Справа № 1318/2094/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"22" листопада 2012 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Казана І.С. при секретарі Кафтан О.Ю.,

із участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи служба у справах дітей виконкому Самбірської міської ради Львівської області та служба у справах дітей Турківської районної державної адміністрації Львівської області про зобовязання не чинити перешкоди у реєстрації місця проживання малолітньої дитини та вселення; зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням; позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_4, Самбірський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, служба у справах дітей виконкому Самбірської міської ради Львівської області про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком та зняття її з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання неправомірними дій ОСОБА_4 щодо відмови у проведенні реєстрації місця проживання неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем, де сама є зареєстрованою ІНФОРМАЦІЯ_2. У підтвердження заявлених позовних вимог посилається на те, що відповідач доводиться їй батьком та чинить перешкоди у користуванні житлом, оскільки спільне проживання її батьків не склалося, між ними було шлюб розірвано. У свою чергу позивач перейшла проживати до батьків чоловіка, коли одружилась; дитина проживає разом із нею, однак по сьогодні не є ніде зареєстрована. Після народження дитини на звернення ОСОБА_3 до ОСОБА_4 із проханням надати будинкову книгу для проведення реєстрації місця народження, останній у тому відмовив. Під час розгляду справи ОСОБА_3 збільшила свої позовні вимоги та просила за рішенням суду вселити її та дочку ОСОБА_5 у будинок № 77 по вул. Виговського в м. Самборі. В обґрунтування власної позиції наводить, що тривала її відсутність у спірному будинку повязана із неправомірною поведінкою батька, котрий не дозволяв їй вселитись в даний будинок, зловживав спиртними напоями. Тепер вона тимчасово перейшла проживати до батьків свого чоловіка в с. Верхнє Турківського району Львівської області.

У свою чергу відповідач-позивач ОСОБА_4 подав до суду зустрічну позовну заяву про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням де стверджує, що після розірвання його шлюбу 29 січня 2007 року дочка ОСОБА_3 разом із матірю перейшла окремо проживати, оскільки таке було вирішено судом; після одруження вона проживає в сім'ї свого чоловіка і по теперішній час не висловлювала претензій на вселення, - а тому відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України її слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Однаково її дитина не може бути зареєстрованою в його будинку, оскільки мати як наслідок втратила таке право.

Під час провадження у цивільній справі ОСОБА_1, котра є третьою особою у даному обєднаному спорі, заявила власний позов і в обґрунтування посилається на те, житловий будинок по вул. Виговського, 77 у м. Самборі Львівської області вцілому належить їй на праві власності; з урахуванням того, що позивач за первісним позовом не є членом її сімї та спільно з нею не проживає і не веде господарство, право користування житловим будинком у ОСОБА_3 відсутнє. ОСОБА_3 після припинення шлюбних відносин її батьків добровільно разом з матірю переїхали на інше місце проживання, а тому ОСОБА_1 просить у судовому порядку визнати ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим будинком та зняти її з реєстраційного обліку в житловому будинку №77 по вул. Виговського у м. Самборі Львівської області, що належить їй на праві власності на нерухоме майно, так як остання не проживала в спірному будинку більше чотирьох років.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали вимоги позову та посилалися на обставини, зазначені в позовній заяві; уточнили про вирішення спору стосовно ОСОБА_3 без її малолітньої дочки ОСОБА_5, оскільки за інформацією Самбірського МВ ГУ ДМС України у Львівській області лише у будинковій книзі містяться дані про зареєстрованих осіб, а такі відомості щодо малолітньої ОСОБА_5 є відсутні.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_6 та представники служб у справах дітей Самбірської міської ради та Турківської районної державної адміністрації в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення; із заявами про розгляд справи у їх відсутності чи про відкладення до суду не зверталися. Окрім цього ОСОБА_3 та представники служби в справах дітей виконкому Самбірської міської ради власні позиції висловили на попередніх судових засіданнях, про що маються у справі зафіксовані технічними засобами судові засідання; за тривалий час перебування цивільної справи у місцевому суді позивач ОСОБА_3 жодного разу не зявилась на виклики до суду без поважних причин, як і виклики були проігнорованими службами в справах дітей виконкому Самбірської міської ради та Турківської РДА. Позивач у власному позові ОСОБА_1 звернула увагу суду на недобросовісну процесуальну поведінку ОСОБА_3 та свідоме нею затягування розгляду справи, наполягала на прийнятті рішення, - а тому суд прийшов до висновку про можливе розглядати справу, зокрема три обєднані та взаємоповязані позови, на підставі наявних даних про права та взаємовідносини сторін.

Зясувавши обставини справи, заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи служба у справах дітей виконкому Самбірської міської ради Львівської області та служба у справах дітей Турківської районної державної адміністрації Львівської області про зобовязання не чинити перешкоди у реєстрації місця проживання малолітньої дитини та вселенні у будинок №77 по вулиці Виговського у місті Самборі Львівської області слід відмовити, відповідно, задовольнивши позови ОСОБА_4 і ОСОБА_1

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 20.12.2010 року є власником житлового будинку по вул. Виговського, 77 у м. Самборі Львівської області вцілому та житло використовується нею для власного проживання та проживання членів її сім'ї та інших осіб, а саме: брата ОСОБА_4 відповідно до договору довічного утримання від 03.12.2010 року, матері ОСОБА_7, сина ОСОБА_8, а також ОСОБА_9 та її малолітніх дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Будинок складається з підвалу, першого поверху та мансарди, у ньому є вісім кімнат, які є зайнятими перерахованими вище особами, вільних кімнат у будинку немає.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_7 з 19.03.1991 року зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3 та проживала в ньому до 2007 року як дочка колишнього співвласника - відповідача за її позовом; протягом останніх чотирьох років не підтримує з ним жодних відносин, стала чужою для нього людиною та утворила власну окрему сім'ю. Відповідач за даним позовом ОСОБА_4 перешкод ОСОБА_7 у користуванні житловим будинком по вул. Виговського, 77 в м. Самборі чинити не міг, зокрема за останні два роки, так як таке право у нього відсутнє, оскільки ОСОБА_1 стала власником будинку вцілому.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. ОСОБА_3 до моменту звернення до суду не проживала ІНФОРМАЦІЯ_4 більше чотирьох років і про причину такої відсутності суд під час провадження у цивільній справі не повідомила, тому втратила право на користування спірним житловим будинком на підставі вказаної вище норми Цивільного Закону.

При цьому суд звертає увагу на попередню помилкову позицію ОСОБА_7, коли ОСОБА_1 була співвласником будинку разом із ОСОБА_4, оскільки власник житла має право на вселення до житла інших осіб з урахуванням правил, які регулюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб. Якщо реєструється особа, яка не є власником житла, у заяві про реєстрацію місця проживання обовязково зазначається про згоду власника на реєстрацію. Згода власника не потрібна лише у випадку вселення до осіб, зареєстрованих у даному приміщенні, їхніх неповнолітніх дітей (постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразків документів, необхідних для реєстрації місця проживання в Україні»від 28.07.2004 року №985. ОСОБА_3 жодної згоди від ОСОБА_1 не отримувала.

Аналогічне є регламентованим у статті 65 Житлового кодексу України про право наймача на вселення інших осіб у займане ним жиле приміщення, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

