Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.,

суддів: Парапана В.Ф.,

ОСОБА_1,

при секретарі: Сенчук А.О.,

за участю: відповідачки ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_3

та представника третьої особи: приватного нотаріуса

ОСОБА_4 районної державної нотаріальної контори

Одеської області ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 березня 2012 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, за участі третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 районної державної нотаріальної контори Одеської області про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и л а:

07 вересня 2011 року ОСОБА_7 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 районна державна нотаріальна контора Одеської області про визнання договору дарування недійсним. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_7 є власником будинку розташованого за адресою: Одеська область Комінтернівський район с.Визирка вул. 51 Перекопської дивізії, 41.

25 квітня 2005 року в Державній нотаріальній конторі Комінтернівського району Одеської області було укладено договір дарування спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, згідно якого ОСОБА_7 подарувала, а відповідач ОСОБА_2 прийняла в дар вказаний житловий будинок.

Однак, позивачка ОСОБА_7 вважає, що даний договір є недійсним, оскільки його укладено внаслідок помилки, тому вона звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні ОСОБА_2 позов не визнала, зазначивши, що договір укладений належним чином, ОСОБА_7 в нотаріальній конторі було розяснено зміст договору дарування, на момент підписання вона не мала ніяких заперечень.

Представник третьої особи в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_7 при укладенні договору дарування усвідомлювала значення своїх дій, їй було розяснено її права та наслідки укладення договору дарування у звязку з чим вона вважає позов необґрунтованим та просила суд відмовити у його задоволенні.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 березня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_7 та третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 районної державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_5 не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, документи підтверджуючі поважність причини неявки до суду ними надано не було. Крім того, інтереси ОСОБА_5 в апеляційному суді представляє її довірена особа. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка в суд апеляційної інстанції не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_7 та заперечення на апеляцію відповідачки ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_3 та представника третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_4 районної державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_5 ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору дарування від 25 квітня 2005 року ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою Одеська область Комінтернівський район с.Визирка вул. 51 Перекопської дивізії, 41, загальною площею 47,5 кв.м. (а.с. 45).

На час укладання договору ОСОБА_7 знаходилась у шлюбі з ОСОБА_8, у звязку з чим останній надавав нотаріально оформлену письмову згоду на дарування належного їм будинку (а.с. 56).

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків , встановлених законом.

Згідно п. 19 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до статей 229, 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як встановлено судом першої інстанції, на момент укладання договору дарування ОСОБА_7 була ознайомлена з усіма умовами, наслідками укладання договору дарування про що їй розяснено нотаріусом.

Як вважає позивачка ОСОБА_7 єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним є те, що вона є пенсіонеркою і не мала наміру безоплатно передавати у власність відповідачки ОСОБА_2 належне їй нерухоме майно, а саме спірний житловий будинок. Оскільки цей будинок на час укладення правочину був її єдиним житлом та помилково вважала, що укладає заповіт. Однак, зазначене не може визнаватися помилкою при укладанні договору дарування.

Оскільки в момент знаходження позивачки в нотаріальній конторі при укладенні договору дарування та його підписанні у нотаріуса, там знаходилась відповідачка ОСОБА_2, яка і отримала дар у вигляді спірного домоволодіння, а також батьки відповідачки, що підтвердив представник державного нотаріуса ОСОБА_5., тому підстав вважати, що позивачка уклала заповіт немає, оскільки заповіт укладається за іншою процедурою та присутність інших осіб, крім заповідача та нотаріуса, не допускається.

Також не заслуговують на увагу доводи позивачки, що помилка при укладанні договору дарування стала наслідком введення її в оману.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Таким чином, субєктивною ознакою дій сторони, що ввела іншу сторону в оману, є умисел на введення в оману.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_7, місцевий суд обґрунтовано виходив з того, що позивач не довів своїх позовних вимог, оскільки не надав суду доказів в підтвердження умислу ОСОБА_2 на введення її в оману при укладанні договору.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2010 року ОСОБА_7 зверталась до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовною заявою, в якій вона вказує, що дізналась, про те що фактично 25 квітня 2005 року вона уклала договір дарування, а не заповіт, лише місяць тому, тобто у вересні 2010 року.

На підставі даного позову 11 листопада 2010 року ухвалою місцевого суду було відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним. Однак, 16 березня 2011 року позивачка надала до суду заяву в якій просила залишити її позовну заяву без розгляду, внаслідок чого ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області клопотання позивачки ОСОБА_7 було задоволено та позовна заява залишена без розгляду.

07 вересня 2011 року ОСОБА_7 знов звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області з данним позовом, який є аналогічним вище зазначеному.

Відповідно до ст. 216 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з п.5 ч. 2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про розірвання договору дарування.

На підставі вище наведеного, судова колегія дійшла до висновку, що позивачкою ОСОБА_7 не було пропущено строку позовної давності. Тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, позивачка ОСОБА_7 не довела обставини, на які посилалась як на підставу вимог про недійсність договору дарування, тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України не відповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи є підставою для скасування рішення місцевого суду.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.п. 1,4 ч.1 ст.309, ч.2 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 19 березня 2012 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, за участі третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 районної державної нотаріальної контори Одеської області про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, однак воно може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області М.М. Драгомерецький

ОСОБА_9

ОСОБА_1