Справа № 2-5026/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2012 Суворовський районний суд м. Херсона в складі:

головуючого судді Гонтар Д.О.,

при секретарі Решетнікової В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»про зміну умов кредитно-заставного договору,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»про зміну умов кредитно-заставного договору посилаючись на те, що між ним та відповідачем було укладено кредитно-заставний договір №НЕcfAU00180282/06. на забезпечення споживчих потреб, а саме купівлю автомобіля. Кредит надавався в сумі 10794,06 доларів США на строк до 27.12.2012року, а також 4306,53 доларів США на оплату страхових внесків. Однак позивачем було отримано вказану суму не в доларах, а в гривні, в сумі 54510грн, які було зараховано на рахунок позивача, з послідуючою оплатою автомобіля Chery Amulet DA11B, відповідно до вказаного договору. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при одержанні індивідуальної ліцензії якої у відповідача не було. Вважає що у вказаному договорі мають бути внесені зміни, так як стороною було суттєво порушено умови договору, а саме просить викласти п.1.1 договору в такій редакції : «п.1.1 Кредитор, при наявності вільних кредитних ресурсів надає боржнику в тимчасове користування на умовах забезпечення повернення, строковості платності та цільового використання грошові кошти в сумі 54510гривень на строк з 27.12.2006року до 27.12.2013року, а також 21749,49грн.,49коп. на оплату страхових платежів. Також просить зобовязати відповідача провести перерахунок суми заборгованості відповідно до вказаних умов договору.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснив, що його довіритель не отримував вказані кошти в доларах США.

Представник відповідача - в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що позивач і не мав права отримувати кошти кредиту в доларах США, хоча кредитний договір і було укладено в доларах США, вказані кошти в еквіваленті на той час, відповідно до заяви позивача були ним отримані.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з наступних підстав.

27.12.2006 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №НЕcfAU00180282, на забезпечення споживчих потреб, а саме купівлю автомобіля. Кредит отримано в сумі 10794,06 доларів США, (на придбання автомобілю), а також 4306,83 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, зі сплатою відсотків у розмірі 1,00% на місяць та щомісячної винагороди в розмірі 0.14%, до 27.12.2013 року. Також 27.12.2006р. між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу, предметом якого є автомобіль НОМЕР_1, що належить позивачу на праві власності.

Відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля від 23.12.2006року позивачем було придбано вказаний автомобіль у торгуючої організації за ціною 54510грн, що не заперечувалося сторонами.

Судом встановлено, що відповідно до заяви про видачу готівки від 28 грудня 2006року позивачем було отримано суму еквівалентну на час здійснення операції в розмірі 10794,06 доларів США, а саме 54510грн, вказані кошти були перераховані на рахунок торгуючої організації, що також сторонами не заперечувалося.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про банки та банківську діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»та умовами укладеного між сторонами договору.

Судом не приймаються доводи позивача про незаконність визначення грошового зобовязання у іноземній валюті. Так, відповідно до статті 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, разом з тим, вказана стаття не обмежує використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. А частиною 2 статті 192 Цивільного кодексу України передбачено, що іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. В даному випадку, основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відповідно до статті 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій ОСОБА_2 Банку України.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про Банки і банківську діяльність»банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії.

Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, законодавство України визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, в тому числі і в іноземній валюті. Однак враховуючи предмет позовних вимог

Також суд вважає безпідставними доводи позивача щодо відсутності індивідуальної ліцензії у відповідача, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 5 Декрету КМУ генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, які не потребують індивідуальної ліцензії. У разі включення цих валютних операцій до генеральної ліцензії необхідність в отриманні індивідуальних ліцензій відпадає. При цьому слід також зазначити, що згідно з ч. 6 ст. 5 Декрету КМУ визначення порядку одержання ліцензій покладено на ОСОБА_2 банк України. Отже всі ці питання регулює саме ОСОБА_2 банк України.

Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність»кредитними операціями є операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»такими коштами є гроші у національній або іноземній валюті. Але оскільки надання кредиту в іноземній валюті є валютною операцією, то окрім банківської ліцензії банк повинен отримати ще й генеральну ліцензію.

Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001р., генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Таким чином, надання кредитів в іноземній валюті банком потребує отримання ним банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями. З цього витікає, що діючим законодавством України не передбачено отримання індивідуальної ліцензії на вказану валютну операцію, а тому банк не може її взагалі отримати.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_2 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ № 483 від 14.10.2004р., використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Разом з цим викладено умову, що ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_2 банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями.

Отже, якщо кредит в іноземній валюті надається банком, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, які вже автоматично містять в собі право банка на надання таких кредитів та використання іноземної валюти при розрахунках, то отримання ще й відповідних індивідуальних ліцензій ні банком, ні його клієнтом неможливо взагалі, тому що не передбачено діючим законодавством України.

Крім того, слід зазначити, що законодавством встановлено дві необхідні умови для отримання індивідуальних ліцензій: вони видаються резидентам і нерезидентам, до кола яких ст. 1 Декрету КМУ відносить не уповноважені банки, а фізичних та юридичних осіб; вони видаються на здійснення разової операції, а надання та повернення кредиту, сплата процентів не є разовою операцією.

Також одержання індивідуальних ліцензій резидентами (до кола яких не відносяться уповноважені банки) кредитів в іноземній валюті між собою потрібне тільки у випадках, якщо терміни і сума таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. ОСОБА_2 банк України, який регулює ліцензування валютних операцій шляхом видання нормативних актів, не встановив законодавчо порядок їх надання в таких випадках. Тому неможливо перевищити ці не встановлені законодавством межі.

Таким чином, надання банком кредиту в іноземній валюті, отримання розрахунків за ним в іноземній валюті повністю відповідає нормам діючого законодавства України.

Разом з тим, вказані посилання позивача, щодо підстав для зміни кредитного договору, не можуть бути прийняті судом до уваги так як, відповідно до статті 651 ЦК України, яка визначає підстави для зміни або розірвання договору, визначено в тому числі умови для зміни договору а саме:

1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

3. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Представником позивача в судовому засіданні не було надано доказів, порушення стороною (банком в даному випадку) умов договору.

Так як, позивачу було надано, відповідно до його заяви, грошові кошти, в еквіваленті до національної валюти (на момент вчинення операції), та було придбано автомобіль, що не заперечувалося представником позивача в судовому засіданні, судом не може бути визнано вказаних дій як істотне порушення умов договору. Отже позовні вимоги підлягають відхиленню.

Оскільки позовні вимоги щодо зміни умов договору задоволенню не підлягають, не підлягають задоволенню і інші позовні вимоги, оскільки вони є похідними.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 88, 209, 212, 213, 294 ЦПК, ст.ст. 651,652 ЦК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»про зміну умов кредитно-заставного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Суворовський районний суд міста Херсона, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

СуддяОСОБА_3