ОСОБА_3 у власному позові про вселення виходить із застосування до спірних правовідносин вищенаведеної норми а також ст. 71 ЖК України, які регулюють питання найму житла. Однак вона ніколи не була наймачем спірного житлового будинку, ані його частини, ні членом сім'ї наймача, оскільки в минулому батько позивача ОСОБА_4 був співвласником будинку, а не його наймачем. Крім цього вона до власника житлового будинку ОСОБА_1 з пропозицією укласти такий договір не зверталася; згоди на вселення та проживання у її будинку ОСОБА_1 не надавала. У зв'язку з цим, зазначені правові норми не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Крім наведеного суд погоджується із посиланням позивача ОСОБА_1 на ч. 1 ст. 405 ЦК України, котра вказує, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Із наведених правових норм випливає, що право члена сім'ї власника, до яких згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України належать дружина, діти і батьки, а також інші особи, які постійно проживають з власником та ведуть з ним спільне господарство, на користування житлом є похідним від права приватної власності власника на це майно та існує лише за наявності у власника такого права, а тому у випадку припинення цього права власника припиняється й право на користування житлом у членів сім'ї колишнього власника. Із урахуванням того, що ОСОБА_3 не є членом сім'ї нового власника будинку в цілому ОСОБА_1 та спільно з нею не проживає і не веде господарство, право користування житловим будинком на вул. Виговського, 77 у м. Самборі Львівської області у неї відсутнє.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року (чинній з наступними змінами) розяснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996р. №9 (v0009700-96) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак, відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Главою 6 ЖК України врегульовано відносини щодо здійснення права користування жилими будинками та квартирами, які є обєктом права приватної власності, тобто належать фізичній особі, відповідно, ОСОБА_1 Право користування майном є елементом змісту більш широкого права права власності (ч. 1 ст. 317 ЦК України) і здійснюється вільно, на власний розсуд його субєкта, крім обмежень, які передбачені законом.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ст. 47 регламентує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до Цивільного закону України позивач ОСОБА_1 є субєктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне їй майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом.

При цьому суд констатує, що спірні правовідносини поширені на час дії вказаних вище норм Конституції України, а разом з тим Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.97р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції...1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вслід цьому, гарантуючи захист права власності, закон надає ОСОБА_1 як співвласнику право вимагати усунення порушення її права, хоча це порушення і не є поєднане з позбавленням володіння у спосіб, передбачений ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України на обєкт права власності житловий будинок №77, який розташований у м. Самборі по вул. Виговського, 77 Львівської області (ст. 379 ЦК). А право власника житлового будинку визначені ст. 380, ст. 382 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, і інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Оскільки суд прийшов до висновку про правильність позиції ОСОБА_1 та про позитивне вирішення її спору, тому зайвим вважає досліджувати однорідний позов ОСОБА_4, відтак, у позові ОСОБА_3 слід відмовити за безпідставністю.

Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обовязок доказування і подання доказів. Тому, при задоволенні позову ОСОБА_1 суд виходить із засад змагальності щодо подання таких, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, диспозитивності цивільного судочинства; з аналізу представлених і наявних у цивільній справі документів.

Під час провадження в справі та під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 за власним позовом та її представник ОСОБА_2 наполягали на позитивному вирішенні спору; відповідач за даним позовом та ОСОБА_4 не визнавала вимог останнього, але разом з тим до суду не подала клопотань про доказування чи про звільнення від доказування, що може бути як вона, так і її малолітня дитина зареєстрованими у спірному будинку чи там проживати; а окрім цього проявила недобросовісну процесуальну поведінку та жодним чином у правовому полі не відреагувала на цивільний спір, порушений позивачем ОСОБА_1 щодо спірного будинковолодіння.

У звязку з таким вирішенням спору підлягає стягненню із ОСОБА_3 у користь ОСОБА_4 і ОСОБА_1 понесені ними судові витрати з розгляду даної цивільної справи при зверненні до суду.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214215, 218 ЦПК України, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 150, 156 ЖК України, ст. ст. 379, 380, 383, 386, 391, 405 ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, суд

в и р і ш и в :

Відмовити ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_4, треті особи служба у справах дітей виконкому Самбірської міської ради Львівської області та служба у справах дітей Турківської районної державної адміністрації Львівської області про зобовязання не чинити перешкоди у реєстрації місця проживання малолітньої дитини та вселенні у будинок №77 по вулиці Виговського у місті Самборі Львівської області.

Позови ОСОБА_4 та ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 особою, що втратила право на користування житловим будинком у м. Самборі по вул. Виговського, 77 Львівської області; зняти її з реєстраційного обліку вказаного місця проживання.

Стягнути із ОСОБА_3 у користь ОСОБА_4 45,5грн. сплачених судових витрат.

Стягнути із ОСОБА_3 у користь ОСОБА_1 107,3грн. оплаченого судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції протягом десяти днів із дня його проголошення; особами інтересів котрих стосується, - протягом цього ж строку із дня отримання його копії.

Даний примірник рішення виготовлено в нарадчій кімнаті та він має силу оригіналу.

Суддя