Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2012 року

Балтський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді БОДАШКО Л.І.,

при секретарі ТИХОНОВІЙ Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балті Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями , в с т а н о в и в :

Позивач в позовній заяві стверджує, що в с. Піщана Балтського району Одеської області, по вул. Чайковського № 19 на земельній ділянці розміром 0,4043 га розташований житловий будинок з господарськими будівлями, який раніше належав ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності від 29.01.1991 року, виданого Піщанською сільською радою на підставі рішення виконкому Піщанської сільської ради від 17.01.1991 р. за № 3 і державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯК № 451625, 451626. 21.09.2011 р. ОСОБА_3 запропонував їй купити будинок і земельну ділянку у нього за 12 тис. грн.., вона погодилася і сплатила йому вищевказану суму грошей, вони між собою уклали договір купівлі-продажу і ОСОБА_3 дав їй акт прийому передачі, ключі і документи на будинок і земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства і для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Коли вона зібрала кошти для оформлення договору у нотаріуса, то вони домовилися з ОСОБА_3 про те, що в пятницю, тобто 02.12.2011 року вони поїдуть до нотаріуса і оформлять угоду, однак ОСОБА_3 цього зробити не зміг, так як 02.12.2011 року помер. Його донька відповідачка по справі була присутня при тому, як її батько продав їй будинок і не заперечує проти визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і земельними ділянками, але нотаріус відмовив в посвідченні договору купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_3 помер, що вимушує її звернутися до суду з цим позовом.

З урахуванням вищезазначеного, керуючись ст.ст.212,220,655,656 ,1258-1261 ЦК України,

В судове засідання позивач не зявилася, однак направила суду клопотання про розгляд справи без неї, а також в заяві просила задовольнити позов і дала свою згоду на розгляд справи без відповідача, якщо та не зявиться в судове засідання.

Відповідач в судове засідання не зявилася і направила суду клопотання про розгляд справи без неї, при цьому підтвердила факт продажу будинку її батьком, однак також повідомила, що наміру оформити спадщину, а згодом і угоду належним чином не має можливості, оскільки відсутні гроші на це.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача у повному обсязі у звязку з наступним.

Житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в с. Піщана Балтського району Одеської області, по вул. Чайковського № 19 на земельній ділянці розміром 0,4043 га належав на праві приватної власності ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 28.01.1991 року, виданого Піщанською сільською радою на підставі рішення виконкому Піщанської сільської ради від 17.01.1991 року, за № 3 .

Крім того, судом встановлено, що сторони уклали між собою договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в с. Піщана Балтського району Одеської області, по вул. Чайковського № 19 на земельній ділянці розміром 0,4043 га від 20.08.2011 року, згідно якого ОСОБА_3 продав, а позивач купила вищевказаний будинок і земельні ділянки за 12 тис. грн..

Відповідно до розписки, написаної відповідачем, вона отримала від позивача вищевказану суму грошей і взяла зобовязання оформити угоду належним чином.

Згідно рекомендацій викладених у п.13 Постанови пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Судом зясовано, що відповідно до ст..657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення договору, про що повідомила в клопотанні про розгляд справи без її присутності, де вказала, що наміру зявитися до нотаріуса для посвідчення договору у неї не має, оскільки послуги нотаріуса коштують багато грошей, крім того, вона хворіє, тому втрачена можливість посвідчення вищевказаного договору у нотаріуса, а також встановлено, що інших підстав нікчемності правочину в даному випадку не має.

Відповідно до ч.2 ст.210 ЦК України, перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Такого закону досі не має. Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не є законом.

Відповідно до ч.4 ст.4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу (ч.4 ст.8 ЦПК України).

За таких обставин, Тимчасовий порядок державної реєстрації правочинів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №671 не може бути застосований судом.

Між тим, як встановлено ч.9 ст.8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Таким чином, відсутність закону, яким би було визначено перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів (ч.2 ст.210 ЦК України) не є підставою для відмови у позові.

Як встановлено ч.8 ст.8 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

У ст.8 ЦК України також зазначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

За таких обставин суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ч.2 ст.220 ЦК України та визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 21.09. 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Що ж стосується визнання права власності на нерухоме майно, то як встановлено ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним, а ч.4 ст.334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації, але, як вже було встановлено, виконати вимоги закону щодо державної реєстрації договору неможливо, у наслідок відсутності відповідного закону.

За таких обставин, враховуючи положення ст.8 ЦК України, ч.ч.8, 9 ст.8 ЦПК України, суд вважає, що право власності у позивача виникає з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного 21.09.2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (ч.3 ст.334 ЦК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210,212,220,334,640 ЦК України, ст.ст.10,11,214,215,223 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Визнати такою, що відбулася і дійсною угоду купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в с. Піщана Балтського району Одеської області, по вул. Чайковського № 19 на земельній ділянці розміром 0,4043 га між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями і на земельну ділянку розміром 0,4043 га, які раніше належали ОСОБА_3. Померлому 02.12.2011 року.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Балтський районний суд в 10-денний строк з дня отримання сторонами рішення суду.

С У Д Д Я