Перемишлянський районний суд Львівської області
Справа № 2-263/2012
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2012 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Борняк Р.О.

секретаря:ОСОБА_1

з участю:представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду м.Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третіх осіб приватного нотаріуса ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним з моменту укладення договору дарування автомобіля , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним з моменту укладення договору дарування автомобіля, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 22.03.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Перемишлянського міського нотаріального округу ОСОБА_7 з покликанням на те, що 30.12.2010р. в с. Болотня Перемишлянського району Львівської області сталась ДТП за участю ОСОБА_10 та ОСОБА_3, якого, відповідно до постанови Перемишлянського районного суду від 02.02.2011р., було визнано винним у її скоєнні. В березні 2011р. ОСОБА_6 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про стягнення завданих збитків внаслідок зазначеної ДТП, а 17.08.2011р. судом було прийняте рішення про задоволення її позовних вимог та стягнення з боржника грошових коштів у розмірі 77843,87грн. Під час розгляду справи судом 04.05.2011р. було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належний ОСОБА_3 транспортний засіб, автомобіль НОМЕР_1, однак згодом виявилось, що останній 22.03.2011р. відчужив його на користь свого сина ОСОБА_4, відтак виконати рішення про стягнення з боржника завданих ДТП збитків стало неможливим. Вважає, що відповідач, укладаючи оспорюваний, по своїй суті фіктивний правочин, у такий спосіб вчинив навмисні дії, спрямовані на приховування належного йому майна від подальшого опису та реалізації з метою ухилення від настання відповідальності щодо відшкодування завданих збитків внаслідок скоєння ДТП, що підтверджується тим, що ОСОБА_3 знаючи про необхідність відшкодувати позивачці завдані збитки та зважаючи на активні дії позивачки, спрямовані на їх стягнення, без реальної мети відчужити майно, мав намір навмисно приховати таке від опису та реалізації чим унеможливити виконання рішення суду. Крім цього, при укладенні договору дарування автомобіля та зокрема його оцінці, було суттєво занижено його вартість, що також свідчить про невідповідність такого договору чинному законодавству.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримв повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в тексті позовної заяви. Просить позов задоволити.

ОСОБА_3 позов не визнав та пояснив, що на момент укладення договору дарування не знав про суму відшкодування, оскільки протоколи про адмінправопорушення були складені на обох учасників ДТП. Зазначив, що винесене 17.08.2011р. судом рішення про стягнення з нього завданих ДТП збитків виконує, адже кожного місяця ДВС стягує з його заробітної плати біля 20%. Крім заробітної плати будь-якого іншого доходу не має, а відтак відшкодовує максимум, що може.

ОСОБА_4 позов не визнав зазначив, що за домовленістю з батьком про те, що він відремонтує пошкоджений автомобіль, оскільки від потрібен йому для зайняття підприємницькою діяльністю, останній йому його подарував. Для здійснення ремонту автомобіля він позичив кошти в сумі 70000грн. під які надав автомобіль в заставу.

В судовому засіданні ОСОБА_8 пояснила, що на звернення відповідача ОСОБА_3 21.03.2011р. оглянула автомобіль, який був в розбитому та розкомплектованому стані та проводились ремонтні роботи. Метою оцінки, яка визначалась за «Методикою товарознавчої експертизи та оцінки транспортних засобів» було встановлення обовязкових платежів до бюджету і його вартість була визначена як мінімальна з огляду на розкомплектованість і загальний стан автомобіля.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила та зазначила, що договір дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладався в березні 2011 року і на той період часу ОСОБА_3 не повідомлявся про розгляд справи про відшкодування збитків внаслідок ДТП, арешту на дане майно накладено не було, а відтак жодних перешкод для укладення договору не було. Договір дарування укладався у відповідності до чинного законодавства, будь-яких перешкод для його укладення не було. ОСОБА_4 мав можливість на бажання відремонтувати автомобіль, який потрібен йому для зайняття підприємницькою діяльністю. Також вважає, що судову автотоварознавчу експертизу від 03.10.2012р. не слід брати до уваги, оскільки було порушено механізм її проведення, зокрема ОСОБА_4 не повідомлявся про те, що йому необхідно представити автомобіль для огляду, що є необхідним у таких випадках а відтак просить в задоволенні позову відмовити.

Приватний нотаріус Перемишлянського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_7 в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Вислухавши пояснення та доводи сторін, проаналізувавши обставини та матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З договору дарування автомобіля від 22.03.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Перемишлянського районного нотаріального округу вбачається, що ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 автомобіль марки Chevrolet, моделі Lacetti, 2006р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, який належав дарувальнику на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВСС№412001.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

За вимогами ч.1 та 5 ст.203 ЦК України, на які посилається позивач мотивуючи свої вимоги, передбачають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а також, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з огляду договору позики від 13.01.2012р. та договору застави від 13.01.2012р. укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_4, ОСОБА_11 позичив ОСОБА_4 гроші в сумі 70000грн., а останній передав позичальнику в заставу автомобіль марки Chevrolet, моделі Lacetti, 2006р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, що стверджує факт того, що ОСОБА_4, прийняв подарунок і розпоряджається ним на власний розсуд як повноправний власник.

Також з довідки №255 від 19.04.2012р. виданої виконкомом Болотнянської сільської ради Перемишлянського району Львівської області вбачається, що ОСОБА_4, будучи приватним підприємцем, використовує належний йому автомобіль марки Chevrolet Lacetti, номерний знак НОМЕР_2 для здійснення підприємницької діяльності.

У відповідності до розяснень, які містяться у Постанові Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Суд вважає, що посилання позивача на ч.1, 3 ст.203, ст.215, ст.230 ЦК України є безпідставним, оскільки, при укладенні оскаржуваного договору дарування, всі передбачені ЦК України вимоги до правочину були дотримані, його зміст не суперечить вимогам законодавства, інтересам держави і моральним засадам суспільства та виражає вільну волю сторін даного правочину, а заявлена вартість автомобіля, визначена у звіті №441 про оцінку дорожнього транспортного засобу, здійсненого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 21.03.2011р., за яким автомобіль марки Chevrolet, моделі Lacetti, 2006р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, оцінений у 25092грн., не являлась істотною умовою оскаржуваного правочину.

Згідно ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 60 ЦПК України також передбачає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З оглянутих в судовому засіданні матеріалів справи та зокрема постанови від 02.02.2011р. по справі №3-118/2011р. про адміністративне правопорушення, претензії ОСОБА_6 про відшкодування завданих збитків від 05.03.2011р., ухвали від 22.03.2011р. Перемишлянського районного суду Львівської області про відкриття провадження по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування завданих збитків, ухвали від 04.05.2011р. про забезпечення позову, постанов ВП№29773338, ВП№29773574 та ВП№29773728 про відкриття виконавчого провадження від 10.11.2011р., а також листа від 01.03.2012р. ВДВС Перемишлянського РУЮ Львівської області вбачається, що станом на час укладення договору дарування, а саме на 22.03.2011р. відповідач ОСОБА_3 не був обтяжений жодними борговими чи іншими зобовязаннями, а відтак міг вільно, на власний розсуд розпоряджатись своїм майном, в даному випадку автомобілем НОМЕР_3.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що в ході судового розгляду не встановлено факт порушення вимог необхідних для чинності правочину, наведені позивачем мотиви позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, в зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

А тому, керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 57, 64, 209, 212 - 215 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 204, 215, 234 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третіх осіб приватного нотаріуса ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним з моменту укладення договору дарування автомобіля відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Перемишлянський районний суд Львівської області.

Суддя ОСОБА_12