АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/1690/2301/2012 Номер провадження 22-ц/1690/2301/2012Головуючий у 1-й інстанції Івко В.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2012 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Буленка О.О.,

Суддів: Бондаревської С.М., Омельченко Л.М.,

при секретарі : Ачкасовій О.Н.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3

на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 03 травня 2012 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: відділ Держкомзему у Новосанжарському районі Полтавської області про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та витребування земельної ділянки ,-

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 03 травня 2012 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та витребування земельної ділянки відмовлено.

З рішенням суду не погодилася позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим в звязку з порушенням судом норм процесуального права та неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи.

При цьому апелянтом зазначено, що при постановленні рішення, судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до Указу Президента України від 19 серпня 2008 року «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», розмір орендної плати за договорами оренди земельних ділянок повинен складати не менше 3 % від вартості земельної ділянки.

Також апелянтом було зазначено, що місцевим судом необґрунтовано стягнуто з позивачки судові витрати по справі на користь відповідача, оскільки останнім не було надано документального підтвердження своїх витрати на правову допомогу.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 посилався на те, що при укладені договору оренди землі з ОСОБА_2 було дотримано всіх істотних умов договору, які встановлені законодавством для даного типу договорів. Також, в своїх запереченнях ОСОБА_4 посилалвся на те, що фактична передача орендарю земельної ділянки, яка належить позивачу на праві власності, відбулася, що підтверджується актом прийому передачі земельної ділянки, позивачем було прийнято виконання договору та одержувалась орендна плата у більших розмірах, чим встановлено договором.

Також, відповідач вказує, що ним були надані всі документи, які підтверджують суму коштів, які він був змушений сплатити за надання правової допомоги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, за необхідне її відхилити за наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір оренди містить всі істотні умови договору, визначені статтею 15 Закону України « Про оренду землі». Крім того, позивачка підписавши даний договір, погодилася з усіма його умовами, враховуючи і розмір орендної плати та жодного разу не звертався до відповідача з пропозицією про перегляд плати за оренду земельної ділянки.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що 01 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір оренди землі строком на пять років.

Даний договір 04.03.2009 року зареєстрований у Новосанжарському виїзному офісі Полтавського кущового реєстраційного офісу Полтавської регіональної філії ДЗК за №18.

Згідно п.п.9,11 Договору оренди орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі не менше 1,7 % від грошової оцінки земельної ділянки протягом серпня-грудня поточного року.

Відповідно до ст.23 Закону « Про оренду землі», плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

В свою чергу, пунктом 13 спірного Договору оренди землі передбачено перегляд розміру орендної плати один раз на три роки.

Як вбачається з матеріалів справи, орендна плата сплачується ОСОБА_2 в терміни та в розмірі, визначені у Договорі оренди , що в свою чергу не заперечується і позивачкою.

Крім того,відповідно до розрахунку виплати ОСОБА_2 орендної плати за договором оренди земельної ділянки, позивачка отримувала за 2010 рік -3,1/% від вартості земельної ділянки, а у 2011 році 5,7% / а.с.19/.

Також, з моменту укладення спірного договору до часу звернення до суду, ОСОБА_2 не ставила вимог про визнання його недійсним, про порушення орендарем умов даного договору та її прав як орендодавця.

Крім того, матеріали справи не містять доказів щодо звернення позивачки до ОСОБА_4 з вимогою про перегляд орендної плати відповідно до Указу Президента України від 19 серпня 2008 року «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)»

За таких обставин, встановивши вказані обставини, місцевим судом обґрунтовано відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_2

Що стосується твердження в апеляційній скарзі представника позивача ОСОБА_3 про відсутність у договорі оренди землі, інформації про обєкт оренди ( місце розташування та розмір земельної ділянки), колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 215 Цивільного Кодексу встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 15 цього Закону до істотних умов договору оренди земельної ділянки було віднесено: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження).

Укладений між сторонами Договір містить усі передбачені ним та Законом істотні умови, у т.ч. відомості щодо обєкта оренди, його місцезнаходження, строку дії договору, орендної плати із зазначенням її розміру, строків її внесення, відповідальності за її несвоєчасну сплату тощо, а в Державному акті на право власності на земельну ділянку визначено форму земельної ділянки та її межі.

Аналіз змісту договору свідчить про те, що на момент укладення договору та його державної реєстрації сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов.

З матеріалів справи вбачається, що договір оренди укладений у письмовій формі, пройшов державну реєстрацію, позивач по справі мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладення договору оренди землі

Таким чином, договір укладений між сторонами в результаті їх вільного волевиявлення та відповідав їх внутрішній волі і виконувався ними протягом майже трьох років, у т.ч. і в частині внесення Орендарем орендної плати у визначеному договором розмірі та її одержання позивачем.

Крім того, оскільки до договору оренди земельної ділянки було додано копію державного акту на право власності на землю позивача, яка містить план-схему належної позивачці земельної ділянки, колегія судів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що сторонами було погоджено всі істотні умови договору, в тому числі, і предмет договору.

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та витребування земельної ділянки .

Разом з тим, з рішенням в частині стягнення з позивачки на користь відповідача витрат в сумі 643 грн.80 коп., повязаних з оплатою правової допомоги фахівця в галузі права, погодитися не можна.

Відповідно до ч.1 ст.88ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно з п.2 ч.2 ст. 79 ЦПК України до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу.

Ухвалюючи рішення про стягнення з позивачки на користь відповідача 643 грн.80, суд вказав, що такі витрати повязані з оплатою допомоги фахівця в галузі права, які підтверджені документально.

Однак, погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

В матеріалах справи відсутні документи, які свідчать про те, що приватний підприємець ОСОБА_5, котрій позивач відповідно до квитанції / а.с.53/ сплатив 643 грн. 80 коп. за надання правової допомоги, є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання такої допомоги. Свідоцтво про сплату субєктом підприємницької діяльності фізичною особою ОСОБА_5 єдиного податку таким документом не є.

Крім того, відповідно до довіреності від 03 лютого 2012 року ( а.с.31)відповідачем ОСОБА_5 надано повноваження свого представника.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув не зясував чи є ОСОБА_5 фахівцем у галузі права, чи має право за законом на надання правової допомоги та чи надавала таку допомогу як фахівець у галузі права чи представник позивача, чи є підстави для присудження з позивачки компенсації позивачем витрат, а якщо так, то який граничний розмір такої компенсації.

Таким чином, в частині присудження з позивачки на користь відповідача компенсації понесених ним судових витрат на правову допомогу, суд допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 03 травня 2012 року скасувати в частині стягнення відшкодування за рахунок позивача судових витрат в сумі 643 грн. 80 коп., понесених відповідачем.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : ____________ О.О. Буленко

Судді: _____________ Бондаревська С.М ________________ ОСОБА_6