19.06.2012 Справа № 1017/5051/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 1017/5051/12

Провадження № 2/1017/156/12

14 червня 2012 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Капшук Л.О.

при секретарі Хоменко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків,

У С Т А Н О В И В :

позивач звернулася до суду з вимогою про відшкодування шкоди, посилаючись на те, що рішенням виконавчого комітету Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області від 29 серпня 2006 року їй як приватному підприємцю надано дозвіл на здійснення торгівельної діяльності в магазині Лілія, розташованому по вулиці Перемоги, 2 села Карапиші Миронівського району Київської області.

За трудовим договором від 08.03.2010 року на роботу в магазин Ліліябула прийнята на посаду продавця ОСОБА_3. 27.04.2010 року з нею був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.За трудовим договором від 24.05.2010 року на роботу в магазин Ліліябула прийнята на посаду продавця ОСОБА_2, з якою того ж дня був укладений договір про повну матеріальну відповідальність.

Розпорядженням від 28 серпня 2009 року № 1 по магазину Ліліябула встановлена повна бригадна відповідальність для продавців магазину. На підставі вказаного розпорядження 24.05.2010 року був укладений договір про повну бригадну матеріальну відповідальність ОСОБА_3 і ОСОБА_4

За період трудових відносин відповідачі допустили нестачу товарно-матеріальних цінностей про що складено ряд актів.

Актом інвентаризації матеріальних цінностей по магазину від 24.05.2010 року була встановлена матеріальна шкода в розмірі 1491,12 грн, яка завдана ОСОБА_3

Актом інвентаризації матеріальних цінностей від 31.08.2010 року була встановлена матеріальна шкода завдана у розмірі 9798,17 грн., яка завдана ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Актом інвентаризації матеріальних цінностей від 27.09.2010 року була встановлена матеріальна шкода у розмірі 8079,98 рн., завдана ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Актом інвентаризації матеріальний цінностей від 01.11.2010 року була встановлена матеріальна шкода у розмірі 15288,17 грн., завдана членами бригади з повною матеріальною відповідальністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Актом інвентаризації матеріальних цінностей від 05.03.2011 року була встановлена матеріальна шкода у розмірі 65665,05 грн., завдана членами бригади з повною матеріальної відповідальністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Члени бригади складали письмові пояснення по кожному з актів, вину у спричинені шкоди визнавали, у письмових зобовязаннях зобовязувались шкоду відшкодувати.

Загалом по всім актам по бригадній відповідальності ОСОБА_3 завдана матеріальна шкода на суму 51609,66 грн. Відшкодовано 1020 грн. Залишок невідшкодованої суми на час звернення з позовом складає 50589,66 грн.

ОСОБА_5 завдана шкода на суму 48712,54 грн. Відшкодовано 1320 грн. Залишок невідшкодованої суми на час звернення з позовом складає 47392,54 грн.

Відповідачі були звільнені з роботи, проте шкоду в добровільному порядку не відшкодували до даного часу.

Неодноразово вона зверталась до працівників міліції з питанням про порушення кримінальної справи відносно відповідачів, проте кримінальна справа не порушена.

Просила поновити строк для звернення до суду з вимогою про стягнення матеріальної шкоди за актами інвентаризації від 24.05.2010 року, 31.08.2010 року, 01.11.2010 року. Стягнути з ОСОБА_3 завдану їй мені матеріальну шкоду в сумі 50589,66 грн., з ОСОБА_6 - 47392,54 грн. Стягнути з відповідачів судові витрати та витрати на правову допомогу.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги, в поясненнях послалась на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Вимоги про поновлення строку звернення до суду вмотивувала тими обставинами, що першочергово зверталась до органу внутрішніх справ з питанням про порушення кримінальної справи, в якій мала заявити цивільний позов. До суду звернулась після одержання постанови про відмову в порушення кримінальної справи. Пояснити, з чого складається сума недостачі, який розмір готівки, який розмір товаро-матеріальних цінностей, не змогла.

Представник позивача підтримав заявлені нею вимоги. В їх обґрунтування послався на акти інвентаризації, письмові пояснення відповідачів та їх зобовязання.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, посилаючись на ті обставини, що її вини у недостачі немає. Вона добросовісно працювала у магазині позивача, при цьому не отримувала заробітної плати, оскільки позивач постійно скаржилась на недостачу. У квітні 2011 року, коли вона повідомила про звільнення, позивач закрила її та відповідача ОСОБА_3 у магазині і примусила заповнити бланки підготовлених нею актів про недостачу, продиктувала дані, які необхідно було занести до актів, а також пояснення та зобовязання. Інвентаризації товарно-матеріальних цінностей не проводилось.

