Апеляційний суд міста Києва
Справа №22- 1813 Головуючий у 1-й інстанції Українець В.В.
Доповідач Волошина В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2012 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Вендоліної А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 20 червня 2011 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Солом'янське РУ ГУ МВС України в м.Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головне управління юстиції в м.Києві, про визнання договорів недійсними.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

Встановила:

11 лютого 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 та договору дарування будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що зазначені правочини були вчинені під впливом помилки. Та про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,0435 га, що розташована по АДРЕСА_1, що був виданий ОСОБА_3 24.07.2007 р.

У судовому засіданні 26 травня 2010 року стороною позивача було подано заяву про зміну підстав позову (а.с. 42-44). Зазначено, що оспорювані правочини були укладені в момент, коли позивач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона мешкає в спірному будинку з 1958 року. Всі члени її сім'ї, які проживали разом з нею в будинку померли. Позивач залишилася в будинку сама, смерть своїх рідних вона пережила дуже важко, і тягар психологічного навантаження посилився самотністю.

На ґрунті психологічних переживань і самотності у позивача на початку 2000-х років розвинулися серйозні психічні розлади, які час від часу проявляються в неї і зараз. Також у ОСОБА_1 почали траплятися провали в памяті. Вказані психічні розлади позивача не мають постійного характеру і проявляються тільки час від часу. Однак у момент прояву цих психічних розладів вона втрачає контроль над собою, втрачає змогу усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки повністю перебуває в якомусь уявному світі та здійснює вчинки, які б ніколи не здійснила в нормальному стані.

Наприкінці 2006 року у ОСОБА_1 трапилося чергове загострення психічних розладів. Не усвідомлюючи значення своїх дій та не маючи змоги керувати ними, вона 18 грудня 2006 року уклала з ОСОБА_3 договір дарування будинку та договір дарування земельної ділянки. Після закінчення періоду загострення психічних розладів, позивач забула про свій вчинок і не пам'ятала про нього аж до літа 2009 року. Влітку 2009 року відповідач почала поводити себе незрозумілим для позивача чином: почала погрожувати їй виселенням, називати бомжем, стверджувати, що будинок є її власністю. Тільки після цього ОСОБА_1 згадала як подарувала відповідачу −ОСОБА_3 свій будинок і землю. При цьому позивач і досі не розуміє, як це сталося.

Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 20 червня 2011 в задоволенні позову було відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті згідно ухвали Солом'янського районного суду м.Києва від 13 липня 2010 року, якою було заборонено відчуження будинку АДРЕСА_1 та зоборонено відчуження земельної ділянки площею 0,0435 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу та просила його скасувати, як ухвалене без повного з'ясування обставин по справі, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору та просила ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повністю. Зокрема, зазначала, що її позов ґрунтується на тому, що договір дарування земельної ділянки та договір дарування будинку, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчені державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори від 18.12.2006 р. були укладені у момент коли мала місце невідповідність між внутрішньою волею позивачки на укладення договору довічного утримання та зовнішнім волевиявленням у формі договорів дарування, що було спричинене помилковим сприйняттям ОСОБА_1 обставин. Укладаючи оскаржувані договори дарування, позивачка зазначала, що помилилася щодо природи договору дарування та щодо своїх прав та обов'язків, а також прав та обов'язків відповідача. Помилка у природі правочину - договору дарування, спричинила помилку позивачки при укладанні, оскільки насправді вона бажала укласти договір довічного утримання. Окрім того, позивач наголошує, що нотаріус тільки посвідчив договори і не пояснив про можливість укладання договорів з певними умовами (наприклад із зазначенням умови про перехід права власності після смерті). Окрім того всі екземпляри договорів відповідач забрала собі, а позивач пояснює, що не знала навіщо нотаріус надавала стільки екземплярів договорів. ОСОБА_1 також наголошувала на тому, що показання свідків є одним з найвагоміших засобів доказування в цивільному процесі та просила суд взяти до уваги показання ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як незацікавлених осіб, здатних своїми фізичним та психічним розвитком правильно сприймати відомості про факти та давати про них правильні показання, що мають значення у справі.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч.1,2 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона(дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з ч. 1 ст. 722 ЦКУ право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до ч.1 ст. 727 ЦКУ дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров'я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування.

Згідно з п.а ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та вищезазначених норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом про визнання недійсними договору дарування земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 та договору дарування будинку АДРЕСА_1, обдаровуваним в даному випадку виступала ОСОБА_3(відповідач). Договори були посвідчені державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори від 18.12.2006 р.

Між тим, з 2005 року відповідач почала мешкати в спірному будинку разом з позивачкою, винаймаючи кімнату. Про ОСОБА_1 ніхто не піклувався, тому ОСОБА_3 почала допомагати їй, оскільки вони були знайомі з дитинства. Пізніше ОСОБА_1 сама запропонувала подарувати відповідачу будинок та земельну ділянку, заради того аби віддячити за допомогу. Усно лише попросила, щоб вона могла користуватися будинком поки їй буде потрібно. У 2009 році повернулася онука позивачки і почали виникати спори щодо належності будинку та земельної ділянки.

При укладенні оспорюваних правочинів позивач була присутня, нотаріус зачитав їй тексти договорів, роз'яснив правові наслідки, зокрема роз'яснив зміст ст.ст. 203, 229-231, 233-235, 717, 721, 722, 727 ЦК України, ст.81 ЗК України, 60 СК України, які позивач зрозуміла та свідомо наполягала на укладенні договорів дарування.

ОСОБА_1 просила суд визнати зазначені договори недійсними з підстав передбачених ч. 1 ст.225 ЦКУ, згідно якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Представник позивача пояснював, що у ОСОБА_1 в зв'язку зі смертю близьких родичів розвинулися серйозні психічні розлади та почали траплятися провали в пам'яті Вказані психічні розлади позивача не мають постійного характеру і проявляються тільки час від часу. Однак, у момент прояву цих психічних розладів вона втрачає контроль над собою, втрачає змогу усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки повністю перебуває в якомусь уявному світі та здійснює вчинки, які б ніколи не здійснила в нормальному стані. Тому стверджував, що в силу стану здоров'я позивач не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати в момент підписання оспорюваних правочинів.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 на обліку в медичних закладах через таку хворобу не перебувала.

Окрім того, за клопотанням сторони позивача 05 листопада 2010 року ухвалою Солом'янського районного суду м.Києва в справі була призначена судово-психіатрична експертиза, оплата за проведення якої була покладена на позивачку ОСОБА_1

Позивачу та її представникові неодноразово направлялися повідомлення експертної установи та суду про необхідність оплати судової експертизи, які ними отримувалися (а.с. 150-162,166-168,171-180), проте, її оплата здійснена не була. Представник позивача пояснив це відсутністю коштів у ОСОБА_1, наголошуючи, що експертиза коштує 2148,48 грн., а пенсії за місяць для оплати суми такого розміру не вистачає.

Між тим, в розумінні ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні

А тому, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 146 ЦПК України ухвалив рішення суду без проведення психіатричної експертизи, яка була призначена судом саме за клопотання сторони позивачки та яка її в подальшому не виконала, а на підставі доказів, наданих стороною позивачки, яким була надана відповідна юридична оцінка і прийшов до висновку, що позивачка факт свого психічного розладу при укладенні договорів дарування будинку та земельної ділянки, не довела.

Так, судом першої інстанції були заслухані свідчення незацікавлених осіб зі сторони як позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7, так і відповідача: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про не можливість використання наданої ними інформації як доказової, так як вказані особи − сусіди позивача, не є спеціалістами в галузі психіатрії, не взмозі професійно та чітко визначити наявність чи відсутність психічних розладів у поведінці людини та чи здатна вона усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Як вбачається з матеріалів справи, фактично на підтвердження своїх вимог позивач посилається лише на покази свідків, які судом першої інстанції були правомірно не визнані, як такі, що містять підтверджену доказову інформацію, а тому і не були враховані.

До того ж, нотаріус Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори при

посвідченні оспорюваних договорів, які укладалися в присутності ОСОБА_1 зачитав

позивачу тексти договорів, роз'яснив правові наслідки, зокрема роз'яснив зміст ст.ст. 203,

229-231, 233-235, 717, 721, 722, 727 ЦК України, ст.81 ЗК України, 60 СК України, та які позивач зрозуміла та свідомо наполягала на укладенні даних договорів дарування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка пред'являючи позов до суду про

визнання договорів дарування недійсними правовою підставою зазначала про свій психічний стан, який повторювався періодично та нерозуміння своїх дій та керування

ними.

Тоді, як уже в апеляційній скарзі вона правову підставу змінила щодо її позовних вимог і яка не була предметом розгляду суду першої інстанції, і вказувала на помилку, яку допустила при укладенні договорів дарування і що мала на меті укладення договорів довічного утримання, але в результаті помилкового сприйняття нею обставин, на думку позивачки, спричинило невідповідність між внутрішньою волею на укладення договору довічного утримання та зовнішнім волевиявленням у формі договорів дарування.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, як не доведені. А, окрім того, у відповідності до ч.1 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно ч.4 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м.Києва від 20 червня 2011 року

залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: