АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
22-ц/490/1366/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Категорія 19 Доповідач - Романюк М.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючого Романюк М.М.

суддів Козлова С.П., Петренко І.О.

при секретарі Солодовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи Комунальне виробниче житлове ремонтно експлуатаційне підприємство Самарського району м. Дніпропетровськ, садове товариство «Металіст», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, Придніпровська ТЕС ВАТ «Дніпроенерго» про визнання договору купівлі продажу земельної ділянки та свідоцтва про право власності на житло недійсним, визнання права власності на частину квартири та стягнення компенсації вартості дачного будинку та земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з відповідачкою ОСОБА_3 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 1977 року по 1984 рік та з 1986 року по 2000 рік. Під час перебування у шлюбі, ними було придбано в тому числі наступне майно: квартира АДРЕСА_1, дачний будинок з земельною ділянкою, що знаходяться у садовому товаристві «Металист». Частина майна була поділена за рішенням суду, а зазначене майно між ними не ділилося. Спірна квартира була придбана сторонами під час перебування в шлюбі шляхом неодноразових обмінів з меншої на більшу квартиру з доплатою. У 2008 р. позивачу стало відомо про те, що вказана квартира 20.12.1996 р. була приватизована відповідачкою та їх сином ОСОБА_4 без його відома, тому вважає, що було порушено його право на приватизацію квартири. Дачний будинок був побудований спільними зусиллями позивача та відповідача за спільні кошти під час перебування їх в зареєстрованому шлюбі, а тому позивач вважає спірний будинок та земельну ділянку спільною власністю подружжя. Оскільки розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, а згоду на його продаж позивач не надавав, тому вважає, що договори купівлі-продажу земельної ділянки від 21.11.2006 року та дачного будинку від 21.11.2006 року укладені незаконно. З урахуванням останніх уточнень до позовної заяви від 22 вересня 2010 року (а.с.133-135) позивач просив визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_1, видане Придніпровською ГРЕС, згідно з розпорядженням від 20.12.1996 р. № 1372, визнати за позивачем право власності на 1/3 частину вищезазначеної квартири, стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь компенсацію вартості земельної ділянки № 24 загальною площею 0,062 га. у садовому товаристві «Металист»та дачного будинку, загальною площею 61,6 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами у садовому товаристві «Металист», що знаходяться у с.Перше Травня Дніпропетровського району Дніпропетровської області у розмірі Ѕ частини від ринкової вартості майна, визначеної у судовій будівельно технічній експертизі.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів, дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_1, визнання за позивачем права власності на 1/3 частини зазначеної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що при проведені приватизації права позивача порушені не були.

З даним висновком суду судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Згідно ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»(в редакції, що діяла на час проведення приватизації) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач 01 червня 1995 року за власним волевиявленням знявся з реєстраційного обліку у квартири АДРЕСА_1, та зареєструвався у квартирі АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З урахуванням того, що позивачем не надано суду доказів того, що не зважаючи на те, що він знявся з реєстрації в спірній квартирі, але постійно проживав в ній, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не мав права на участь в приватизації, тобто його права не порушені.

Крім того, суд прийшов обґрунтованого висновку про неможливість визнання свідоцтва про право власності недійсним частково, а також без визнання недійсним розпорядження, на підставі якого дане свідоцтво було видано.

Приймаючи до уваги, що права позивача при проведені приватизації спірної квартири порушені не були, суд обґрунтовано дійшов до висновку і про відмову у задоволені позову щодо визнання за позивачем права власності на 1/3 частину спірної квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом строку позовної давності не може бути прийнято до уваги, оскільки в даному випадку не має правового значення, тому що суд відмовив у задоволені позову у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю, а не на підставі пропуску строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі продажу земельної ділянки № 24 загальною площею 0,062 га. у садовому товаристві «Металист»та дачного будинку, загальною площею 61,6 кв.м. з господарськими будівлями і спорудами у садовому товаристві «Металист», що знаходяться у с.Перше Травня Дніпропетровського району Дніпропетровської області та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину зазначених земельної ділянки та дачного будинку, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на земельну ділянку у відповідачки ОСОБА_3 виникло внаслідок приватизації, а тому воно не є спільною сумісною власністю подружжя, а право власності на дачний будинок виникло у 2005 р., тобто коли шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був розірваний.

З даним висновком судова колегія також погоджується оскільки він ґрунтується на нормах закону та матеріалах справи.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка належала відповідачці ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності серії ДП ДН №011752 виданого Любимівською сільською радою народних депутатів 19.06.1996 року та отримана нею у власність шляхом її приватизації.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Положеннями ст.ст.6, 22 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок»передбачено, що одержана громадянином у приватну власність для будівництва, ведення селянського та особистого підсобного господарства земельна ділянка є його приватною власністю, оскільки йдеться про одержання громадянином частки із земельного фонду, а не про спільно нажите майно.

Таким чином, земельна ділянка, право користування якою виникло в одного з подружжя у звязку з реалізацією ним свого права на одержання частки із земельного фонду, не є спільною сумісною власністю подружжя незалежно від часу її подальшої приватизації.

З урахуванням визначеного, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що вказана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона не придбалась за їх спільні кошти, а була набута відповідачкою у власність шляхом її безоплатної приватизації з використанням особистого права відповідача на безоплатну приватизацію землі у відповідності до Конституції України, згідно чинного на той час законодавства.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до ч.5 ст.61 СК України земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя не може бути прийнята до уваги, оскільки зміни у ст.61 СК України щодо визнання приватизованого майна спільною сумісною власністю подружжя було внесено законом від 11.01.2011 р., який не має зворотної сили і на той час відповідачка ОСОБА_3 вже була одноособовим власником земельної ділянки.

З урахуванням того, що право власності на дачний будинок виникло у відповідачки ОСОБА_3 у 2005 р. суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначений будинок також не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Дійшовши висновку, що відповідачка ОСОБА_3 була одноособовим власником земельної ділянки та дачного будинку суд обґрунтовано відмовив в позові про визнання недійсними договорів купівлі продажу, укладеними 21.11.2006 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Приведені в апеляційній скарзі доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права не можуть бути прийняти до уваги виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст.31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Дана редакція статті діє з 30.07.2010 р.

Як вбачається з матеріалів справи, з уточненим позовом позивач звернувся до суду 22.09.2010 р. Таким чином, з урахуванням того, що станом день на подання остаточних уточнень до позову, розгляд справи по суті було вже розпочато, позивач був позбавлений права зміняти предмет або підставу позову, а тому порушень норм процесуального права в цій частину судом першої інстанції допущено не було.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: