Справа № 1304/2-2209/11 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/1390/4950/12 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2012 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Каблака П.І., Крайник Н.П.,

за секретаря Альховської С.В.,

з участю ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ОСОБА_3 ,

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва частково недійсним та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2012 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянти посилаються на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи.

Апелянти зазначають, що вони після смерті в 2001 році їх матері ОСОБА_6 фактично прийняли спадщину як спадкоємці першої черги.

Апелянти стверджують, що суд першої інстанції не звернув увагу на фактичне прийняття ними спадщини після смерті матері, оскільки вони робили ремонт у квартирі та забрали частину спадкового майна.

Апелянти просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, кухні та комунальних вигод, загальною площею 65,1 кв.м., належала на праві спільної часткової власності матері позивачів ОСОБА_6 та її чоловікові ОСОБА_7 в рівних частинах. Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку на підставі свідоцтва про право власності від ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, і відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини) ніхто із спадкоємців у визначені цією статтею строки за прийняттям спадщини до нотаріальної контори не звертався та не вчиняв дій, які би свідчили про прийняття спадщини у цей період.

Відповідно до положень ч.1 п.1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном.

З урахуванням встановленого та наявних у справ і доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, однак, при цьому помилково застосував до спірних правовідносин норми цивільного Кодексу 2004 року.

Так, підставою звернення у червні 2011 року позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до суду за захистом свого права власності на спадкове майно було посилання останніх на обставини спільного проживання з матір`ю до її смерті (19.12.2001р) та протягом деякого часу після її смерті, а відтак, позивачі стверджували, що саме такі дії підтверджують їх фактичний вступу в управління або володіння спадковим майном. Посилань на інші обставини як на підставу своїх вимог при зверненні з позовом позивачі не наводили.

Уточняючи у листопаді 2011 року позов, позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просили визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першою Львівською державною нотаріальною конторою 27.07.2006 року по реєстру № 6-3481 після смерті ОСОБА_6 та визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/6 частині кожному в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму ВС України від 24.06.1983 року № 3 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», яка діяла на час відкриття спадщини, доказом фактичного прийняття спадщини, зокрема, може бути, наявність у спадкоємця відповідних речей або документів, виданих на ім`я померлого на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього, а також спільне проживання спадкоємця з померлим безпосередньо перед його смертю, що встановлюється його пропискою у його квартирі із спадкодавцем.

Матеріалами справи встановлено, що ні перед смертю матері, ні на час відкриття спадщини після смерті матері позивачів ІНФОРМАЦІЯ_2 , останні не проживали разом з нею та не були прописані в одній квартирі, за прийняттям спадщини у встановленому законом, який діяв на час відкриття спадщини, порядку не зверталися, як і не встановлювали факту прийняття спадщини внаслідок фактичного їх вступу в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, як це визначається статтею 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Колегія суддів критично оцінює обґрунтування позовних вимог позивачів тим, що вони крім заявлених в позові підстав в ході розгляду справи посилались на обставини фактичного прийняття спадщини, оскільки вони після смерті матері забрали речі, що належали їй.

Суд першої інстанції, відхиляючи покази свідків, на які як на єдиний доказ посилались позивачі не допустив при цьому порушень процесуального права, тому колегія суддів з висновками суду про неспроможність таких доказів погоджується.

Ураховуючи, що дії по фактичному вступу в управління або володіння спадковим майном повинні були бути вчинені позивачами протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, що не знайшло свого підтвердження матеріалами справи і наявними доказами, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, оскільки положення Цивільного кодексу України (2004 року) до спірних правовідносин не можуть застосовуватись та в силу п.4 ст. 309 ЦПК України ухвалити нове рішення про відмову в позові на підставі статті 549 ЦК України (1963 року), який діяв на час виникнення у 2001 році зазначених вище подій.

Інші доводи висновків суду не спростовують та не дають підстав для ухвалення рішення про задоволення позову, оскільки, як встановлено матеріалами спадкової справи №567 за 2004 рік, із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_8 звернувся лише її чоловік ОСОБА_7 , подавши 31.08.2004 року відповідну заяву, відтак, нотаріусом, з урахуванням відсутності заяв інших спадкоємців, відповідно до ст. 1297 ЦК України правомірно 27.07.2006 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно: Ѕ частини кв. АДРЕСА_1 , належні спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності від 15.11.1995 року.

В подальшому право власності на спірну квартиру отримала відповідач ОСОБА_4 в порядку спадкування після смерті свого чоловіка (шлюб зареєстровано 02.03.2004р. а.с.48), оскільки ОСОБА_7 13 жовтня 2006 року склав заповіт, яким заповів все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом має право, в тому числі належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , своїй дружині ОСОБА_4 , котра після смерті ОСОБА_7 , у встановлений законом термін подала заяву в Першу Львівську державну нотаріальну контору про прийняття спадщини за Заповітом, яка залишилась після смерті її чоловіка, в тому числі на належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч.2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 травня 2012 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Львівської області Курій Н.М.