Номер провадження: 22-ц/1590/529/2012
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_1,

при секретарі Трошині К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок, за апеляційною скаргою Одеської міської ради (далі Міська рада) на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2010 року,

встановила

У жовтні 2010 р. ОСОБА_5 звернувся до суду з вищеназваним позовом, в якому вказав, що рішеннями виконавчого комітету Іллічівської районної ради Одеської міської ради від 07.10.52 р. № 763 та від 06.12.54 р. № 951 працівникам хлібозаводу № 2 було надано земельні ділянки під садівництво. Рішенням виконкому Одеської міської ради від 31.10.59 р. № 885 «Про самовільне будівництво на садових ділянках» було дозволено використання наданих земельних ділянок під індивідуальне житлове будівництво. Рішенням виконавчого комітету Іллічівської районної ради Одеської міської ради від 28.10.60 р. № 1497 земельні ділянки було закріплено за працівниками хлібозаводу № 2 та видані домові книги для реєстрації за місцем проживання. В користуванні позивач знаходиться земельна ділянка для індивідуального житлового будівництва, площею 986 кв. м., за адресою м. Одеса, вул.. Остапа Вишні, 20, на якій розташовані: - літ. «А» - житловий будинок; - літ. «Г» - житловий будинок; - літ. «В», «Д» - літні кухні; - літ. «Е» - гараж; - літ. «Ж» - вбиральня; - літ. «И» - навіс; - літ. «К» - сарай; - літ. «Л» - літній душ; - № № 1, 3, 5, І - вимощення. Житловий будинок під літ. «Г» та гараж літ. «Е» введено в експлуатацію та належить на праві власності відповідачці. В його фактичному користуванні знаходиться інше нерухоме майно. Житловий будинок під літ. «А» підключений до систем водо -, електро і газопостачання, придатний для постійного проживання, відповідає вимогам будівельних та протипожежних правил, але свого часу не був введений в експлуатацію. Органи місцевого самоврядування протягом тривалого часу вимог про звільнення земельної ділянки або знесення житлового будинку до нього не предявляли. Нерухоме майно, яким він користується, можливо виділити в окремий обєкт з присвоєнням нової поштової адреси.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 316, 317, 319, 328, 331, 376 ЦК просив визнати за ним право власності на житловий будинок літ. «А», загальною площею 128,3 кв. м., житловою площею 67,8 кв. м., який складається з: - 1-1 коридор, 5,1 кв. м.; - 1-2 житлова, 13,3 кв. м.; - 1- 3 житлова, 19,4 кв. м.; - 1-4 - санвузол, 4,3 кв. м., - 1-5 - кухня, 18,2 кв. м.; - 3-1 - коридор, 6,5 кв. м.; - 3-2 - коридор, 9,0 кв. м., - 3-3 - житлова, 14,4 кв. м.; - 3-4 - житлова, 20,7 кв. м.; - 3-5 кухня, 10, 3 кв. м.; - 3-6 - ванна, 7,1 кв. м., літ. - «В», «Д» - літні кухні, літ. «Ж» - вбиральня, літ. «И» - навіс, літ. «К» - сарай, літ. «Л» - літній душ, які розташовані на земельній ділянці площею 986 кв. м., знаходиться у фактичному користуванні, за адресою м. Одеса, вул. Остапа Вишні, 20, як на окремий обєкт нерухомого майна з присвоєнням нової поштової адреси.

Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, просили розглядати справу за їх відсутності.

Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.12.10. р. позов задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок літ. «А», загальною площею 128,3 кв. м., житловою площею 67,8 кв. м., який складається з: 1-1 коридор, площею 5,1 кв. м.; ……., які розташовані на земельній ділянці площею 0,0504 га., яка знаходиться у фактичному користуванні, як на окремий обєкт нерухомого майна з присвоєнням нової поштової адреси м. Одеса, вул. Остапа Вишні, 20а.

