної ділянки. Виділено ОСОБА_4, ОСОБА_5 за вказаною адресою в межах, визначених за висновком експерта № 25/24 від 04 серпня 2011 року земельну ділянку площею 240 кв.м., що складається із двох відокремлених ділянок та є 1/3 частиною площі загальної земельної ділянки. Земельну ділянку площею 36 кв.м. в межах, визначених за висновком експерта № 25/24 від 04 серпня 2011 року залишено у загальному користуванні сторін. У задоволенні позовних вимог щодо припинення спільної часткової власності на господарські споруди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить дане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, а тому воно постановлено з порушенням норм права.

У судове засідання не з'явилися відповідачі по справі ОСОБА_4, ОСОБА_5А, але про розгляд сторони по справі сповіщалися належним чином, про що свідчить поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга, задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Так, судом першої інстанції було достовірно встановлено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05 листопада 2009 року між ОСОБА_6 та відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_5 проведено розподіл спірної будівлі, де у загальному користуванні сторін знаходяться надвірні споруди №1 ворота, №2 паркан, №3 паркан, №4 мощення, №5 водопровід, №6 хвіртка, №7 паркан.

Вказане рішення суду не змінено та набуло законної сили.

Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради №131 від 11 лютого 2010 року належним 2/3 часткам зазначеного домоволодіння присвоєно самостійну поштову адресу і визначено як квартиру №2.

За договором дарування від 01 жовтня 2010 року позивачка ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_6 належне їй за рішенням суду від 05 листопада 2009 року майно, що складає 2/3 виділеної у самостійний об'єкт частки будівлі №87 по вул. Чехова в м. Ізмаїл Одеської області.

Висновком експерта за №25/24 від 04 серпня 2011 року запропоновано проведення перерозподілу порядку користування нерухомим майном, яке знаходиться у спільній частковій власності сторін.

Місцевим судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є власником того нерухомого майна, яке вже розподілено за рішенням суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

На підставі ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Таким чином, володіння, користування, розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників.

Однак, судом першої інстанції було встановлено, що відповідачі не давали згоди на викуп у них їх частки у праві спільної часткової власності, а примушувати їх до цього є порушенням їх прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності в примусовому порядку.

В своїй скарзі апелянт неодноразово підкреслює принципи режиму права спільної часткової власності, що ґрунтуються на забезпеченні інтересів всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Разом з тим апелянт зазначає, що суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ст. ст. 358, 364 ЦК України й вважає, що здійснення співвласником права спільної часткової власності є безумовним та не залежить від волі та можливостей інших співвласників.

Але з такими доводами апелянта колегія не погоджується, виходячи із наступного.

За своїм змістом положення ч.3 ст. 358, ч. 2 ст. 364 ЦК України носять диспозитивний характер. Закріплене право вимоги співвласника від інших співвласників відповідної грошової або матеріальної компенсації вартості його частки не є безумовним і не породжує у інших співвласників обов'язку такої компенсації.

Згідно ст. 358 ЦК України питання щодо виділу частки із майна, що є у спільний частковій власності вирішується співвласниками за їхньою згодою, у разі недосягнення такої згоди право співвласника може бути захищено у судовому порядку.

Вирішуючи такий спір суд перш за все керується положеннями ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, згідно з якими всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Відповідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, суд першої інстанції, дотримуючись принципів цієї статті, повністю дослідив докази, вірно встановив обставини та правовідносини, що склалися.

Оцінивши та проаналізував вищезазначені обставини, колегія суддів дійшла до висновку, що захист прав позивача у такий спосіб, як припинення права власності відповідачів на спільну часткову власність призведе до вкрай негативних наслідків для відповідачів, що є використанням одним із співвласників свого права власності на шкоду іншим співвласникам, а тому є неприпустимим з точки зору загальних конституційних принципів.

Отже, колегія суддів дійшла до висновку , що суд першої інстанції, оцінивши всі докази в сукупності, ухвалив законне рішення у справі.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, до яких місцевий суд дійшов з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, є неспроможними, оскільки наведені в апеляційній скарзі

доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції з постановленням нового рішення по справі про задоволення позовних вимог немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: підпис ОСОБА_7

підпис ОСОБА_8

підпис ОСОБА_1

Копія вірна: суддя М.М. Драгомерецький