2014/2-243/11
2/2014/38/2012
РІШЕННЯ
іменем України

20.11.2012 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області
в складі: головуючого - Бібіка О.В.,
за участю секретаря судового засідання - Онацької В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання протиправними дій та визнання умов кредитного договору нікчемними,
встановив:
29 грудня 2010 року ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк»» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НАJWGK01270014 від 15.12.2006 року в розмірі 514250 грн. 49 коп. нерухомого майна.
В обґрунтування позову зазначено, що 15 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № НАJWGK01270014, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 302495,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 грудня 2026 року.
В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 15 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № НАJWGK01270014 рухомого майна, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 237,20 кв. м., який розташований за адресою: м. Зміїв харківської області, вул. Водогінна, 26, що належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі - продажу.
У відповідності до ст. 6 Закону України «Про іпотеку», іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки і яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі документу, зазначеного у договорі іпотеки. Земельна ділянка розташована за адресою: Харківська область Зміївський район, м. Зміїв вул. Водогінна, 26.
В порушення вимог договору відповідач зобовязання за кредитним договором не виконує, предмет іпотеки в заклад банку не передав.
26 квітня 2012 року відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа ОСОБА_2 , в якому просить: визнати дії відповідача відносно зміни в односторонньому порядку умов кредитного
договору № НАJWGK01270014, укладеного 15 грудня 2006 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», стосовно збільшення відсоткової ставки до 27,42 % річних незаконними; визнати п. п. 2.3.1 п.2.3 розділу 2 кредитного договору № НАJWGK01270014, укладеного 15 грудня 2006 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», в частині права банка в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку за користування кредитом, недійсним. Відновити становище, яке існувало до порушення її прав, а саме залишити відсоткову ставку рівні 16,08 % річних, згідно умов укладеного кредитного договору; зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок суми заборгованості за кредитним договором № НАJWGK01270014 від 15 грудня 2006 року, виходячи з процентної ставки за користування кредитом у розмірі 1,34 % на місяць, тобто 16,08 % річних; визнати недійсним п. п. 2.3.3 п. 2.3 розділу 2 «Права та обовязки сторін» кредитного договору № НАJWGK01270014, укладеного 15 грудня 2006 року між нею та ПАТ КБ «Приватбанк», в частині щодо права банка при виникненні кожної з наступних подій, зокрема, відмови позичальника в оформленні (переоформленні) якого-небудь із договорів, договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно п. 2.2.7 даного договору, на власний розсуд змінювати умови договору зажадати від позивальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення, згідно статті 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов'язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов'язань; визнати недійсним пункт 4.1 розділу 4 «Відповідальність сторін» кредитного договору, який передбачає нарахування пені в розмірі 1 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки, у випадку порушення нею будь якого зобовязаня, передбаченого п. п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору.
15 грудня 2006 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між нею та Зміївський -2 відділенням філії «Харківське головне регіональне управління» закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» було укладено договір іпотеки № НАН20К001270031, згідно з якого в забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором надано в іпотеку нерухоме майно - жилий будинок з надвірними будівлями № 26, розташований по вул. Водогінна м. Зміїв Харківської області.
Окрім того, 15 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № НАJWCK 01270014/1 pа виконання нею зобов'язань за вказаним кредитним договором.
З лютого 2009 року банком було збільшено щомісячні платежі за кредитом, звязку з чим, ОСОБА_1 звернулася до Харківського головного регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» за розясненнями і проханням надати обгрунтування причин підвищення процентної ставки, але відповіді не отримала. Після підвищення щомісячні сплати кредитом вона продовжувала сплачувати кредит і проценти згідно первинних умов договору.
Відповідно до п. 2.3.1 п. 2.3 кредитного договору № НАJWCK 01270014, укладеного між нею та відповідачем, - банк має право в односторонньому поряд збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.
У звязку з тим, що відповідачем не було повідомлено її у письмовій формі про прийняття рішення щодо підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, із зазначенням підстав для змін відсоткової ставки по кредитному договору укладеному між нею та банком, своєї згоди відповідачу на запровадження нової відсоткової ставки за кредитом вона не надавала, вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують умови кредитного договору та вимоги чинного законодавства України. В звязку з чим, умова договору, передбачена п.п. 2.3.1 п. 2.3 кредитного договору про право відповідача збільшувати розмір відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною з моменту укладення договору і не створює для сторін цієї угоди ніяких юридичних наслідків, а тому процентна ставка за кредитним договором повинна залишатися без зміни до повного виконання всіх умов обома сторонами договору.
Оскільки нею не було порушено зобовязань щодо погашення кредиту, після підвищення щомісячні сплати за кредитом вона продовжувала сплачувати кредит і проценти згідно первинних умов договору, вважає, що позивачем неправомірно з січня 2009 року нараховуються відсотки за користування кредитом у розмірі 3,83 % на місць на суму непогашеної в строк заборгованості, які передбачені у договорі згідно ст. 212 ЦК України при порушенні позивальником зобовязань по погашенню кредиту.
Відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, тобто виходячи з вищевикладеного вважає, що це є достатньою підставою для визнання умов договору в частині односторонньої зміни умов договору шляхом вимагання банком від позивальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування та одностороннього розірвання банком договору недійсними.
Несправедливими є умови, викладені в пункті 4.1 кредитного договору, який передбачає нарахування пені в розмірі 1 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки, у випадку порушення нею будь-якого зобовязання, передбаченого п. п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору. Адже згідно ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» розмір пені за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін. Однак ст. З Закону встановлює граничні межі розміру пені, що не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Представник позивача, представник відповідача за зустрічним позовом, ОСОБА_3 в судовому засіданні на уточнених позовних вимогах наполягала, просила позов задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов ОСОБА_1 не визнала в повному обсязі.
Представник відповідача, представник позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що з лютого 2009 року банком незаконно збільшено щомісячні платежі за кредитом, після чого вона продовжує надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом згідно первинних умов договору. Відповідно до п. 2.3.1 п. 2.3 кредитного договору № НАJWGK01270014, укладеного між нею та відповідачем, - банк має право в односторонньому поряд збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше н на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладання даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах бані України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.
Попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки від позивача не отримувала.
Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правові відносини між сторонами.
15 грудня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № НАJWGK01270014, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 302495,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 грудня 2026 року (а.с.6-7)
В цей же день, на забезпечення виконання основного зобов»язання між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № НАJWGK01270014 нерухомого майна, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 237,20 кв. м., який розташований за адресою: м. Зміїв Харківської області, вул. Водогінна, 26, що належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі продажу (а.с.8-10)
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2, він же третя особа за зустрічним позовом, визнав суму заборгованості з боку відповідача перед позивачем на час розгляду справи в суді у сумі 143000 гривень, та невиконане зобов»язання вцілому перед кредитором на суму 374601,07 гривень. Вказана заборгованість утворилась відповідно до умов кредитного договору № НАJWGK01270014 від 15 грудня 2006 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 302495,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 грудня 2026 року.
Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть у часть у справі не підлягають доказуванню.
Відповідно до п.16.7.1, 16.7.2 договору іпотеки від 15 грудня 2006 року у випадку невиконання іпотекодавцем зобовязань за кредитним договором, якщо в момент настання термінів виконання якого небудь із зобов»язань, передбачених кредитним договором вони не будуть виконані, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до п. 16.9 вказаного договору іпотеки, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотеко держатель має право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи відсотки, комісії, винагороди та інші платежі, , відшкодування збитків, неустойки, витрат на утримання предмету іпотеки, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог.
Реалізувати предмет іпотеки відповідно до п.22 договору за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.
Тобто, у даному випадку сторони визначили декілька способів задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки. Одним з яких є звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду.
Вказані дії позивача узгоджується з п.9. Постанови №5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» ( далі Постанова №5), де право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).
Також у п.22 договору іпотеки передбачена можливість реалізації предмета іпотеки, на який звернено стягнення за рішенням суду. У даному випадку зазначено, що реалізація проводиться відповідно до вимог розділу 5 ЗУ « Про іпотеку».
Вказані вимоги договору узгоджуються з нормами Закону України «Про іпотеку», яким передбачено як позасудовий порядок врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду.
Відповідно до п.п.1,7, 10 Договору іпотеки, предметом договору іпотеки є будинок загальною площею 237,20 кв. м., який розташований за адресою: м. Зміїв харківської області, вул. Водогінна, 26, що належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі продажу, вартістю 303000 гривень.
Загальна сума невиконаних відповідачем ОСОБА_1 зобов»язань за кредитним договором перед позивачем,на час розгляду справи судом становить 374601, 07 грн., що визнано сторонами.
Отже, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.
Твердження відповідача про необхідність попереднього письмово повідомлення іпотеко держателя на ім.»я іпотекодателя про початок процедури спростовується п37 Постанови №5. Невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.
Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Щодо позовних вимог про звернення стягнення на земельну ділянку, то вони не підлягають задоволенню, так як позивачем не надано доказів про належність на праві власності відповідачу ОСОБА_1 земельної ділянки з якої нерозривно зв»язаний житловий будинок № 26 по вул.. Водогінній в м.Змієві Харківської області, котрий є предметом іпотеки, або ж відомостей про те, що таке право відповідачем безсумнівно буде оформлено. Зазначене відповідає п.35 Постанови №5, де предметом іпотеки згідно із положенням частини другої статті 5 Закону України «Про іпотеку» може виступати як нерухоме майно, зокрема, якщо його будівництво ще не завершено, але яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець при укладенні договору може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому, так і майнові права на нерухоме майно, які можуть бути відчужені іпотекодавцем і на які може бути звернено стягнення.
Заявлені вимоги про виселення відповідача із будинку, який є предметом іпотеки, відповідно до , ст. 39 Закону України «Про іпотеку» де передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.
Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке.
Згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.
При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.
Із аналізу вказаних обставин, з якими закон пов»язує примусове виселення вбачається, що після звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, відповідача необхідно письмово повідомити про примусове виселення і у разі незгоди в місячний строк добровільно виселитись, тільки потім звернутись до суду за захистом свого права. Така процедура позивачем не дотримана.
Суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного, відповідно до п. 2.3.1 від15 грудня 2006 року укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 № НАJWGK01270014, вбачається, що банк має право в односторонньому порядку збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон»юктури ринку грошових ресурсів в Україні а саме збільшення курсу долара США до гривні більш як на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті ( по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.
Таке повідомлення направлено належним кредитором на адресу боржника (а.с.109-115).
Крім того, відповідно до уточненої позовної заяви (а.с.131-134 та доданого до неї розрахунку заборгованості ( а.с.152-155) вбачається, що заборгованість по процентах за користування кредитом становить 117711, 20 грн. і вирахувана, виходячи із 16,08% на рік, де :12 =1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном погашення 14.12.2026 року, що відповідає п.1.1 кредитного договору № НАJWGK01270014 від 15.12.2006 року (а.с.6).
Вказане положення договору погоджено сторонами та на момент укладення кредитного договору відповідало вимогам закону, тому, з огляду на принцип темпоральності, твердження відповідача ОСОБА_1 щодо нікчемності окремих положень кредитного договору є безпідставними.
Зазначене узгоджується із п.14, 28, Постанови № 5, із яких слідує, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 10481052, 10541055), статті 1819 Закону України «Про захист прав споживачів».
Зокрема, кредитний договір обовязково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати розяснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у звязку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.
Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).
При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.
При підвищенні процентної ставки зясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
Стаття 509 ЦК України передбачає, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у т.ч. сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони в судовому засіданні визнали, що до заборгованості за кредитним договором призвели не тільки дії банку по підвищенню процентної ставки за користування кредитом, а і не належне виконання боржником своїх зобов»язань в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 143000 гривень.
Суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову виходячи з того, що кредитний договір укладався в той період коли не було тих законодавчо визначених критеріїв на які посилається ОСОБА_1 в своїй зустрічній позовній заяві.
Відповідно до ст..628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) , визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
На час виникнення спірних правовідносин їх нормативне регулювання відбувалось на підставі ст..1054-1056 ЦК України
Частиною 2 ст.1055 ЦК України визначено, що кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Таким чином, законодавчо визначено поняття нікчемності даного виду договорів і відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 09 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.
Крім того, нікчемний правочин не породжує юридичних наслідків, однак зобов»язання за договором № НАJWGK01270014 від 15.12.2006 року Банком виконані належним чином, ОСОБА_1 отримала кредит у повному обсязі, та свої зовобов»язання, відповідно до умов договору, належним чином не виконує.
Підстави та порядок зміни договору визначені статтею 651 ЦК України. Наведені у зустрічному позові мотиви щодо недобросовісної підприємницької діяльності банку не є сукупними істотними умовами, відповідно до ст.. 652 ЦК України, які мають наслідком зміну, або розірвання кредитного договору № НАJWGK01270014 від 15.12.2006 року.
Виходячи з положень ст. ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що первісний позов є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов слід залишити без задоволення.
Згідно ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачені ним при предявленні позову судовий збір та витрати на інформаційно- технічне забезпечення судового розгляду.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд,
вирішив:
Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» , третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання протиправними дій та визнання умов кредитного договору № НАJWGK01270014 від 15 грудня 2006 року нікчемними відмовити у повному обсязі.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Суддя: О.В.Бібік