Представник відповідача ОСОБА_2 вважає позов повністю необґрунтованим, оскільки розмір спричиненої шкоди має визначатись за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку. Шкода, заподіяна з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності. Відповідальність за організацію інвентаризації несе керівник підприємства, який повинен створити необхідні умови для її проведення у стислі строки, визначити об'єкти, кількість і строки проведення інвентаризації. Інвентаризація позивачем у встановленому порядку не проводилась. Складені акти не відповідають вимогам Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 11 серпня 1994 року № 69. Зі змісту актів не можна судити, що під час ревізії проводилося переважування, обмір, підрахунок конкретних товарно-матеріальних цінностей, розмір шкоди було визначено за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку. В актах взагалі не вказано найменування цінностей, які контрольно перевірені, які значаться в описі, що фактично виявлено контрольною перевіркою, та результати перевірки. ОСОБА_1 виявила недостачу ще у 2010 році, проте з відповідними позовами до суду у річний строк своєчасно не звернулась, а тому його пропустила. Названі нею причини пропуску строку вважає неповажними та подала заяву про застосування строку позовної давності до вимог про відшкодування шкоди за актами від 31.08.2010 року, 27.09.2010 року, 01.11.2010 року.

Відповідач ОСОБА_1 заявлені позивачем вимоги не визнала, суду пояснила, що всі ці акти були складені в одну ніч, складала їх вона та відповідач ОСОБА_2 на бланках, які надала позивач, та в результаті примусу, відомості в цих актах вносили під диктовку позивача. Матеріальні цінності не перевірялись, не підраховувались. Пояснення та зобовязання написала також у ту ж ніч, що і акти, під впливом та примусом позивача.

Суд, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків.

За змістом ст. 136 КЗпП України покриття шкоди, що перевищує середній місячний заробіток провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. За змістом ст. 232 КЗпП України трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації розглядаються безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах.

Згідно статті 135-2 КЗпП України при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність.

Як передбачено ст. 135 КЗпП України межі матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір, встановлюються законодавством.

Ст. 134 вказаного кодексу встановлена відповідальнысть у повному розмірі шкоди у випадку, коли шкоди завдано недостачею.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Карапишівської сільської ради Миронівського району Київської області від 29 серпня 2006 року позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на здійснення торгівельної діяльності в магазині Лілія, розташованому по вулиці Перемоги, 2 села Карапиші Миронівського району Київської області.

За трудовим договором від 08.03.2010 року на роботу в магазин Ліліябула прийнята на посаду продавця ОСОБА_3.

27.04.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір про матеріальну відповідальність ОСОБА_3

За трудовим договором від 24.05.2010 року на роботу в магазин Ліліябула прийнята на посаду продавця ОСОБА_2.

24.05.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про матеріальну відповідальність ОСОБА_2

Розпорядженням фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 28 серпня 2009 року № 1 з метою забезпечення товарно-матерільних цінностей в магазині Ліліябула встановлена повна бригадна матеріальна відповідальність для продавців магазину.

На підставі вказаного розпорядження 24.05.2010 року був укладений договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність ОСОБА_3 і ОСОБА_4

За вказаним договором відповідачі зобовязані були здійснювати контроль за зберіганням та продажем товарів, брати участь в інвентаризації цінностей, дбайливо ставитись до них, вживати заходів до запобігання шкоди, вести облік, складати і своєчасно подавати звіти про рух та залишки цінностей, та несуть відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, отриманих у підзвіт, своєчасну передачу власнику грошових цінностей, отриманих від реалізації товару. П. 8 договору встановлено, що матеріальна шкода, заподіяна розкраданням, нестачею, умисним знищенням, або зіпсуттям матеріальних цінностей, а також знищенням або зіпсуттям через недбалість, є підставою для притягнення членів колективу (бригади) до матеріальної відповідальності.

Вказані обставини підтверджуються розпорядженням № 1 від 28.08.2009 року, трудовим договором між працівником і фізичною особою від 08.03.2010 року, трудовим договором між працівником і фізичною особою від 24.05.2010 року, договором про повну матеріальну відповідальність від 27.04.2010 року, договором про повну матеріальну відповідальність від 24.05.2010 року, договором про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність від 24.05.2010 року.

Розпорядженням позивача № 1 від 11 травня 2011 року ОСОБА_3 була звільнена з роботи за прогул без поважних причин згідного п. 4 ст 40 КЗпП України з 12 квітня 2011 року.

Розпорядженням позивача № 2 від 11 травня 2011 року ОСОБА_2 була звільнена з роботи з тієї ж підстави.

За період трудових відносин відповідачами складено та підписано ряд актів інвентаризації грошових та товарно-матеріальних цінностей по магазину Лілія.

Актом інвентаризації матеріальних цінностей по магазину від 24.05.2010 року встановлена недостача на суму 1491,12 грн, яка завдана ОСОБА_3

Актом інвентаризації матеріальних цінностей від 31.08.2010 року встановлена недостача на суму 9798,17 грн., яка завдана ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Актом інвентаризації матеріальних цінностей від 27.09.2010 року встановлена недостача на суму 8079,98 рн., завдана ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Актом інвентаризації матеріальний цінностей від 01.11.2010 року встановлена недостача на суму 15288,17 грн., завдана членами бригади з повною матеріальною відповідальністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Актом інвентаризації матеріальних цінностей від 05.03.2011 року встановлена недостача на суму 65665,05 грн., завдана членами бригади з повною матеріальної відповідальністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Відповідачі складали письмові пояснення по кожному з актів та зобовязання, у яких підтвердили факт недостачі, зобовязувались шкоду відшкодувати.

