Справа № 2-884/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2012 року

Березнівський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Мельника В. Я.

при секретарі Лисенко О. Л.,

участю:

позивача ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

його представника,

адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Березне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 вказує в заяві від 28 жовтня 2011 року, що у червні 2011 року вона приїхала до свого будинку в с. Моквин, вул. Шевченка,140 Березнівського району Рівненської області, де дізналася що відповідач ОСОБА_3 скористався її відсутністю та шляхом обману і зловживання довірою її свекрухи ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була неписьменною, від її імені спочатку оформив заповіт на своє імя, який було посвідчено у Моквинській сільській раді 21 жовтня 2008 року за № 239, а в подальшому і договір купівлі-продажу № 2599 від 18 листопада 2008 року і купив спірний будинок.

При цьому запевнив ОСОБА_5 що вона зможе отримати кошти від продажу будинку і віддати їх онукам, хоча ніяких грошей їй передано не було.

Покликається на порушення відповідачем вимог частини третьої та частини пятої ст. 203 ЦК України, оскільки наміру продати будинок ні у неї, ні в її свекрухи ОСОБА_5 не було.

Тому на підставі ч.1 ст. 215, ст.ст. 229,230 ЦК України договір купівлі-продажу будинку по вул. Шевченка, 140 в с. Моквин Березнівського району за № 2599 від 18 листопада 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 просить визнати недійсним, стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала. З її показань слідує, що з 1971 року, за час перебування у шлюбі з ОСОБА_5А, сином спадкодавця, всередині 70-х років добудували будинок свекрухи ОСОБА_5, займали в ньому дві кімнати. Цю частину будинку в усній формі було їм з чоловіком подаровано свекром ОСОБА_6

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_5 проживала і в даний час живе в Російській Федерації, виїхала з села Моквин 28 квітня 1985 року. У травні 2010 року свекруха ОСОБА_5 приїздила до неї в м. Санкт-Петербург, повідомляла що переписала хату.

А 6 червня 2011 року вона приїжджала в с. Моквин, на той час змінилася ситуація і їй стало потрібне житло.

Вважає, що подарована ОСОБА_5 їм з чоловіком ОСОБА_7 частина будинку була їхньою власністю. Після його смерті 22 листопада 1996 року право на неї має вона з дітьми.

Майже щороку приїздила до ОСОБА_5, допомагала їй, передавала і привозила продукти харчування.

Відповідач ОСОБА_3 обманом заволодів будинком ОСОБА_5 Приховав від неї ту обставину, що свекруха заповіла йому будинок, а потім й продала його.

Ні вона, ні свекруха не мали наміру продавати будинок. ОСОБА_3 обманувши, не сплатив ОСОБА_5 кошти за нього.

На цій підставі просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 листопада 2008 року, який було посвідчено нотаріусом ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 2599.

ОСОБА_3 не визнав звернутих до нього позовних вимог. Показав що він та його мама ОСОБА_9 доглядали ОСОБА_5, яка сама не могла обійтися без сторонньої допомоги.

Вона сама висловила бажання спочатку скласти заповіт на його імя, а наприкінці 2008 року оформили в нотаріуса договір купівлі-продажу. ОСОБА_10 була присутня при цьому, підписала його за неї ОСОБА_11, бо ОСОБА_5 була неписьменна.

Вислухавши пояснення сторін, притягнутої в ході судового розгляду до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного нотаріуса ОСОБА_8, з пояснень якої відомо, що посвідчення договору купівлі - продажу будинку ОСОБА_5 відбувалося в присутності сторін, з участю свідка ОСОБА_11, текст договору вона прочитала вголос і свідок ОСОБА_11І від імені продавця ОСОБА_5 та покупець ОСОБА_3 його підписали, допитавши свідків, дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні не встановлено підстав для визнання договору недійсним як з передбачених статтею 229 ЦК України, так і статтею 230 ЦК України, на які покликається позивач.

Вимоги до правочину, передбачені частинами першою - четвертою ст. 203 ЦК України при укладанні договору порушено не було.

З показань свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13 ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 слідує, що за час проживання в будинку свекрухи ОСОБА_5 позивач ОСОБА_1 з чоловіком дійсно добудовували будинок для проживання двох сімей, про що свідчить те, що він має два входи, свекор заявляв, що подарував їм півхати. Тоді ОСОБА_5 визнавала цю половину будинку такою, що належить синові з невісткою.

