Справа № 22-ц-58/12 Головуючий у 1 інстанції: Варениця В. С.
Провадження № 22-ц-/1390/58/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Федоришина А.В., Шумської Н.Л.

з участю секретаря Кубішин І.В.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Домажирської сільської ради, Яворівської державної нотаріальної контори, Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, з участю третіх осіб: Новояворівської державної нотаріальної контори, Львівського обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсними свідоцтв про право власності, про право на спадщину, визнання недійсними заповітів, про визнання недійсними державних актів, про визнання права власності в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся з позовом, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про визнання за ним права власності у порядку спадкування на житловий будинок № 529 на вулиці Садовій у селі Кожичі Яворівського району Львівської області; визнання за ним права власності у порядку спадкування на земельну частку (пай), розташовану на території Домажирської сільської ради Яворівського району Львівської області; визнання недійсним свідоцтва на право власності на вказаний житловий будинок на імя ОСОБА_6 від 25 січня 1997 року; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 квітня 1997року, зареєстрованого в реєстрі за № 1229; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 188392 від 26 листопада 2009 року, виданого ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому від 21 березня 1995 року № 38, 13 сесії 5 скликання № 364 від 16 квітня 2008 року Домажирської сільської ради; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 188393 від 26 листопада 2009 року, виданого ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому від 21 березня 1995 року № 38, 13 сесії 5 скликання № 364 від 16 квітня 2008 року Домажирської сільської ради; визнання недійсним заповіту ОСОБА_7 від 18 лютого 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3-1221; визнання недійсним заповіту ОСОБА_8 від 20 лютого 1995 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3-1147. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він був членом колгоспного двору, у якому знаходиться спірне майно. Не поривав звязків з цим господарством і після смерті батьків успадкував належне їм майно, яке безпідставно оформила на себе ОСОБА_4 Його безпідставно було знято з реєстрації у спірному будинку. Просив позов задовольнити.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2011 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Домажирської сільської ради, Яворівської державної нотаріальної контори, Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, з участю третіх осіб: Новояворівської державної нотаріальної контори, Львівського обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок, про визнання недійсними заповітів, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, про визнання недійсними Державних актів про право власності на землю, про визнання права власності на житловий будинок та земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Рішення оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Вапеляційній скарзі апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове по суті позовних вимог. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при упередженому ставленні суду до вирішення справи. Вказує, що позивач з 16 вересня 2004 року є інвалідом другої групи. Він був безпідставно знятий з реєстрації в спірному будинку, який належав до колгоспного двору, з яким він не поривав звязків. Вважає, що у 1997 році безпідставно було оформлено право власності на спірний будинок за його померлим у 1995 році батьком ОСОБА_6 На підставі незаконно виданого свідоцтва про право власності на будинок ОСОБА_4, яка оформила право власності на будинок на підставі заповіту ОСОБА_8, одержала державні акти про право власності на землю.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечили, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскільки суд першої інстанції в частині відмови повністю у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок № 529 у с.Кожичі Яворівського району Львівської області, визнання за ним права власності в порядку спадкування на земельну частку (пай) після смерті матері, визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказаний будинок за ОСОБА_6, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 22 квітня 1997 року, визнання недійсним Державного акту на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості вказаних вимог; висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду в цій частині погодитися не можна. В решті рішення слід залишити без змін.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення у зазначеній вище частині цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що спірний будинок знаходиться в селі Кожичі Яворівського району Львівської області. До вступу в дію Закону України «Про власність» господарство, у якому знаходиться спірний будинок, належало до колгоспного двору. Суспільна група двору змінена на робітничий у 1992 році після припинення двору у звязку із введенням в дію Закону України «Про власність». На час введення в дію названого Закону звязок із колгоспним двором не втратили 6 осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ( т.1 а.с.38-39, т.2 а.с.190). Після укладення шлюбу ОСОБА_13 змінила прізвище на «Репета» (т.1 а.с.56). ОСОБА_8 і ОСОБА_7 є батьками сторін, чого вони не заперечують. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 19 червня 2006 року встановлено, що батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_8 і ОСОБА_7

18 лютого 1995 року ОСОБА_7 склала заповіт на все належне їй на час смерті майно в користь ОСОБА_13 (т.1 а.с.167). 20 лютого 1995 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким заповів все належне йому на час смерті майно дочці ОСОБА_14 (т.1 а.с.48).

