Провадження №2/1519/7853/2012
18 грудня 2012 року місто Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Плавича І.В.,
при секретарі Бабаєвій З.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП,
В провадженні вказаного складу суду первісно знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України (надалі за тексом МТСБУ), ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.
09 вересня 2007 року відбулась ДТП за участю вказаного автомобілю під керуванням водія ОСОБА_3, а також автомобілю марки ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4 Вказана ДТП призвела до заподіяння певних механічних пошкоджень зазначеній власності ОСОБА_2 та ушкоджень здоровя ОСОБА_1 та ОСОБА_3
Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не зявились, повідомлялись судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі, але від представника осіб на адресу суду надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.
Представник МТСБУ у відкрите судове засідання не зявився, бюро повідомлялось судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки представника суду не відомі.
Відповідач ОСОБА_4 у відкрите судове засідання не зявився, повідомлявся судом про розгляд даної цивільної справи, причини неявки суду не відомі.
Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги обставини спору та пояснення сторін, оглянувши представлені суду письмові докази, надавши виниклим між сторонами правовідносинам належну правову оцінку, суд прийшов до висновку про обґрунтованість часткового задоволення заявлених позовних вимог виходячи з наступного і у такому розмірі.
09 вересня 2007 року відбулась ДТП за участю вказаного автомобілю під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобілю марки ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4
Як регламентує ст. 61 ч.ч.1,3,4 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Крім того, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Водночас, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Спираючись на вказану норму процесуального закону суд приходить до висновку, що згадана ДТП відбулась за наявності вини ОСОБА_4, вбачає дані факти встановленим та такими, що не підлягають подальшому доказуванню.
Як зазначає ст. 1166 ч.1 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 1187 ч.ч.1,2 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням, зокрема, транспортних засобів, механізмів та обладнання. При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, орєнди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Як встановлює ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобовязані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.3 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
В процесі розгляду даної цивільної справи та вирішуючи питання про розмір належної до стягнення на користь власника пошкодженого транспортного засобу суми майнової шкоди, судом було звернуто увагу на той факт, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 у встановленому законом порядку застрахована не була.
Згідно ст.ст. 3, 4 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (в редакції від 20 жовтня 2005 року, що діяла на момент ДТП), обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Субєктами обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники, страховики, особи, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, МТСБУ та потерпілі.
Як передбачає ст. 21 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (в редакції від 20 жовтня 2005 року, що діяла на момент ДТП), з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті забороняється експлуатація транспортного засобу на території України без поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні, з уповноваженою організацією з страхування цивільно-правової відповідальності якої МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Стосовно транспортних засобів, які не беруть участі в дорожньому русі, укладання договору страхування є необовязковим. Договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності має бути укладений протягом трьох робочих днів з дня державної реєстрації транспортного засобу. Контроль за наявністю чинних договорів обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів під час їх експлуатації на дорожній мережі України здійснюється підрозділами Державтоінспекції МВС України, а при перетинанні державного кордону України органами Державної прикордонної служби України. При використанні транспортного засобу у дорожньому русі особа, яка керує ним, зобовязана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс предявляється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті, на їх вимогу. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, з урахуванням норм абзацу третього пункту 21.1 цієї статті, водій такого транспортного засобу несе відповідальність, встановлену законом.
При цьому в силу ст. 41 п.41.1. п/п. а Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (в редакції, що діяла на момент ДТП, від 20 жовтня 2005 року), МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Вирішуючи питання про стягнення витрат, понесених позивачем на проведення автотоварознавчого дослідження, суд виходить з положень ст.ст. 28, 29 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (в редакції від 20 жовтня 2005 року, що діяла на момент ДТП). Так, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, повязана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоровя, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди (ст. 28). При цьому у звязку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (ст. 29).
Як вбачається з даних норм закону, загальне поняття, регламентація та складові майнової шкоди, заподіяної майну потерпілого, що підлягає відшкодуванню страховиком чи МТСБУ в передбачених законом випадках, чітко визначені законом і розширеному тлумаченню не підлягають. У звязку з цим суд вбачає обґрунтованим стягнути суму вказаних витрат у розмірі 507,50 гривень безпосередньо з особи, винної у ДТП, ОСОБА_4
В силу ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоровя фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у звязку з втратою здоровя, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.
Разом з тим згідно ст. 1197 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоровя, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоровя або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від пятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Для визначення розміру відшкодування у разі професійного захворювання може братися до уваги за бажанням потерпілого середньомісячний заробіток (дохід) за дванадцять або за три останні календарні місяці перед припиненням роботи, що було викликано каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку. До втраченого заробітку (доходу) не включаються одноразові виплати, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, допомога по вагітності та пологах тощо. Якщо потерпілий на момент завдання йому шкоди не працював, його середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється, за його бажанням, виходячи з його заробітку до звільнення або звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації у цій місцевості. Якщо заробіток (дохід) потерпілого до його каліцтва чи іншого ушкодження здоровя змінився, що поліпшило його матеріальне становище (підвищення заробітної плати за посадою, переведення на вищеоплачувану роботу, прийняття на роботу після закінчення освіти), при визначенні середньомісячного заробітку (доходу) враховується лише заробіток (дохід), який він одержав або мав одержати після відповідної зміни.
Але предявляючи відповідний позов, стороною позивачів вимог щодо відшкодування саме заробітку (доходу), втраченого ОСОБА_1, ОСОБА_3 внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності за рахунок відповідачів заявлено не було, відповідних розрахунків на підставі встановленого ступеню втрати професійної або загальної працездатності, суду не надавалось, що сукупно виключило можливість їх вирішення в силу ст. 11 ЦПК України.
З позиції сторони в процесі розгляду даної цивільної справи випливає, що заявляючи до стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_1 суму майнової шкоди у розмірі 1328,00 гривень, сторона вкладала в цю категорію сенс саме понесених витрат, що були повязані із медичними обстеженнями та придбанням ліків, які в силу ст. 1195 ч.1 ЦК України віднесені до додаткових витрат. Однак при цьому стороною не надано доказів ушкодження здоровя, знаходження на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні, а також жодних фінансово-платіжних документів, які б свідчили про здійснення медичних обстежень, придбання ліків тощо.
У звязку з цим суд не може погодитись із обґрунтованістю та доведеністю цієї вимоги та приходить до висновку про відмову в її задоволенні.
В силу ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 1167 ч.1 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Розглядаючи подібні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, суд переконаний в необхідності розуміти під моральною шкодою будь-які втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, на думку суду, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.
При цьому в силу ст. 22 п.22.3. Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (в редакції, що діяла на момент ДТП, від 20 жовтня 2005 року), потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.
Виходячи з викладеного, суд не вбачає обґрунтованою позицію сторони позивачів, що відповідати за заподіну моральну шкоду разом із ОСОБА_4 має також і МТСБУ та відмовляє в задоволенні відповідної вимоги до даного відповідача.
Отже зважаючи на вимоги позивачів щодо компенсації заподіяної моральної шкоди, суд визнає, що особам з боку ОСОБА_4 дійсно було заподіяно певної моральної шкоди, однак відповідні суми компенсації, які заявили до стягнення ОСОБА_1 та ОСОБА_3, суд вбачає надмірними. Спираючись на принцип виваженості, розумності та справедливості, суд вважає обґрунтованим стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 2000,00 гривень, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2000,00 гривень, а також з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1000,00 гривень у якості компенсації заподіяної моральної шкоди.
Як наводить ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Але якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
У звязку із частковим задоволенням даного позову та тим фактом, що при його предявлені державне мито (судовий збір) не оплачувалось заявниками в силу ст.4 Декрету КМУ Про державне мито, суд вбачає обґрунтованим стягнути солідарно з МТСБУ та ОСОБА_4 судові витрати, а саме: суму неоплаченого судового збору у розмірі 214,60 гривень на користь держави. Разом з тим, суд не вбачає можливим задовольнити вимоги позивачів щодо стягнення з відповідачів суми витрат на правову допомогу, що визначена стороною у розмірі 3000,00 гривень, оскільки суду не надано належних доказів понесення цих витрат та не представлено розрахунків відповідної суми, що унеможливлює перевірку її обґрунтованості згідно ст. 84 ч.2 ЦПК України та ст.ст. 1,2 Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 224, 225, 226 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму витрат, понесених на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 507,50 гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму компенсації заподіяної моральної шкоди у розмірі 2000,00 гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму компенсації заподіяної моральної шкоди у розмірі 1000,00 гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму компенсації заподіяної моральної шкоди у розмірі 2000,00 гривень.
Стягнути солідарно з Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_4 суму неоплаченого судового збору у розмірі 214,60 гривень.
В задоволенні інших вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП відмовити.
Позивачі мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ст. 294 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. 294 ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.