В період догляду її ОСОБА_9 ОСОБА_5 висловлювала намір оформити будинок на ОСОБА_3, а після укладення з ним договору купівлі-продажу повідомляла про це.

Свідок ОСОБА_11 підтвердила той факт, що в присутності ОСОБА_5 підписувала за неї в нотаріуса договір. Чи читала його нотаріус вголос та про що йшлося в договорі не пригадує.

З пояснень свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_9 саме остання постійно до смерті доглядала ОСОБА_5 Ініціатива оформити спочатку заповіт на її сина ОСОБА_3, а потім укласти договір купівлі-продажу будинку, виходила від спадкодавця ОСОБА_10

Свідок ОСОБА_19 показала, що як секретар Моквинської сільської ради двічі посвідчувала заповіти ОСОБА_5 В обох випадках, спочатку на користь ОСОБА_1 та її дітей, потім на користь ОСОБА_3, переконалася, що спадкодавець усвідомлювала свої дії, волевиявлення її сумнівів у неї не викликало.

З показань допитаних по справі свідків встановлено, що до дня своєї смерті ОСОБА_5 перебувала при памяті і мала ясний розум.

21 жовтня 2008 року вона заповіла все належне їй майно ОСОБА_3 (а. с. 8), скасувавши попередній заповіт від 5 травня 1997 року на імя ОСОБА_1 та внуків (а. с. 7).

У відповідності зі ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

ОСОБА_1 в судовому засіданні не оспорює заповіт, складений ОСОБА_5 на імя ОСОБА_3

Оглянутий в судовому засіданні договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 18 листопада 2008 року доводить, що цього числа ОСОБА_5 продала ОСОБА_3 за 30 000 гривень, які повністю сплачені до підписання договору, належний їй на праві власності будинок по вул. Шевченка,140 в с. Моквин Березнівського району Рівненської області.

З пояснень в судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в цій сумі маються на увазі затрати, які ними були понесені за час догляду за ОСОБА_5

Суд приходить до висновку, що при укладанні договору купівлі-продажу сторонами та посвідченні його нотаріусом вимог закону порушено не було.

Покликання сторони позивача на те, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 її невістка ОСОБА_1 була співвласником будинку є необґрунтованими.

Протокол засідання виконкому Першотравневої селищної ради від 28 грудня 1974 року, яким вирішено завести на ОСОБА_7 окремий погосподарський номер «в звязку з тим, що він з батьками проживає окремо», не свідчить про набуття останнім права власності на частину домобудування. Він є доказом проживання ОСОБА_1 з чоловіком ОСОБА_7 окремою сімєю в будинку батьків чоловіка.

Адже згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

На день своєї смерті ОСОБА_7 не набув у встановленому законом порядку права власності на добудовану під час спільного проживання з батьками частину належного їм домобудування. Про це свідчить і той факт, що після його смерті позивач ОСОБА_1 за прийняттям спадщини в нотаріальну контору не зверталася.

Рішенням Березнівського районного суду від 23 вересня 2008 року в справі № 2-587 право власності на домоволодіння по вул. Шевченка, 140 в с. Моквин Березнівського району визнано за ОСОБА_5

Таким чином, позивач ОСОБА_1, а також за правом представлення її діти, не можуть спадкувати як спадкоємці по закону після смерті ОСОБА_5

Наведені позивачем ОСОБА_1 підстави для визнання недійсним договору, що передбачені ст. ст. 229-230 ЦК України, не знайшли свого ствердження дослідженими в судовому засіданні доказами.

ОСОБА_5 при укладенні договору купівлі-продажу не помилялася щодо обставин, які мають істотне значення.

Судом достовірно встановлено, що з боку покупця ОСОБА_3 не вчинялися дії з наміром навмисно ввести ОСОБА_5 в оману щодо обставин, які мають істотне значення природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Крім цього, суд зазначає що передбачені цими нормами правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки чи обману є самостійними підставами для визнання договору недійсним.

Цивільним кодексом України взагалі не передбачена така підстава визнання правочину недійсним як зловживання довірою сторони в договорі, на що покликається сторона позивача.

За вказаних обставин суд в позові ОСОБА_1 відмовляє.

Керуючись ст. ст. 10-11,209,212-215 ЦПК України, ст. ст. 203, 215, 229,230 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по вул. Шевченка,140 в с. Моквин Бекрезнівського району Рівненської області, що був укладений 18 листопада 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_20, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Березнівський районний суд.

Суддя: ОСОБА_21