Загалом по актам по бригадній відповідальності ОСОБА_3 завдана матеріальна шкода на суму 51609,66 грн., із яких відшкодовано 1020 грн., залишок невідшкодованої суми складає 50589,66 грн.

ОСОБА_5 завдана шкода на суму 48712,54 грн., із яких відшкодовано 1320 грн., залишок невідшкодованої суми складає 47392,54 грн.

При звільненні з роботи позивач заявила вимоги до відповідачів про розрахунок за складеними актами інвентаризації.

Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, в тому числі, у випадку, якщо між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання.

Відповідачі були матеріально відповідальними особами та зобовязані були нести колективну (бригадну) відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, отриманих у підзвіт, своєчасну передачу власнику грошових цінностей, отриманих від реалізації товару.

Відповідно до статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання або недостачі матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

Згідно Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 11 серпня 1994 року № 69 відповідальність за організацію інвентаризації несе керівник підприємства, який повинен створити необхідні умови для її проведення у стислі строки, визначити об'єкти, кількість і строки проведення інвентаризації, крім випадків, коли проведення інвентаризації є обов'язковим.

Основними завданнями інвентаризації є: виявлення фактичної наявності товарно-матеріальних цінностей, коштів, цінних паперів та інших грошових документів, установлення лишку або нестачі цінностей і коштів шляхом зіставлення фактичної наявності з даними бухгалтерського обліку. При інвентаризації товарно-матеріальних цінностей проводиться у порядку розміщення цінностей у даному приміщенні їх переважування, обмір, підрахунок.

Встановлено, що інвентаризація торвно-матеріальних цінностей у встановленому порядку не проводилась, комісія для проведення інвентаризації в магазині не створювалась, не складались інвентарні описи товарно-матеріальних цінностей, що перебували на зберіганні у відповідачів.

Акти, які покладені позивачем в основу обгунтувань заявлених вимог, не відповідають вимогам статті 135-3 КЗпП України, яка встановлює порядок визначення розміру шкоди на підставі даних бухгалтерського обліку.

Зі змісту актів не вбачається, що під час ревізії проводилося переважування, обмір, підрахунок конкретних товаро-матеріальних цінностей, розмір шкоди було визначено за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 послалась на ті обставини, що така форма ревізії і актів була запропонована відповідачами, вона була їм зручною, а вона на їх пропозицію погодилась. Пояснити, що складає недостачу: який розмір готівки та який розмір товаро-матеріальних цінностей, не змогла. Підтвердила, що бланки актів надала вона.

Такі посилання позивача підтверджують той факт, що, будучи відповідальною за проведення ревізії, позивач не прийняла мір до її належного проведення, причини недостачі не встановила.

Сам факт підписання актів відповідачами, за умови, що вони не відповідають вимогам закону, складені без контрольної перевірки товоро-матеріальних цінностей, не свідчить про достовірність даних, викладених в актах, та не є підставою для покладення на відповідачів матеріальної відповідальності за шкоду.

В порушенні кримінальної справи за заявою позивача також було відмовлено з підстави відсутность належного детального акту ревізії.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що порядок проведення позивачем ревізій та результати їх оформлення не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому акти інвентаризації не можуть бути доказом завданих відповідачами збитків.

Згідно ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за спричинену шкоду власник повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу, зокрема факту порушення покладених на працівника трудових обов'язків.

В судовому засіданні позивач не довела факту порушення відповідачами посадових обовязків, не довела, що саме це порушення посадових обовязків призвело до виникнення недостач у магазині.

Поряд з цим встановлено, що відповідачі працювали понаднормово, режим роботи в магазині був з 8 до 22 год., магазин працював щоденно без перерви на обід та без вихідних і святкових днів, одночасно в одну зміну. При цьому їм не надавались ні вихідні, ні святкові дні, оплата за понадурочну роботу не проводилась. Факт роботи магазину у вказаному режимі не оспорювала в судовому засіданні позивач, стверджуючи, що відповідачам так було зручно.

В судовому засіданні також встановлено, що ключ від вхідних дверей магазину та доступ до товарно-матеріальних цінностей мала також ОСОБА_1, яка допускала до реалізації товарів в магазині посторонніх осіб без укладення з ними трудового договору та без договору про матеріальну відповідальність. Вказаний факт також не спростовано позивачем.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, ст.ст. 130, 134, 135-2, 135-3, 136, 232 КЗпП Украни, Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 11 серпня 1994 року № 69, керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 131, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обовязків залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Миронівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення, особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, у десятиденний строк з дня отримання копії рішення.

Суддя підпис ОСОБА_7

Згідно з оригіналом.

Суддя Л.О.Капшук