АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа: № 2/2020/809/2012 Головуючий: 1 інстанції
Провадження: № 22-ц-/2090/4022/2012 Чайка І.В. Категорія: сімейні Доповідач: Даниленко В.М
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2012 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі :

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Щвецової Л.А.,

при секретарі: Коліснику Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Управління у справах дітей департаменту праці та соціальної політики виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2012 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому вказувала на те, що вони з відповідачем по справі ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано в установленому законом порядку 21 листопада 2006 року.

Від вказаного шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У січні 2006 року вона разом із дітьми була вимушена переїхати на постійне проживання до м. Києва, позаяк відповідач знущався з неї, бив на очах у дітей, що негативно впливало на їх емоційний та психічний стан.

З цього часу відповідач ніяких стосунків з дітьми не підтримує, повністю ухилився від виконання своїх батьківських обов'язків по їх вихованню та утриманню. Матеріальної допомоги дітям не надає, їхнім життям не цікавиться й добровільно аліментів не сплачує.

Усі п'ять років роздільного проживання відповідач не поздоровив дітей з днем народження або іншими святами, не дзвонив їм, не навідував, не піклувався про них, окрім єдиного разу, коли подзвонив синові в день його народження, й то після нагадування позивачки.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач як батько не проявляє до дітей щонайменшої турботи, нехтує своїми обов'язками по їх вихованню, позивачка ОСОБА_2 просила суд позбавити її колишнього чоловіка - відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно їхніх неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_5.

У лютому 2012 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з іншим позовом, у якому посилаючись на відсутність будь-якої матеріальної допомоги з боку її колишнього чоловіка ОСОБА_3, який є приватним підприємцем та має значний заробіток, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їхніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача до досягнення їхніми дітьми повноліття.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 березня 2012 року зазначені позови ОСОБА_2 були об'єднанні в одне провадження для їх спільного розгляду по суті.

У судовому засіданні вповноважений представник позивачки ОСОБА_2 підтримала заявлені нею вимоги, дещо уточнивши заявлений розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, та посилаючись на те, що останній має нерегулярний, мінливий дохід, просила стягнути з відповідача на користь колишньої дружини аліменти на утримання їхніх неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі, а саме в розмірі 2 780 грн. щомісячно.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник заявлені позивачкою вимоги щодо позбавлення його батьківських прав не визнали, та заперечуючи проти задоволення цих вимог посилались на те, що позивачка разом із дітьми мешкає в м. Києві, куди переїхала на постійне проживання ще під час існування між сторонами шлюбно-сімейних відносин, відповідач постійно проживає та займається підприємницькою діяльністю в м. Харкові, а тому з об'єктивних причин не має можливості приймати активну участь у вихованні дітей.

Разом із тим, він періодично навідує їх, спілкується з ними, купує для них подарунки та інші речі, надає їм грошові кошти.

При цьому сторона відповідача вказувала й на те, що на протязі шести років позивачка будь-яких матеріальних претензій до нього не мала, а ініційований нею спір пов'язаний з відмовою відповідача надати свою згоду на виїзд дітей разом з його колишньою дружиною на постійне місце проживання за кордон.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, то ці вимоги відповідач ОСОБА_3 визнав частково, зазначивши, що він в змозі сплачувати аліменти в розмірі 1/3 частки від свого заробітку, але заявлена позивачкою до стягнення сума аліментів в розмірі 2 780 грн. є для нього занадто значною, позаяк він мешкає разом зі своїми непрацездатними батьками, які також потребують матеріальної допомоги.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки аліменти на утримання їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 2 000 грн., але не менше встановленого законом мінімуму, щомісячно, починаючи з 22.02.2012 року та до досягнення дітьми повноліття.

У задоволенні решти заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог судом першої інстанції відмовлено.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання щодо судових витрат по справі.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, позивачка ОСОБА_2 в особі свого вповноваженого представника в апеляційній cкарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі.

В обгрунтування своєї скарги апелянт посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачкою вимог про позбавлення відповідача батьківських прав щодо їхніх малолітніх дітей, позаяк позивачкою до суду було представлено достатньо доказів на підтвердження факту ухилення останнього від виконання своїх батьківських обов'язків.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано зменшив і заявлений позивачкою розмір аліментів на утримання дітей, які підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Відповідач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить змінити ухвалене судом першої інстанції по справі рішення в частині, що стосується визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з нього на користь позивачки, зменшивши їх розмір до 800 грн., посилаючись при цьому на те, що при визначенні розміру аліментів суд першої інстанції не врахував положень ст. 182 СК України та не взяв до уваги того, що загальний розмір його чистого доходу від здійснення підприємницької діяльності з урахуванням податків, інших необхідних платежів та витрат, є значно меншим, ніж задекларовано ним у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2011 рік, а крім того суд не врахував, що на утриманні відповідача знаходяться його непрацездатні батьки похилого віку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий, і надав їм належну правову оцінку.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 18 Сімейного кодексу України (далі: СК України) кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Однією із загальних засад регулювання сімейних відносин є рівність прав та обов'язків жінки та чоловіка (частина 6 статті 7 СК України).

Це принципове положення конкретизоване у статті 141 СК України щодо жінки та чоловіка як матері та батька дитини.

Відповідно до вказаної правової норми мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом.

Підстави для позбавлення батьківських прав матері чи батька визначені законодавцем у ст. 164 СК України, перелік цих підстав є вичепрним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Тому жодні інші обставини, в тому числі й ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, само по собі буде безперспективним, позаяк не дасть дитині полегшення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснено в абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками .

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Обов'язок батьків утримувати дитину також встановлений на законодавчому рівні, а саме: ст. 180 СК України.

Відповідно до цієї правової норми батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При цьому обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, тобто обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.

Згідно ст. 181 СК України способи виконання батьками свого обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Визначаючи розмір аліментів, суд відповідно до ч. 1 ст. 182 того ж Кодексу повинен враховувати:

-стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

-стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

-наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків;

-інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому ч. 2 ст. 182 СК України прямо передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Як роз'яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно керувався зазначеними вище нормами матеріального права та роз'ясненнями Верховного Суду України, а тому зважаючи на відсутність у матеріалах справи об'єктивних, безспірних доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_3, який після розлучення з дружиною постійно мешкає в іншому місті, за сотні кілометрів від дітей, свідомо та навмисно ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо їх виховання, нехтуючи батьківськими обов'язками на шкоду останнім, у даному випадку обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог про застосування до нього такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав та частково задовольнивши заявлені вимоги в іншій частині, стягнув з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання їхніх неповнолітніх дітей з урахуванням положень ст.ст. 182, 183 СК України.

Разом із тим, судова колегія вважає доцільним зазначити, що як вбачається з матеріалів цивільної справи та з'ясовано в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_3, дійсно, на фоні неприязних стосунків зі своєю колишньою дружиною (позивачкою ОСОБА_2) в більшій своїй частині самоусунувся від виконання покладених на нього законом батьківських обов'язків по вихованню їхніх спільних дітей: належного піклування про їх фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, переклавши основний тягар з їх утримання та виховання на позивачку, що врешті решт, за відсутності необхідного взаємного спілкування між ними (батьком і дітьми) взагалі може призвести до негативного сприйняття його останніми як батька, в прямому розумінні цього слова, в зв'язку з чим судова колегія знаходить за необхідне з метою виправлення існуючої ситуації попередити відповідача ОСОБА_3, що в разі незміни ним у подальшому свого пасивного ставлення до неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5, можливість застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав відносно останніх, у принципі не виключається.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_2 про незаконність ухваленого судом першої інстанції по справі рішення, які фактично зводяться до переоцінки обставин справи, встановлених районним судом з дотриманням вимог норм матеріального й процесуального права, то ці доводи є несуттєвими, висновків суду по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і на правильність ухваленого судом по справі рішення не впливають.

Теж саме стосується й доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 щодо завищеного розміру аліментів, які підлягають стягненню з нього на користь колишньої дружини на утримання їхніх неповнолітніх дітей, оскільки будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження своїх реальних доходів від здійснення ним підприємницької діяльності (загальний дохід від якої згідно податкової декларації за 2011 рік становить 115 000,00 грн.) та неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі відповідач до суду не представив, а його батьки, як пояснив останній, є пенсіонерами, отримують державну пенсію й на теперішній час матеріальної допомоги не потребують.

При цьому, судова колегія вважає доцільним також зазначити, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 на утримання їхніх дітей, не є безумовним, оскільки відповідно до ст. 192 СК України розмір цих аліментів може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану чи погіршення здоров'я когось із них.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2012 року - залишити без змін.

Попередити ОСОБА_3, що в разі незміни ним у подальшому свого пасивного ставлення до виховання своїх неповнолітніх дітей: сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, він може бути позбавлений батьківських прав відносно останніх.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: