Справа № 2-1801/11
РІШЕННЯ

Іменем України

15 березня 2012 року

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

головуючого судді Мозгового В. Б.,

при секретарі Палашкевич М. В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2 Д В.,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Новограда-Волинського цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання правочину удаваною угодою, -

встановив:

В грудні 2011 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в якому просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (вул. Соборності, 68) в м. Новограді-Волинському удаваною угодою в частині, що стосується покупця, визнавши її дійсним покупцем ? частини квартири та визнати за нею право власності на ? частину цієї квартири, посилаючись на те, що зазначена квартира фактично була куплена нею та її чоловіком ОСОБА_4 за їх спільні кошти як подружжя, які вони отримали в кредит на купівлю квартири, проте оформлена ОСОБА_4 на його мати ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник позов підтримали та просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 позов визнала та просила його задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 та її представник позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити за безпідставністю та за пропуском строку звернення до суду.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Судом установлено, що під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в шлюбі, останнім 26.06.2007 р. було отримано цільовий кредит в сумі 12180 дол.США на купівлю однокімнатної житлової квартири, а перед цим 25 червня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 в якому покупцем зазначено відповідачку ОСОБА_3 /а.с.3-11/. Згідно п. 2.1. Договору ціна квартири становить 9888 грн. та повний розрахунок повинен бути проведений до 04 липня 2007 р..

Також встановлено, що фактично квартиру було придбано за 12000 доларів США, чого в судовому засіданні сторони не заперечували. Також зазначена обставина стверджується і наявною в матеріалах справи розпискою /а.с.17/.

Крім того також встановлено, що саме ОСОБА_1 до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири підшуковувала варіанти, обговорювала з ОСОБА_5 умови купівлі-продажу спірної квартири, її ціну, оглядала квартиру, чого в судовому засіданні відповідачі не заперечували, натомість відповідачка ОСОБА_3 участі в підборі квартири для купівлі та в підготовці укладення договору не приймала, крім того, в спірну квартиру після її купівлі вселилися ОСОБА_1, ОСОБА_4 та їх малолітня дитина, вони ж проводили ремонт житла, оплачували квартирну плату.

Твердження відповідачки ОСОБА_3, що на купівлю квартири вона витрачала свої особисті кошти, в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли, оскільки в порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України нею не надано суду допустимих, змістовних та достовірних доказів на підтвердження своєї позиції. Крім того, вони спростовуються поясненнями відповідачки ОСОБА_5, яка пояснила, що квартиру нею було продано за 12000 дол.США і кошти їй було передано позивачкою ОСОБА_1 в приміщенні банку ОСОБА_7 та розпискою.

Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (Соборності, 68) в. м. Новограді-Волинському є удаваним правочином у частині покупця, оскільки зазначена квартира фактично була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як подружжям за їх спільні кошти, одержані в кредит.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд не приймає до уваги твердження позивачки, що вона довідалися про порушення її прав в 2010 році, коли погасили з чоловіком кредит, оскільки вони спростовуються як поясненнями самої позивачки, наданими нею ДІМ Новоград-Волинського МВ УМВС ОСОБА_7 так і постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 26.11.2011 року. З яких вбачається, що всі документи з моменту купівлі продажу знаходились у позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 /а.с.162-165/. Відповідач ОСОБА_3 на руках договору купівлі-продажу не мала і не має на сьогоднішній день, про що свідчить її звернення до правоохоронних органів /а.с.159-166/.

Крім того, як вже було судом встановлено, позивачка особисто займалася купівлею квартирою та оформленням документів, документи відповідачки ОСОБА_3 з моменту купівлі квартири не передавались, а тому вона не могла не знати, що покупцем квартири виступить мати її чоловіка.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Таким чином перебіг строку позовної давності у спірних правовідносинах між сторонами починається з 26 червня 2007 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України на спірні правовідносини між сторонами у даній справі встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, оскільки в судовому засіданні позивачкою не доведено, що строк нею не пропущено та пред'явлення нею позову було неможливим або ускладненим.

Згідно вимог ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як розяснив п.11 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. №14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В судовому засіданні та в письмовому запереченні відповідачем ОСОБА_3 та її представником, як на одну з підстав відмови у задоволенні позову, заявлено про застосування строків позовної давності /а.с.31/.

Отже, враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України, суд , -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання правочину удаваною угодою відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: