АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/1690/3977/2012
ОСОБА_1 провадження 22-ц/1690/3977/2012Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О.
Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2012 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Чумак О.В.

Суддів: Дряниця Ю.В., Кривчун Т.О.

при секретарі: Мотрій С.В.

позивачки ОСОБА_3,

представника позивачки -адвоката ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2012 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України та отримання проїзного документу для особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_2., -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2012 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України та отримання проїзного документу для особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку задоволено в повному обсязі.

Визнано незаконною відмоу ОСОБА_1 у наданні згоди на виїзд за кордон неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дозволено органам ВГІРФО ГУМВС України в Полтавській області оформити проїзі документи для вихзду за кордон для ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька ОСОБА_1.

Дозволено виїзд за межі України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_1 до досягнення ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття.

Стягуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 судові витрати, а саме судовий збір в сумі 107 грн. 30 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2012 року скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задовленні позовних вимог ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України та отримання проїзного документу для особи, яка не досягла шістнадцятирічного вку. Посилається на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не повністю зясовано обставини, які мають значення для справи. Зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено доводи позивача щодо необхідності та терміну вивезення дитини за кордон, а саме відповідного медичного висновку про те, що дитина потребує лікування та оздоровлення саме за кордоном; не перевірено докази позивача про те, до якої країни вона має намір вивезти дитину та на підставі чого; не визначено правову підставу надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька; не обгрунтовано, чому такий дозвіл має діяти на майбутнє до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, зясувавши межі апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними був розірваний 22 травня 2007 року що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-КЕ № 027073, актовий запис № 184.

Згідно свідоцтва про народження серії 1-КЕ № 142091 від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02.12.2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 20.02.2012 року, визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір»ю ОСОБА_3, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено.

Колегія суддів вважає, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно провів аналіз норм чинного законодавства, врахував всі обставини справи.

Задовольняючи позовні вимоги про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу батька, місцевий суд виходив з того, що дитина - ОСОБА_7 хворіє на плоско-вальгусне викривлення стоп та потребує лікування, а позивач ОСОБА_3, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з громадянином ОСОБА_9, має можливість безкоштовного обстеження та лікування їхнього малолітнього сина в лікарнях ОСОБА_9 тощо із застосуванням пердових світових технологій. Лікування хвороби повинно бути здійснено якомога скоріше для запобігання ураження всієї опорно-рухової системи дитини.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 150 Сімейного Кодексу України, ч. 1, ч. 2 ст. 255 Сімейного Кодексу україни батьки зобов»язані поважати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку.

Як вбачається зі ст. 11 ЗУ Про охорону дитинства батько та мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 313 Цивільного Кодексу України, фізична особа яка не досягла шіснадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ст. 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України», п. 16, п. 18 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, іх тимчасового затримання та вилучення» самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли 18-річного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на неодноразові звернення позивача ОСОБА_3 до відповідача ОСОБА_1 щодо надання згоди на виїзд їхньої малолітньої дитини ОСОБА_7 за кордон, останній не реагує.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд вірно прийшов до висновку, що відповідач умисно не надає згоди на виїзд дитини за кордон, використовуючи це як інструмент впливу на відносини між колишнім подружжям, при цьому відповідач ОСОБА_1 не враховує інтереси та потреби свого малолітного сина ОСОБА_7, який страждає на захворювання опорно-рухового апарату та потребує лікування, а мати дитини ОСОБА_3 має можливість забезпечити таке лікування та запобігти можливому розвитку ускладнень від хвороби.

Крім того, дитина має право на всебічний розвиток та відпочинок, в тому числі за кордоном, і здійснення перешкод з боку батьків шкодить інтересам дтинита звужує обсяг її прав.

Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя.

ОСОБА_7 цієї Конвенції, відповідно до ст.9 Конституції України 1996 р., діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання (ст.8 Конвенції).

Згідно пунктів 1,2,3 статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не було наведено переконливих доказів на підтвердження того, що позивачка має намір вивезти дитину за кордон на постійне місце проживання, буде чинити йому перешкоди в спілкуванні з дитиною, не дозволятиме дитині відвідувати батька за місцем його проживання, чи будь-яким іншим способом буде перешкоджати спілкуванню та участі у вихованні.

При цьому, колегія суддів враховує, що суд першої інстанції обгрунтовано не зазначив часу та терміну надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки неможливо чітко визначити необхідний термін медичного обстеження, а також можливість дитини, зокрема за станом свого здоров"я, виїхати на відпочинок або на лікування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий суд вірно прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_3 в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду зроблений на підставі повного, всебічного та обєктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка.

Розгляд справи проведений місцевим судом з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для її задоволення немає.

Проте колегія суддів, вважає за необхідне уточнити рік народження неповнолітнього ОСОБА_7, зазначивши, що він народився 14 травня 2002 року.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 жовтня 2012 року залишити без змін.

Уточнити дату та рік народження малолітнього ОСОБА_7, зазначивши, що він народився 14 травня 2002 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

ОСОБА_10

З оригіналлом згідно:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області ОСОБА_2