Справа № 22-ц-1557/12 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук О.Я.
Провадження № 22-ц/1390/1557/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І. Категорія: 5
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка М.Я., Савуляка Р.В.

з участю секретаря Кубішин І.В.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 7 жовтня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, з участю третьої особи Другої Львівської державної нотаріальної контори, про визначення часток,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 7 жовтня 2011 року в позові відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішення оскаржила ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати та ухвалити нове про

задоволення позову. Посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Стверджує, що 3 травня 2008 року померла її з відповідачем мати ОСОБА_6, яка склала заповіт на її (апелянта) користь. Зазначає, що нотаріус не може видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину земельної ділянки, яка входить до складу спадкової маси, так як частки в ній не визначені. Вважає, що частка кожного із співвласників земельної ділянки, яка надана для обслуговування будинковолодіння, становить по 1/3 частині кожному із співвласників.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що згідно договору дарування від 5 травня 1998 року, посвідченого Другою Львівською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар 11/20 частин житлового будинку № 6 з відповідною частиною господарських будівель та споруд по вулиці Луговій у місті Львів-Рудно. Після цього належній ОСОБА_5 частині будиноковолодіння визначено окрему адресу будинок № 6-а на вказаній вулиці. Свідоцтвом про право власності від 14 липня 1998 року, виданим виконкомом Рудненської селищної Ради народних депутатів стверджується, що житловий будинок № 6-а по вулиці Луговій з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами належить ОСОБА_5 на праві особистої власності.

З свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою Львівською державною нотаріальною конторою 18 квітня 2002 року, вбачається, що власниками житлового будинку № 6 на вулиці Луговій у місті Львів-Рудно стали ОСОБА_2 та ОСОБА_6, яка померла 3 травня 2008 року. Після смерті матері ОСОБА_2 успадкувала належну спадкодавцеві частину будинку згідно із заповітом та відповідно до реєстраційного посвідчення від 17 травня 2002 року і свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою львівською державною нотаріальною конторою від 18 квітня 2002 року стала власником житлового будинку № 6 по вулиці Луговій в м.Львів-Рудно.

Відповідно до рішення Рудненської селищної ради № 714 від 22 квітня 2005 року співвласникам будинку №6,6-а на вулиці Луговій у м.Львів-Рудно ОСОБА_6, ОСОБА_2 і ОСОБА_5 передано у власність земельну ділянку площею 0,0805 га для обслуговування житлового будинку та видано державний акт на право власності серії ЯБ №345711 від 14 грудня 2005 року.

Суд прийшов до висновку, що сторони є власниками різних індивідуальних житлових будинків (№ 6 і 6-А на вулиці Луговій у м.Львів-Рудно), що є однією будівлею, з відповідними господарськими будівлями та спорудами. Частки у цій будівлі визначені: для позивача - 9/20 частин з врахуванням спадкового майна, і 11/20 частин - для відповідача. Відповідно, виходячи із часток власності на житловий будинок, сторони мають право на виділення відповідно 9/20 і 11/20 часток із загальної площі земельної ділянки.

Згідно з вимогами ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і повязана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст.187 ЦК України, складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

Відповідно до ст. 120 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у разі набуття прав власності на жилий будинок кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності будинку.

Згідно з ч. І ст.86 ЗК України, земельна ділянка може перебувати у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної власності на землю посвідчується державним актом на право власності на землю.

У відповідності до вимог ст. 87 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: при добровільному обєднанні власниками належних їм земельних ділянок; при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно - правовими угодами; при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами; за рішенням суду. Інших підстав виникнення права спільної часткової власності на земельну ділянку чинним законодавством не передбачено.

Відтак, оскільки цільовим призначенням спірної земельної ділянки є обслуговування житлового будинку, то така є приналежністю цього будинку і слідує за ним.

З врахуванням наявних у справі доказів та вимог чинного законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про визначення за померлою ОСОБА_6 1/3 частки спірної земельної ділянки для обслуговування будинку.

Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування цього судового рішення відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.І ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.І п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 7 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: