Справа №
Провадження №22-ц-2447/12
22-ц/1090/2652/12 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Категорія9Доповідач у 2 інстанціїСавченко
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 червня 2012 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Савченка С.І.,

суддів Іванової І.В., Даценко Л.М.,

при секретарі Мироненко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Києво-Святошинське районне управління юстиції Київської області про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на 1/2 частину майна, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2011 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який надалі доповнив і мотивував тим, що з жовтня 1995 року проживав однією сімєю із ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Вони мешкали в належній йому квартирі АДРЕСА_1 15 років, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, були повязані спільним побутом, мали взаємні права і обовязки. Він займався оформленням їй 2 групи інвалідності у 2001 році та отриманням пільгової квартири в судовому порядку. 14 грудня 2004 року ОСОБА_4 отримала ордер на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Після отримання дружиною квартири вони продовжили мешкати в його квартирі, а житло по вул.Щорса 10 спочатку передали у користування племінниці ОСОБА_4, а потім там мешкала його онучка Анна. Вказував, що 11 грудня 2010 року ОСОБА_4 померла. Він поховав її за свій рахунок, організував поминальні обіди, а коли 23 лютого 2011 року він звернувся до Вишневої держнотконтори із заявою про прийняття спадщини, то зясував, що померла залишила заповіт на спірну квартиру своєму онуку відповідачу у сраві ОСОБА_3 Посилався, що він з ОСОБА_4 були чоловіком і дружиною 15 років, а тому квартира, отримана померлою у 2004 році і приватизована нею, є їх спільною сумісною власністю і відповідно до ст.74 СК України він має право на її 1/2 частину. Крім того, в квартирі є їх спільне майно, зокрема кухонний стіл з навісом для посуду, пенал, тумбочка кухонна для посуду, хододильник, дзеркало з поличкою, бра, люмтра, штори, тюль, 2 карнізи, 2 стілдьці, стіл деревяний і 4 табуретки, 2 дивани, набір меблів, телефонний апарат, телевізор, а всього на суму 4260 грн.

Просив встановити факт проживання однією сімєю з відповідачкою без реєстрації шлюбу, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, розділити майно побутового призначення, виділивши йому диван, дзеркало з поличкою, тумбочку для посуду, штору, карниз, занавіски, стінку, а всього майна на суму 2120 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд в тому числі вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що позивач є власником квартири АДРЕСА_3. 17 травня 1996 року в належній позивачу квартирі була зареєстрована і мешкала ОСОБА_4 Знята з реєстрації в квартирі 3 лютого 2005 року.

14 грудня 2004 року ОСОБА_4 отримала ордер на право зайняття однокімнатної квартири АДРЕСА_2, в якій зареєструвалася 8 лютого 2005 року. Пізніше вказана квартира була приватизована ОСОБА_4 відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд обгрунтовував свої висновки тим, що позивач не надав суду достатніх доказів про те, що він та ОСОБА_4 протягом 15 років проживали однією сімєю, мали спільний бюджет та родинні права і обовязки.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи і порушують норми процесуального права.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Ухвалюючи рішення, суд послався, що ОСОБА_4 проживала в квартирі позивача із 1995 року у якості піднаймача, що на думку суду стверджується формою 16 ВГІРФО Києво-Святошинського району. Проте судом дана невірна оцінка вказаному документу, поскільки при реєстрації ОСОБА_4 у 1996 році в належній позивачу квартирі у реєстраційній картці слід було вказати відношення до власника. З огляду на те, що шлюб між позивачем і ОСОБА_4 зареєстрований не був, доводи позивача про необхідність зазначення статусу останньої у якості піднаймача, є переконливими.

Посилаючись на факт реєстрації ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_4 з 8 лютого 2005 року, де та отримувала пенсію, суд не дав оцінку тим обставинам, що відповідно до діючого законодавства отримання пенсії проводиться за місцем реєстрації відповідно до наданого пенсіонером паспорта.

Взявши до уваги покази свідків, допитаних з боку відповідача, які заперечили проживання позивача і ОСОБА_4 однією сімєю, суд залишив поза увагою, що ці покази спростовуються поданими позивачем доказами щодо проживання однією сімєю із ОСОБА_4 з жовтня 1995 року по день її смерті, актом депутата, довідками, договором, відомостями про поховання, спадковою справою та іншими.

Вказані вище порушення вимог ст.212 ЦПК щодо оцінки доказів, у їх сукупності та взаємозвязку, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та взаємний звязок доказів у їх сукупності, колегія суддів пришла до висновку, що факт проживання позивача та ОСОБА_4 однією сім'єю з жовтня 1995 року по грудень 2010 року знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

Ця обставина підтверджується актом депутата Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_5 від 2 лютого 2011 року, яка склала даний акт на підставі показів свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, що підтвердили факт проживання однією сім'єю позивача і ОСОБА_4 з жовтня 1995 року по 11 грудня 2010 року, тобто до моменту смерті останньої (а.с.11).

Це ж підтверджується довідками ЖЕД № 1 і ЖЕД № 2 про те, що ОСОБА_4 була зареєстрована і мешкала в квартирі позивача АДРЕСА_5 із 17 травня 1996 року. Знята з реєстрації 3 лютого 2005 року, проте мешкала в цій квартирі по день смерті (а.с.11-13).

Обставини щодо проживання однією сім'єю стверджуються довіреністю, яку 7 червня 2002 року видала на ім'я позивача ОСОБА_4 по питанню оформлення заяв та інших документів на отримання квартири, що свідчить про сімейні стосунки і повну довіру до позивача (а.с.19), а також договором від 24 квітня 1998 року, укладеним між позивачем і ОСОБА_4 щодо отримання квартири для останньої, в якій позивач та ОСОБА_4 зазначають себе як чоловік і жінка.

Також вказаний факт підтверджується документами про поховання ОСОБА_4, зокрема договором-замовленням на організацію та проведення поховання, свідоцтвом про поховання, довідками, з яких вбачається, що організацію поховання ОСОБА_4 повністю взяв на себе позивач, який і провів оплату витрат на поховання останньої, отримавши частину ритуальних послуг безкоштовно як інвалід на поховання своєї дружини (а.с.14-15,17,68,-70,173).

В тому числі ці обставини підтверджуються спадковою справою після смерті ОСОБА_4, з якої вбачається, що ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с.33-50).

Покази свідків з боку відповідача щодо непроживання позивача та ОСОБА_4 однією сім'єю спростовуються наведеними вище доказами.

За положеннями ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи вимоги закону і встановлені у справі обставини щодо спільного проживання позивача і ОСОБА_4 однією сім'єю, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про розподіл спільного побутового майна, набутого за час спільного проживання з ОСОБА_4, підлягають до задоволення. Колегія суддів розподіляє майно і виділяє у власність ОСОБА_2 диван червоного кольору, дзеркало з поличкою, тумбочку кухонну для посуду, штору, карниз, занавіски голубого кольору, меблеву стінку, а всього майна на суму 2120 грн., відповідно до заявлених ним вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за ним ним права власності на 1/2 частину спірної квартири як на частку у спільному майні згідно ст.74 СК України задоволенню не підлягають з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 14 грудня 2004 року отримала ордер на право зайняття однокімнатної квартири АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому Вишнівської міської ради від 23 листопада 2004 року. Пізніше вказана квартира була приватизована ОСОБА_4 відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фондуі остання на підставі розпорядження отримала свідоцтво про право власності на житло від 20 квітня 2005 року.

Отже спірна квартира як безкоштовно одержана громадянином частка державного житлового фонду є особистою власністю ОСОБА_4, не є обєктом спільної сумісної власності в розумінні ст.61 СК України, а відтак відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинку як частку у спільному майні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2011 року скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 задоволити частково. Встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу з жовтня 1995 року по грудень 2010 року.

Розділити спільне майно, виділивши у власність ОСОБА_2 диван червоного кольору, дзеркало з поличкою, тумбочку кухонну для посуду, штору, карниз, занавіски голубого кольору, меблеву стінку, а всього майна на суму 2120 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий : ___________________

Судді : ___________________ ________________