ОСОБА_8 помер 1 вересня 1995 року (т.1 а.с.46).

ОСОБА_13 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті батька у встановлений законом 6-місячний строк. (т.1 а.с.44). Пережила спадкодавця дружина - ОСОБА_7 відмовилася від належної їй обовязкової частки після смерті чоловіка в користь дочки ОСОБА_13 (т.1 а.с.45). Докази про те, що інші спадкоємці ОСОБА_8 прийняли спадщину після його смерті не надані. З 18 листопада 1995 року ОСОБА_2 утримувався під вартою, вироком Залізничного районного суду м.Львова від 20 травня 1996 року він засуджений та відбував покарання у місцях позбавлення волі. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 9 червня 2005 року встановлено, що після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_2 проживав у будинковолодінні № 10 на вулиці Польовій у с.Рясна-Руська Яворівського району та виселений з цього приміщення без надання іншого житла відповідно до вказаного рішення суду (т.1 а.с.225-227).

На підставі рішення Домажирської сільської ради № 40 від 21 березня 1996 року видано свідоцтво про право особистої власності ОСОБА_8 на спірний жилий будинок (т.1 а.с.49,121).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим Яворівською державною нотаріальною конторою 22 квітня 1997 року відповідно до заповіту, посвідченого Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою 20 лютого 1995 року та зареєстрованого у реєстрі за № 3-1147, спадкоємцем спірного будинку після смерті ОСОБА_8 є ОСОБА_13 (т.1 а.с.22,52). 10 грудня 1997 року на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_13 видано реєстраційне посвідчення на спірний будинок. (т.1 а.с.126).

ОСОБА_2 є інвалідом. Вперше його документи надійшли до МСЕК 16 вересня 2004 року, він був визнаний інвалідом, при чергових переоглядах інвалідність була продовжена і встановлена безстроково ( т.1 а.с.7-12, т.3 а.с.88).

Відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, датою встановлення інвалідності вважається день надходження до МСЕК документів, необхідних для огляду хворого.

4 листопада 2005 року померла мати сторін - ОСОБА_7 (т.1 а.с.61). Після її смерті у встановлений законом шестимісячний термін позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини (т.1 а.с.59).

Відповідно до Сертифікату на право на земельну частку (пай) від 24 червня 2008 року ОСОБА_7 належить право на таку частку у ПОП «Добробут» розміром 2,19 в умовних кадастрових гектарах (т.1 а.а.71). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката, таке майно входить до складу спадщини.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,2067 (кадастровий номер :08:001:0037) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Ця земельна ділянка передана у власність на підставі рішення виконкому від 21 березня 1996 року № 38, 13 сесії 5 скликання № 364 від 16 квітня 2008 року Домажирської сільської ради (т.1 а.с.149).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,2500 (кадастровий номер :08:001:0036) з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (т.1 а.с.150).

На час відкриття спадщини після смерті матері сторін живими були її 6 дітей: ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які не звернулися із заявами про прийняття спадщини; а також сторони у цій справі, які подали нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття такої.

Вирішення питань про право власності на майно (його поділ), що до 15 квітня 1991 року становило власність колгоспного двору, має провадитись на підставі норм, якими остання регулювалась на той час.

При вирішенні спору про спадкування майна, що належало колгоспному двору, слід виходити з того, що за загальними правилами спадкування спадщина на частку в цьому майні члена двору відкривається, якщо його смерть мала місце після 30 червня 1990 року.

Таким чином, встановлено, що на час введення в дію Закону України «Про власність» сторони і спадкодавці були членами колгоспного двору, загальна кількість осіб, що до нього входили, - 6. Відповідно до вимог ст.ст. 120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, що були чинними нас вказаний час, майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Отже, 6 членів колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року мали право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після його припинення.

Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 більше трьох років не приймав участі своєю працею і коштами у веденні господарства колгоспного двору, а тому станом на 15 квітня 1991 року втратив свою частку у майні такого, не відповідають матеріалам справи та спростовуються наявними у погосподарських книгах відомостями (т.1 а.с. 38-39, т.2 а.с.190).

На час смерті батька сторін спадкодавцеві належала 1/6 частка у майні колгоспного двору, на яку відкрилася спадщина. Спадкодавець склав заповіт в користь відповідача ОСОБА_4 Сторонам нарівні з іншими членами двору також належало по 1/6 частині його майна.

Отже, після смерті батька сторони мали право власності на 1/6 частку спірного будинку кожен як співвласники майна, що перебувало у спільній сумісній власності. ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті батька. Після цього її частка стала відповідати 1/3 (1/6+1/6).

Відтак, правові підстави для видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок в цілому на імя померлого ОСОБА_8 були відсутні. Тому вимога про визнання цього свідоцтва недійсним підлягає до часткового задоволення визнання недійсним свідоцтва на право власності ОСОБА_19 на 5/6 частин жилого будинку.

Виходячи з викладеного, видане 22 квітня 1997 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частин спірного будинку ОСОБА_4, яка прийняла спадщину після смерті батька, підлягає визнанню недійсним, оскільки спадщина відкрилася не на весь будинок, а на 1/6 його частину, яку ОСОБА_4 прийняла.

Після смерті матері сторін у 2005 році спадкування проводиться за правилами чинного ЦК України. За життя спадкодавець розпорядилася своїм майном на випадок її смерті. Вона склала заповіт на все належне їй на час смерті майно в користь ОСОБА_4

На час смерті ОСОБА_7 позивач був інвалідом. Відповідно до вимог 1241 цього Кодексу непрацездатні діти спадкодавця спадкують незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом (обовязкова частка). ОСОБА_2 входить до кола осіб, визначених ст. 1241 ЦК України, що мають право на спадкування обовязкової частки після смерті матері. При визначенні розміру обовязкової частки ОСОБА_2 враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 були живими шестеро її дітей - спадкомців першої черги. Кожен з них у разі спадкування за законом мав би право на спадкування 1/36 частини спірного будинку (1/6 : 6) та 1/6 земельної частки (паю). Половина від цього (обовязкова частка ОСОБА_2І.) відповідно становить 1/72 частину будинку і 1/12 частину земельної частки (паю).

Оскільки право позивача на вказане спірне майно не визнається, з приводу цього майна існує спір, тому за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування на 1/72 частину спірного будинку і 1/12 частину земельної частки, що належала ОСОБА_7 З врахуванням належної йому 1/6 частини цього будинку, частка ОСОБА_2 становить 13/72 (1/6+1/72).

Колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на спірний жилий будинок та належну матері сторін земельну частку (пай) підлягають до часткового задоволення. Виходячи з того, що позивачу належала 1/6 частина спірного будинку як члену колгоспного двору, а також після смерті матері незалежно від змісту заповіту, він спадкує обовязкову частку (1/72 частину будинку). Відповідно до належної спадкодавцю 1/6 частини цього будинку, за ОСОБА_2І слід визнати право власності на 13/72 частин цього будинку (1/6+1/72). Незалежно також від змісту заповіту, ОСОБА_2 має право на обовязкову частку при спадкуванні земельної частики (паю), що належала ОСОБА_7 на час її смерті (1/12). За позивачем слід визнати право власності на спірне майно у зазначених частках.

Підстави набуття права на землю у порядку безоплатної приватизації передбачені ст.ст.116, 118 ЗК України з врахуванням положень ст. 120 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування. При переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди, до них переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування.

З врахуванням того, що ОСОБА_4 на час приватизації земельної ділянки для обслуговування будинку та господарських споруд не була власником спірного житлового будинку в цілому, вона одноособово не могла претендувати на приватизацію всієї земельної ділянки, призначеної для обслуговування цього будинку та приналежних до нього споруд, без врахування на це права інших співвласників будинку. Тому вимога про визнання недійсним Державного акту про право власності на таку земельну ділянку підлягає до задоволення.

