Номер провадження: 22-ц/1590/1970/2012
Головуючий у першій інстанції Дяченко
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

ОСОБА_1,

при секретарі: Сенчук А.О.

за участю: представників позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» -

ОСОБА_2 і позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4

та представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та Публічного акціонерного товаривства «Державний ощадний банк України» на рішення Балтського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2011 року, за позовом Публічного акціонерного товаривства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товаривства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним договору поруки, стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

22 липня 2011 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредитному договору. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 06 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №2136-н, за умовами якого позивач надав, а відповідач прийняв кредит у сумі 199 500 гривень, на умовах сплати процентів за користування кредитом в розмірі 18,5 % річних, комісійної винагороди та інших платежів в порядку, на умовах і в строки, визначені кредитним договором. Кредит надано на споживчі цілі, строком на 36 місяців, з терміном остаточного погашення не пізніше 06 грудня 2010 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_5 06 грудня 2007 року був укладений договір застави, предметом якого є транспортний засіб марки FREIGHTLINER, МОДЕЛЬ FLC, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Також, 06 грудня 2007 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір поруки №1 згідно якого ОСОБА_7 взяла на себе зобовязання відповідати як солідарний боржник по зобовязанням ОСОБА_5, що виникають з умов кредитного договору.

14 листопада 2008 року року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №2 згідно якого ОСОБА_3 взяла на себе зобовязання відповідати як солідарний боржник по зобовязанням ОСОБА_5, що виникають з умов кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_5 своїх зобовязань по поверненню кредиту та сплаті відсотків не виконує, тому станом на 14 червня 2011 року сума заборгованості по кредитному договору становить 317 899,29 гривень.

В судовому засіданні ОСОБА_5 позов не визнав, та пояснив, що після підписання договору поруки №2 між Банком та ОСОБА_3 він передав останній транспортний засіб, який придбав за отриманий у банку кредит, після чого всі зобовязання по спірному кредитному договору прийняла на себе саме ОСОБА_3.

Не погодившись із предявленим позовом, представник ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним договору поруки №2, стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.. Мотивуючи це тим, що договір поруки №2 від 14 листопада 2008 року укладений з порушенням норм чинного законодавства, а саме даний договір був укладений майже через рік після укладення кредитного договору та договору поруки №1. Кредитор не повідомив поручителя про існування заборгованості по кредитному договору, яка вже існувала на той час. Також в даному договорі кредитор виклав завідомо неправдиві відомості щодо розміру відсотків за користування кредитом 18,5 %, а згідно додаткової угоди №1 від 10 жовтня 2008 року до кредитного договору №2136-н процентна ставка змінена на 22,5 % річних.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2011 року позов ПАТ «Державний ощадний банк» задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 кредитну заборгованість у сумі 317 899,29 грн та судові витрати на загальну суму 1 820 грн. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано недійсним договір поруки №2 до кредитного договору №2136-н.

Не погодившись з рішенням місцевого суду ПАТ «Державний ощадний банк» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити частково, позовну заяву АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 задовольнити повністю, в позовних вимогах ОСОБА_3 до АТ «Ощадбанк» відмовити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5 158 496,64 грн та визнання недійсним договору поруки №2.

У судове засідання апеляційної інстанції не з'явились відповідачі по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_7, але про розгляд справи вони сповіщалися належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, документи підтверджуючі поважність причини неявки до суду сторін надано не було. Тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, пояснення на апеляції представника позивача ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6М, а також думку щодо апеляційних скарг представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи 06 грудня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» і відповідачем ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 2136-н, про надання кредиту, та позичальнику було передано грошові кошти в сумі 199 500 гривень строком до 06 грудня 2010 року зі сплатою 18,5 % річних з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно до умов кредитного договору.

У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 06 грудня 2010 року були укладені між ПАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем ОСОБА_5 договір застави, відповідно до якого в заставу банку було передано придбаний транспортний засіб (а.с. 12-16), а також між Банком і відповідачем ОСОБА_7 договір поруки №1 (а.с. 17-19).

14 листопада 2008 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір поруки №2 (а.с. 20-22).

В порушення умов договору позичальник не виконав умов кредитного договору в повному обсязі і станом на 22 липня 2011 року має заборгованість в розмірі 317 899, 29 гривень, у тому числі: прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 161 797, 09 гривень, заборгованість за відсотками в розмірі 87 171, 38 гривень, заборгованість за пеню по основному боргу в розмірі 49 727, 36 гривень та заборгованість за пеню по відсоткам в розмірі 19 203, 46 гривень. (а.с. 25-35).

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позичальник, відповідач ОСОБА_5, та поручитель, відповідачка ОСОБА_7, не виконали взяті на себе зобов'язання за кредитним договором і за договором поруки в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором.

Тому права позивача були порушені і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту шляхом стягнення заборгованості за договором кредиту в розмірі 307 899, 29 гривень солідарно.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив вірний висновок про те, що з вини відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не виконується зобовязання взяті ними щодо умов кредитного договору та договору поруки№1, та позивачу заподіяні збитки.

Місцевий суд вірно послався на норми закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Перевіряючи в апеляційному порядку законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вимогу ст. 303, 315 ЦПК України перевіривши доводи апеляційної скарги вважає, що при ухваленні судом першої інстанції помилки допущено не було, а тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

На думку судової колегії суд першої інстанції перевірив усі докази, які навели сторони ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 у підтвердження своїх позовних вимог та заперечень на позовні вимоги один одного, а відповідач ОСОБА_5 у підтвердження своїх заперечень, навів у рішенні фактичні обставини, які були встановлені судом при розгляді справи, вірно застосував правові норми, що регулюють ці правовідносини, та зробив вірний висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Посилання в апеляційних скаргах ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5 на те, що районний суд при ухваленні рішення не прийняв до уваги тих обставин, що відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 також повинна нести солідарну відповідальність за умовами договору поруки №2, оскільки вона не виконала умов договору поруки не приймається судовою колегією до уваги, оскільки позивач за первісним позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» не надав доказів ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції, які б доводили обставини щодо відсутності підстав для визнання договору поруки недійсним, оскільки позивач був зобовязаний довести до відома ОСОБА_3 ті обставини, що відсотки за кредитом були збільшені з 18,5% до 22,5% та внести ці відомості до договору поруки №2, що має істотне значення і є суттєвими умовами договору.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції не врахував, що шляхом передачі ОСОБА_3 транспортного засобу який був придбаний ОСОБА_5 за отриманий у банку кредит, що фактично говорить про те, що між ними був укладений договір переуступки прав щодо кредитних зобов'язань, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані обставини не можуть служити підставою для звільнення відповідача ОСОБА_5 від виконання зобов'язань за кредитним договором, оскільки ці умови не були відомі ПАТ «Державний ощадний банк України» і відбувались без участі банку, а тому вони є неспроможними.

Не заслуговують на увагу і інші доводи апеляційних скарг про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення вимог апеляційних скарг, оскільки наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу, дав належу оцінку наданим доказам, постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відхилити, а рішення Балтського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справа протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_8

ОСОБА_1