В апеляційній скарзі Міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального (ст. ст. 331, 376 ЦК, ст. ст. 3, 83, 116, 125 ЗК, ст. ст. 5, 12 Закону України "Про основи містобудування" ст. 29 Закону України "Про планування та забудову територій", ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", ст. ст. 26, 73 Закону України "Про місцеве самоврядування", та процесуального права (ст. ст. 213 ЦПК).

ОСОБА_3, ОСОБА_4 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надали. В судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином, причини неявки апеляційному суду не повідомили.

Відповідно до ст. 303 ЦПК колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтями 213, 214 ЦПК передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції, виходив з того, що у фактичному користуванні позивача знаходиться житловий будинок літ. «А» та господарські споруди та будівлі. Відповідно до технічного висновку стан основних конструктивних елементів житлового будинку та дворових споруд задовільний. Конструктивні та планувальні рішення відповідають вимогам будівельних та протипожежних правил, будівля та споруди придатні для збереження та введення до експлуатації. Самовільне будівництво зазначеного нерухомого майна не призвело до порушення прав інших осіб. Здійснене відповідачем будівництво житлового будинку на земельній ділянці, яка була відведена спеціально для цілей індивідуального жилого будівництва, відповідає діючим нормам та подальша його експлуатація є безпечною (а. с. 69 - 70).

Колегія суддів вважає, що погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, при невідповідності висновків обставинам справи.

Статті 213, 214 ЦПК вимагають від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності. Під час ухвалення рішення вирішити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що позивач самовільно, без затвердженого у встановленому порядку проекту, відповідних дозволів на будівництво та на виконання будівельних робіт, побудував житловий будинок на земельній ділянці за адресою - м. Одеса, вул. О. Вишні, 20, на земельній ділянці, яка йому під будівництво житлового будинку не виділена (а. с. 9 13, 16 - 20).

На підставі встановленого, колегія суддів вважає, що між сторонами склалися правовідносини щодо набуття права власності на нерухоме майно - житловий будинок. Вказані правовідносини врегульовані відповідними законодавчими нормами, які містяться у Конституції України, Цивільному Кодексі України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно із ст. ст. 328, 331 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За правилами ч. ч. 1 - 3 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно з вимогами п. п. 34, 42 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції міської ради відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, затвердження місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови міста, іншої містобудівної документації. Визнаючи право власності на самовільно побудований дачний будинок, у порушення вищевказаний норм та положень ст. 19 Земельного кодексу судом першої інстанції не досліджувалось питання щодо цільового призначення земельної ділянки, на якій знаходиться самовільно побудований позивачем житловий будинок, та її виділення останньому. В матеріалах справи ж відсутнє рішення про надання земельної ділянки позивачу під вже побудований житловий будинок.

Відповідно до ст.ст. 11, 16, 31, 51 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчим органом міської ради є його виконавчий комітет, який є самостійною юридичною особою, з власними та делегованими повноваженнями у галузі будівництва, у тому числі: - надання згоди на спорудження об'єктів містобудування, їх реконструкцію; - прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у порядку, встановленому законодавством.

У позовній заяві позивач визначився з відповідачем і вказав таким ОСОБА_4 (а. с. 6 - 8). Суд першої інстанції розглядав справу не врахувавши, що питання про надання земельної ділянки під будівництво житлового будинку, надання згоди на спорудження об'єктів нерухомого майна, прийняття їх в експлуатацію є компетенцією органів місцевого самоврядування. Також компетенцією органів місцевого самоврядування є вирішення питання щодо встановлення поштової адреси. Відомості про роз'яснення судом позивачу вимог ст. 33 ЦПК у матеріалах справи відсутні.

На підставі встановленого та вищевказаних положень законодавства колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції перевищив свої повноваження, вимога позивача про визнання за ним права власності на самовільно побудований житловий будинок є неспроможною, а тому не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні його позову до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради - задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2010 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: Л. М. Миза

ОСОБА_1