Справа № 2-2642/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2011

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючої судді Бойко О.М.

при секретарі Гулі А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування Ѕ квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування позову покликається на те, що вказана частка належала йому на праві власності, у вказаній квартирі він проживав один, проте, часто хворів та потребував догляду. Відповідач запропонував йому здійснення такого догляду та забезпечення харчуванням на що він погодився та 24.05.2006р. уклав із відповідачем договір, тексту якого не читав вважаючи, що укладає договір довічного утримання. Тривалий час відповідач сумлінно виконував свої обов»язки, однак, з початку червня 2011р. припинив забезпечувати його доглядом та харчуванням і виїхав у Росію. Після цього, він у нотаріальній конторі дізналась, що між ним та відповідачем було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання. Враховуючи те, що відчужуючи квартиру відповідачеві він вважав, що останній буде надавати йому довічно утримання, тобто помилився щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, оскільки за відсутності такого правочин не був би вчинений. Вважає, що в зв»язку із вказаними обставинами договір дарування э недійсним.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково пояснивши, що у липні 2011р. між позивачем та відповідачем виник конфлікт, оскільки останній не впустив позивача у квартиру та відмовився дали йому ключі від неї, незважаючи на те, що він зареєстрований в квартирі та має право у ній проживати. Просять врахувати, що позивач іншого житла немає та позов задоволити.

Представники відповідача позов не визнали та пояснили, що позивач не проживає у спірній квартирі з часу одруження із ОСОБА_3, з 18.07.1992р., у 2006р. позивач ініціював питання дарування своєї частки відповідачу, який є його сином, мотивуючи тим, що він має житло у своєї дружини, та щоб у випадку його смерті між його дружиною та сином не виникало жодних спорів. Помилитись щодо природи договору позивач не міг з огляду на те, що йому достеменно було відомо, що відповідач із дружиною із 2004р. постійно проживають у Росії, відтак, відповідач не зміг би виконувати умови договору довічного утримання. За період 2006-2009рр. відповідач приїзджав до Львова із періодичністю раз в квартал, а в подальшому раз у рік, однак, жодних вимог до нього з приводу невиконання умов договору позивач не заявляв, що свідчить про те, що позивач розумів який договір ним укладений. Відтак, твердження позивача про те, що він помилявся щодо того який договір укладається не відповідає дійсності. Просить врахувати зазначені обставини, а також пропуск позивачем строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову .

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 в судове засідання не з»явилась, подала клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, третьої особи, показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.05.2006 року позивачем укладено договір дарування, згідно якого він подарував відповідачу, який є його сином, Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за №1646. Вказана частка належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності №Г-10612, виданого 02.12.1996р. та договору від 18.05.2006р. про зміну форми власності із сумісної на часткову із визначенням за позивачем Ѕ частки у спільній власності На підставі договору дарування 30.05.2006р. за відповідачем зареєстровано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1

Зазначені обставини стверджуються копією договору дарування від 24.05.2006р., витягом про реєстрацію права власності від 30.05.2006р.

Відповідно до ч.1 ст.225 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно роз»яснень, що містить п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Із змісту оспорюваного договору (п.10) вбачається, що при його посвідченні нотаріусом роз»яснено сторонам всі умови укладеного договору (ст.ст.717, 719, 720, 722 Цивільного кодексу) момент набуття права власності на предмет договору (ст.334 Цивільного кодексу). Як ствердив в судовому засіданні сам позивач зміст договору він не читав, хоча у цьому йому ніхто не перешкоджав. Крім того, в судовому засіданні позивач пояснив, що жодного догляду та утримання відповідач йому фактично ніколи не надавав, однак, він не заявляв до відповідача жодних вимог щодо надання такого утримання.

Судом встановлено, що позивач з 18.07.1992р. перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 та з часу одруження проживає у належній їй квартирі АДРЕСА_2. Зазначені обставини стверджуються показаннями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_9

Як ствердила суду свідок ОСОБА_3, вона з позивачем перебуває у шлюбі з 1992р., однак останнім часом відносини між ними погіршились і вона має намір шлюб розірвати. У 2006р. їй стало відомо, що позивач подарував сину (відповідачу) спірну квартиру, про що він сам їй повідомив, проте, відповідач зовсім не допомагав батькові. Приїжджаючи з Росії, де знаходиться на роботі, рідко коли заходив до них, при цьому, саме позивач коли мав можливість старався допомогти відповідачу. В липні 2011р. між ними виник конфлікт, оскільки відповідач не впустив позивача у його квартиру.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_13 в судовому засіданні ствердили, що давно знайомі з позивачем, останній ніколи не повідомляв їм про намір подарувати квартиру, а в 2011р. повідомив, що син не впускає його в квартиру.

Свідок ОСОБА_12 ствердила, що є сусідкою відповідача, протягом останніх 20 років позивача у спірній квартирі не бачила, у ній проживають лише відповідач з дружиною коли приїжджають з Росії .

З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним, оскільки будь-які дані про позивач помилився щодо природи укладеного договору відсутні. Той факт, що не отримуючи від відповідача жодного утримання та догляду, він не заявляв до нього жодних вимог, свідчить про його обізнаність щодо відсутності в укладеному нею договорі умов про здійснення відповідачем такого догляду. Крім того, викликає сумнів така помилка позивача з огляду на відсутність необхідності укладати із позивачем договір довічного утримання, з огляду на те, що в силу ст.ст.202, 203 Сімейного кодексу України повнолітні діти зобов»язані утримувати непрацездатних батьків та брати участь у додаткових витратах на них.

Показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_13Н не підтверджують тих обставин, які підлягають доказуванню в даному спорі, оскільки свідчать лише про те, що позивач не повідомляв їм про намір здійснити дарування квартири та лише у 2011р. розповів про укладений договір, а не свідчать про те, що в момент укладення такого договору він помилявся щодо істотних обставин правочину, а показання свідка ОСОБА_3, яка ствердила, що про дарування квартири їй повідомив сам позивач, свідчать про відсутність такої помилки.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 ст.60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Однак, всупереч зазначених вимог, позивачем не надано суду доказів в підтвердження обставин того, що на час укладення оспорюваного договору він неправильно сприймав предмет чи інші істотні умови правочину, які вплинули на його волевиявлення і при відсутності, яких такий не був би укладений.

Відтак, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного статтею 11 ЦПК України, аналізуючи подані сторонами докази та з огляду на відсутність даних про помилку ОСОБА_1 на час укладення договору дарування щодо обставин правочину, які мають істотне значення, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення.

На підставі ст.229 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 10 днів після його проголошення.

З повним текстом рішення сторони можуть ознайомитись через пять днів.

Головуюча