Справа № 1326/843/12 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/1390/5734/12 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Шандри М.М.

суддів: Шумської Н.Л., Струс Л.Б.

з участю секретаря Гордій У.М.

та з участю ОСОБА_1

представника ТзОВ «Львівські автобусні заводи`Панченко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Львівські автобусні заводи`про скасування наказів та стягнення оплати за вимушений простій, -

встановила:

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 02.07.2012 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Львівські автобусні заводи`про скасування наказів та стягнення оплати за вимушений простій відмовлено у зв`язку із спливом позовної давності.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. Вважає, що нею подані суду докази поважності причин пропуску строку звернення до суду, однак суд не взяв їх до уваги. Зазначає, зокрема, що пропуск строку звернення до суду був обумовлений її необізнаністю в галузі трудового права, отриманням не фахової консультації юриста. Вважає, також, що положення про строки звернення до суду на позовні вимоги щодо стягнення оплати за вимушений простій не поширюються.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи, позивач працювала у ТзОВ «Львівські автобусні заводи`на посаді начальника відділу технічної документації управління головного конструктора з 01.04.2007 року до 11.11.2009 року.

11.05.2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Львівські автобусні заводи» про скасування наказів № 162 від 11.12.2008 року «Про зміни в графіку роботи підприємства», № 163 від 11.12.2008 року «Про роботу підприємства в умовах фінансової кризи», № 2 від 22.01.2009 року «Про зміни в графіку роботи підприємства в січні 2009 року», № 4 від 06.02.2009 року «Про зміни в графіку роботи підприємства в лютому 2009 року», № 9 від 23.02.2009 року «Про зміни в графіку роботи підприємства», № 19 від 13.03.2009 року «Про зміну в графіку роботи підприємств в березні 2009 року», № 20 від 17.03.2009 року «Про зміну в графіку роботи підприємства в березні 2009 року», № 3/1 від 02.02.2009 року «Про зміни в графіку роботи підприємства», № 42 від 28.05.2009 року «Про роботу підприємства в червні 2009 року`та про стягнення оплати за вимушений простій за період з 12.12.2008 року по 10.11.2009 року в розмірі 14 332,59 грн.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення з вказаним позовом до суду та підстав для поновлення строку на звернення з позовом до суду немає, оскільки позивачу достовірно було відомо про вищезазначені накази з дати їх прийняття, що не заперечила позивач у суді апеляційної інстанції, із даною позовною заявою про їх скасування позивач звернулася до суду лише у травні 2011 року. Поважних причин пропуску строку позивачем не наведено, а судом першої інстанції під час розгляду справи не встановлено. Незнання законів не може вважатися поважною причиною пропуску строку для звернення до суду, тому доводи позивача про отримання не фахової консультації юриста суд обґрунтовано не взяв до уваги.

Доводи апеляційної скарги про те, що до вимог про оплату вимушеного простою не встановлено строки звернення, з огляду на положення частини другої ст. 233 КЗпП України, відповідно до якої у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком не обгрунтовані, оскільки належною до виплати заробітною платою, у розумінні цієї норми, є заробітна плата, яка нарахована працівнику, але не виплачена в установлені строки, при відсутності спору щодо права працівника на її одержання або спору щодо її розміру.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарг висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає

Керуючись ст.307 ч.1 п.1, ст.314 ч.1 п.1, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Шандра М.М.

Судді: Шумська Н.Л.

Струс Л.Б.