Справа № 22-ц-1606/12 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/1390/1606/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І. Категорія: 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка М.Я., Савуляка Р.В.

при секретарі: Кубішин І.В.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. м. Львові на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 25 листопада 2011 року по справі за позовом відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. м. Львові до ОСОБА_4 про відшкодування витрат в порядку зворотної вимоги,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду оскаржило Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. м. Львові.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апелянт вважає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно з»ясованих обставинах справи. Апелянт вважає, що оскільки відділення Фонду за рахунок власних коштів здійснило грошові виплати ОСОБА_5 у відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_4, правовідносини з яким знаходяться за межами державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, то фінансові витрати Фонду в даному випадку є шкодою. Стверджує, що з відповідача, в порядку регресу, необхідно стягнути 94101,90 грн. суми виплат, понесених відділенням Фонду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Судом встановлено, що 19 березня 2009 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем «ДЕО Ланус» на вул. Луганській - пр.Ч.Калини у м.Львові та порушивши ПДР України, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження.

Вироком Сихівського районного суду м.Львова від 2 жовтня 2009 року ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні 19.03.2009р. ДТП, за що його засуджено за ч.2 ст.296 КК України. Також за вироком суду з ОСОБА_4 стягнуто в користь ОСОБА_6 1471,00 грн. завданої матеріальної шкоди та 20 тис. грн. моральної шкоди.

Згідно Страхового акту №72686 від 20 листопада 2009 року та листа-повідомлення від 8 листопада 2011 року, потерпілій ОСОБА_6 з приводу травм, отриманих нею під час ДТП страховою компанією «Гарант-авто» виплачено страхове відшкодування у розмірі 2 550 грн. за заподіяну моральну шкоду та 23 759 грн. матеріальної шкоди.

Згідно акту розслідування нещасного випадку від 19 березня 2009 року випадок, що стався з ОСОБА_6,визнаний таким, що пов»язаний з виробництвом, у зв»язку з чим 5 червня 2009 року складений Акт №1 про нещасний випадок, пов»язаний з виробництвом .

Згідно виписки з Акту огляду МСЕК від 16 липня 2009 року ОСОБА_6 було встановлено 100 відсоткова втрата професійної працездатності та визнано, що вона потребує додаткових видів допомоги.

Встановлено, що відділенням Фонду за період з серпня 2009р. по травень ОСОБА_7 були призначені та здійснені страхові виплати на загальну суму 94 101,90 гри.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, па які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, і що суд розглядає справи не інше, як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Суд прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача коштів, сплачених відділенням Фонду, оскільки Положення ст. 1191 ЦК України не підлягають застосуванню до таких правовідносин.

Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Глава 82 ЦК України регулює правовідносини щодо відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим.

Разом з тим правовідносини, пов»язані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові

інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з:

1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування):

2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування);

3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов»язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов»язкове страхування). До відносин, що випливають із обов»язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної

за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування задоговором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено.

Такий висновок грунтується на комплексному аналізі норм ст. ст. 512. 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року та Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-14 «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності»

Зазначені закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов»язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов»язкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов»язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб.

Основами також передбачено право страховика припинити виплати і надання соціальних послуг за загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням застрахованій особі з підстав, зазначених у ст. 27 Основ, та право неналежного страховика, яким здійснено виплати застрахованій особі, звернутися, до належною страховика з вимогою про відшкодування понесених ним витрат.

Законом передбачено, що страхування від нещасних випадків на виробництві є обов»язковим видом страхування громадян.

Статтею 5 Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими зокрема, є : обов»язковість страхування від нещасного випадку працівників; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обов»язковість фінансування Фондом соціального страхування витрат, пов»язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів; відповідальності роботодавців та Фонду за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом.

Згідно ст.6 Закону суб»єктом страхування є страховик - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Об»єктом страхування від нещасного випадку є життя застрахованого, його здоров»я та працездатність. Таким чином, страхування від нещасного випадку є обов»язковим особистим страхуванням.

Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов»язкового державного соціального страхування, згідно із Законом, на звернення вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум.

Відповідно до ст. 515 ЦК України не допускається заміна кредитора в зобов»язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я.

Оскільки сфера дії Закону поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим Законом, а також іншими кормативно-правовими актами не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, як страховика, з іншими особами - відповідальними за шкоду, завдану життю та здоров»ю застрахованої особи, тому до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування.

З висновками суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів, оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. м. Львові відхилити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 25 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: