У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів: Парапана В.Ф.,

ОСОБА_1,

при секретарі: Сенчук А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 02 лютого 2012 року за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Міське агенство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради, комунального підприємства «Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості», ОСОБА_3 про скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, реєстрації права власності на житло,-

в с т а н о в и л а:

13 травня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до КП «Міське агенство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «ОМБТІ та РОН», ОСОБА_3 про скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, реєстрації права власності на житло. Посилаючись на те, що розпорядження органу приватизації №188603 від 16 лютого 2005 року, свідоцтво про право власності на житло від 16 лютого 2005 року на імя ОСОБА_3 на 1/10 частину будинку по вул. Львівська, 9 в м. Одесі видано з порушенням норм діючого законодавства. Оскільки, як стверджує ОСОБА_2, про приватизацію 1/10 частини спірної квартири ОСОБА_3 йому стало відомо лише 29 листопада 2010 року, своєї згоди на приватизацію цієї квартири він не надавав. Тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив його задовольнити у повному обсязі, з наведених у позовній заяві підстав.

В судовому засіданні відповідачі позов не визнали, пояснили, що ОСОБА_2 своє право на приватизацію житла реалізував, коли приймав участь у приватизації квартири АДРЕСА_1, приватизацію квартири АДРЕСА_2 на імя ОСОБА_3 проведена відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», на підставі чого просили відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 02 лютого 2012 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з вище вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання апеляційної інстанції сторони по справі не з'явилися, але про розгляд справи вони сповіщалися належним чином, документи підтверджуючі поважність причини неявки до суду ними надано не було. Крім того, інтереси позивача у суді апеляційної інстанції представляє його довірена особа. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення на апеляцію представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, однокімнатна квартира АДРЕСА_2 28 жовтня 2003 року була надана сімї ОСОБА_2, у встановленому законом порядку і на підставі ордеру усі члени сімї ОСОБА_2 ( він, його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_5О.) заселились до квартири і оформили реєстрацію. 20 квітня 2004 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було розірвано. 15 листопада 2004 року ОСОБА_3 звернулась до органу приватизації житла з заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_2. Розпорядженням органу приватизації №188603 від 16 лютого 2005 року передано у приватну власність ОСОБА_3 1/10 частку будинку №9 по вул.Львівська у м.Одесі, що складає квартиру № 2. На підставі розпорядження органу приватизації 16 лютого 2005 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на житло у вигляді 1/10 частини будинку за адресою АДРЕСА_3.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно один раз.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 своє право приватизувати житло реалізував у 1995 році і права на участь у приватизації державного житлового фонду удруге не мав. На момент приватизації ОСОБА_3 проживала в спірній квартирі і мала реєстрацію за місцем проживання, а, отже, приватизація спірної квартири була проведена відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Розглядаючи справу, суд першої інстанції вірно послався на норми закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, перевірив усі докази по справі та зробив вірний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи, оскільки про приватизацію квартири позивачу ОСОБА_2 було відомо, про що свідчить його підпис на заяві ОСОБА_3 про приватизацію спірної квартири, а також його заява від 07 грудня 2004 року, де підпис позивача засвідчено керівником органу приватизації житла.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Київського районного суду м.Одеси від 02 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справа протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

ОСОБА_6

ОСОБА_1