2014/3386/2012
2/2014/1026/2012
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Зміївський районний суд Харківської області
в складі: головуючого судді Бібіка О.В.,
при секретарі: Онацькій В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Змієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 6473 грн. та моральної шкоди у розмірі 6000 грн., посилаючись на те, що відповідачкою було взято товар на реалізацію, при проведенні, в березні 2010 року, інвентаризації виявилася відсутність товару позивача на суму 6473 грн. На прохання позивача врегулювати питання мирним шляхом відповідач обіцяла повернути кошти за товар, але до теперішнього часу відповідач не повернула ані товар, ані кошти, у звязку з чим позивач звертався з заявами до відділу міліції, органів прокуратури, суду щодо неправомірних дій відповідача, внаслідок чого, вважає, пережив значні моральні страждання, які виразились у душевних переживаннях через протиправне заволодіння його майном третіми особами та через тривалий час який він витратив на захист свого права.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, На обґрунтування позову послався на фактичні обставини, викладені в позовній. Крім того, просив стягнути з відповідача судові витрати у сумі 1380 грн., які складаються із судового збору, витрат на правову допомогу з розгляду даної справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у відповідності до вимог ч.9 ст. 74 ЦПК України, через оголошення у пресі ( а.с.47) належним чином.
При конкуренції загальної та спеціальної процесуальної норми суд застосовує норму спеціальну і керується положеннями ч. 1 ст. 224 ЦПК України щодо можливості заочного розгляду справи в разі однієї неявки відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду справи.
Суд, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного:
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Законодавець в п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків зазначив факт завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Тобто, підставою виникнення цивільних прав та обовязків є юридичний склад, до якого входять дія (бездіяльність) особи, наявність шкоди та причинного звязку між дією та шкодою, що виникла.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Вказане правило стосується деліктних правовідносин. Позивач посилається на існування між ним та відповідачем зобов»язальних правовідносин.
Позивач не надав доказів, що товар, переданий ОСОБА_1 згідно накладних № № 1, 2, 3, 4 від 31 березня 2010 року ОСОБА_2 (а.с. 4), належить саме йому, та передав вказаний товар відповідачу ОСОБА_2 з метою реалізації нею цього товару від його імені, чи від імені продавця вказаного товару з метою отримання ним прибутку, чи передачу вказаного товару третім особам безоплатно. Не надано доказів позивачем щодо перебування відповідача з ним у трудових правовідносинах..
Відповідно до ст.. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до ст..9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996 ХIV від 16.07.1999 року встановлені вимоги до первинних облікових документів та регістрів бухгалтерського обліку. Зокрема, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку
Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідати рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця.
Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.
Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
Відповідно до статті 10 вказаного Закону № 996 ХIV від 16.07.1999 року,. для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов'язані проводити інвентаризацію активів і зобов'язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.
Об'єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов'язковим згідно з законодавством. копія накладної не є належним доказом, оскільки не містить печатки, відмітки, що підтверджує факт належності товару на праві власності.
Накладна є первинним документом, який обліковує рух товару у відповідності до виду господарської операції..
Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно із ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобовязується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок клієнта.
Главою 69 ЦК України не передбачено такий вид відповідальності за невиконання договору комісії, як відшкодування моральної шкоди.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: в приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Таким чином, для відшкодування майнової та моральної шкоди необхідно щонайменше наявність таких умов у їх сукупності: 1) наявність самої шкоди; 2) наявність вини особи, у заподіянні цієї шкоди; 3) дія (бездіяльність) особи, яка заподіяла шкоду повинна бути неправомірною; 4) наявність безпосереднього причинного звязку між неправомірною дією (бездіяльністю) особи та шкодою.
Як вбачається з наведеного, не передбачається виплата моральної шкоди за невиконання або несвоєчасне виконання зобовязань.
Позивачем, у відповідності до вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України, не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував той факт, що в результаті дій (бездіяльності) відповідача ОСОБА_2 йому спричинено матеріальну та моральну шкоду, що дія (бездіяльність) ОСОБА_2 є неправомірною, не надано доказів, які б підтверджували наявність причинного звязку між дією (бездіяльністю) ОСОБА_2 та наслідками у вигляді спричинення йому матеріальної та моральної шкоди.
Надані ним копії товарних накладних № 1,2,3,4 від 31 березня 2010 року (а.с.4, 4 зворот), суд оцінює як неналежні докази, оскільки вони не відповідають вимогам, які пред»являються до первинних бухгалтерських документів з обліку господарських операцій.
Навпаки, із наданої копії постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 03.12.2011 року вбачається, що письмових угод про передачу та отримання товару між позивачем та відповідачем не укладалось. Також в ході дослідчої перевірки факт неправомірних дій з боку відповідача ОСОБА_2 не встановлено ( а.с.11-12).
Надані позивачем копії товарних накладних № 1,2,3,4 від 31 березня 2010 року (а.с.4, 4 зворот) підтверджують факт передачі зазначеного в них товару від ПП Трет»як О.В. до ОСОБА_2.
Інших даних про наявність не тільки факту передачі товару, а і зобов»язальних правовідносин між. ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2, позивачем не надано
Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач виходить лише з припущення того, що в результаті дій ОСОБА_2 йому завдано матеріальну шкоду на суму 6473 грн. та моральну шкоду на суму 6000 грн., що не відповідає вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України, відповідно до яких доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому відсутні правові підстави у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. ст.. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Оскільки, суд прийшов до висновку про відмову в позові у повному обсязі, то і відсутні правові підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 понесених ним судових витрат у зв»язку із розглядом даної справи.
Керуючись ст.ст. 22, 23, 1011, 1167 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити у повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О.В.Бібік