Право на призначену для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 0,2067 га набуто ОСОБА_4 в порядку безоплатної приватизаціїї відповідно до вимог ст.ст. 116,118,121,122 ЗК України. Про набуття цього права ОСОБА_4 видано оспорюваний Державний акт серії ЯИ № 188392. Доказів про те, що вказана земельна ділянка перебувала у користуванні або власності спадкодавців чи сторін, та належить до спадкового майна чи майна колгоспного двору, не надано. Відтак, відсутні підстави для визнання недійсним цього Державного акту. У цій частині з рішенням суду слід погодитися.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними нотаріально посвідчених заповітів ОСОБА_8 та ОСОБА_7, заявлених з тих підстав, що індекси реєстру на оспорюваних заповітах не співпадають з номером печатки нотаріуса, а порядковий номер запису заповіту від 20 лютого 1995 року менший від порядкового номера запису про реєстрацію заповіту від 18 лютого 1995 року, оскільки суд встановив, що нотаріусом при реєстрації записів вчинених нотаріальних дій 18 лютого 1995 року допущено технічну помилку щодо запису під номером 2-1228 та вказано номер 3-1129 з реєстрацією наступних нотаріальних дій з наростаючими номерами.

Заповіт є угодою, тому на нього поширюються загальні положення про угоди. Підстави для визнання угод недійсними визначені у главі 3 розділу 1 ЦК України в редакції 1963 року, який був чинний на час складання спадкодавцями оспорюваних заповітів. Такі підстави повинні мати місце на час укладення оспорюваної угоди.

Відповідно до ст.ст. 534, 541 ЦК України в редакції 1963 року кожний громадян може залишити за заповітом усе своє майно одній або кільком особам. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений. Ці вимоги закону виконані при укладенні ОСОБА_8 і ОСОБА_7 оспорюваних заповітів. Доказів на підтвердження наявності підстав для визнання цих заповітів недійсними не наведено.

Стаття 214 ЦПК України вимагає від суду під час ухвалення рішення обєктивно вирішити всі питання щодо обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та визначити якими доказами вони підтверджувалися.

Колегія суддів приходить до висновку, що слід погодитися із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсними оспорюваних заповітів. При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови повністю у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок № 529 у с.Кожичі Яворівського району Львівської області, визнання за ним права власності в порядку спадкування на земельну частку (пай) після смерті матері, визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказаний будинок за ОСОБА_6, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 22 квітня 1997 року, визнання недійсним Державного акту на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Тому оскаржуване рішення у зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

В решті висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів. З такими висновками суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення в решті відсутні. Висновки суду у зазначеній частині ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів. З такими висновками суду в цій частині слід погодитися, рішення залишити без змін, оскільки в цій частині ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині.

Керуючись ст. 303, п.п.1, 2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 309, 313, ч.1 п.1, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 лютого 2011 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок № 529 у с.Кожичі Яворівського району Львівської області, визнання за ним права власності в порядку спадкування на земельну частку (пай) після смерті матері, визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказаний будинок за ОСОБА_6, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 22 квітня 1997 року, визнання недійсним Державного акту на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Домажирської сільської ради, Яворівської державної нотаріальної контори, Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, з участю третіх осіб: Новояворівської державної нотаріальної контори, Львівського обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 13/72 частин житлового будинку № 529 у селі Кожичі Яворівського району Львівської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування після смерті його матері ОСОБА_7 на 1/12 частину земельної частки (паю) ПОП «Добробут» (село Домажир Яворівського району Львівської області) розміром 2,19 га в умовних кадастрових гектарах.

Визнати частково недійсним (на 5/6 частин будинку) свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок № 529 у вказаному селі від 25 січня 1997 року, на імя ОСОБА_6 .

Визнати частково недійсним (на 5/6 частин спадкового будинку) свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 22 квітня 1997 року, зареєстроване в реєстрі за № 1229, видане ОСОБА_13.

Визнати недійсним Державний акт серії ЯИ № 188393 на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :08:001:0036.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: