Справа № 203/4754/12
РІШЕННЯ

Іменем України

21.11.2012 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Васильєвої Т.Ю.

при секретарі: Кобернюк О.Г.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, -

встановив:

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 18 жовтня 2000 року між нею та відповідачем ОСОБА_3, яка являється онукою позивача, був укладений договір дарування будинку № 28 по вул. Павленка в с. Пултівці, Жмеринського району, Вінницької області, посвідчений приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_5 Підписуючи договір, позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, в звязку з тим, що на час укладення договору їй було 70 років, тому вона вирішила забезпечити себе стороннім доглядом, а відповідач обіцяла, що вона буде допомагати позивачу та утримувати її до смерті, але як виявилося вона подарувала відповідачу будинок на підставі договору дарування. Договір вона підписала не читаючи, а про укладення саме договору дарування дізналася 05.07.2012 року, коли отримала дублікат договору. За отриманням дублікату договору вона вимушена була звернутись в зв'язку з тим, що влітку 2012 року відповідачка змінила за її відсутності замки до будинку та вона не має змоги тепер проживати в ньому. Тому, посилаючись на відповідні норми законодавства, позивач просить визнати договір дарування недійсним, у звязку з тим що він укладений внаслідок помилки, що має істотне значення щодо наслідку укладання даної угоди.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позові, пояснивши, що позивачка укладаючи в 2000 році договір мала намір передати відповідачці будинок у власність після догляду за нею та поховання, тобто мала намір укласти договір довічного утримання. Право власності на земельну ділянку було оформлено нею вже після укладення договору. Звернулася ж вона до суду лише на даний час так як раніше могла доглядати за собою, а зараз не може, до того ж відповідачка не доглядає за нею та не пускає до будинку.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 позов не визнали з підстав, вказаних в наданих суду письмових запереченнях на позов (а.с. 21 - 22), пояснивши, що позивачка після смерті дідуся відповідачки, який був чоловіком позивачки, сама запропонувала подарувати їй житловий будинок, оскільки така була воля за життя її чоловіка, після смерті якого позивачка оформила спадщину. Перебуваючи в нотаріуса їм разом з позивачкою було роз'яснено який саме договір укладається та його наслідки, на що позивачка погоджувалась та це дійсно відповідало її волі. Позивачка весь час вільно проживала в будинку, жодних перешкод їй ніхто не чинив і не чинить, проте вона сама влітку 2012 року виселилась з будинку і подала даний позов, оскільки зараз вважає, що не потрібно було дарувати будинок. Сторонньої допомоги вона на час укладення договору не потребувала, мала нормальний стан здоров'я, та й зараз може самостійно себе обслуговувати.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням позивачки та її представника приватний нотаріус Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_5 пояснила, що при укладанні між сторонами будь-якого договору та його посвідченні нею завжди роз'яснюються умови та наслідки укладення договору, особливо при укладанні договорів дарування, потім при пересвідченні, що воля сторін відповідає умовам відповідного договору, текст договору зачитується вслух або кожна із сторін читає його особисто та після підписання особисто сторонами посвідчується нею. Та якби в неї були якісь сумніви в дієздатності сторін на момент укладення договору чи невідповідність їх волі умовам договору, викладеному в ньому, вона б не посвідчила такого договору.

Допитані в судовому засіданні за клопотанням відповідачки та її представника свідки: ОСОБА_6, пояснила, що проживає поруч із подарованим будинком та з розмов між сусідами знає, що він був подарований позивачкою відповідачці, з того часу позивачка вільно проживала в цьому будинку, а влітку цього року сама приїхала машиною та забрала свої речі, щоб її хтось вигонив з будинку вона не чула, конфліктів між позивачкою та відповідачкою вона ніколи не бачила. При цьому десь 8 років тому була свідком як при позивачці матір відповідачки платила гроші іншим родичам щоб вони не мали образ за те, що будинок належить лише відповідачці; та ОСОБА_7, батько відповідачки, пояснив, що ще за життя його батька, який був чоловіком позивачки, одружившись після смерті матері на її рідній сестрі, завжди казав, що будинок необхідно подарувати відповідачці. Тому після його смерті позивачка сама запропонувала подарувати даний будинок відповідачці, щоб виконати волю чоловіка, тому й було укладено договір дарування будинку. Після цього вона залишилась в ньому проживати та ніхто не чинив їй будь-яких перешкод в цьому, і не чинить їх на даний час.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним в позові відмовити з наступних підстав.

Так, згідно матеріалів справи на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.2000 року позивачу ОСОБА_1 належав будинок № 28 по вул. Павленка в с. Пултівці, Жмеринського району, Вінницької області, який вона успадкувала пілся смерті чоловіка ОСОБА_8

Відповідачка ОСОБА_3 являється рідною онукою покійного чоловіка позивачки, а сама позивачка є рідною тіткою батька відповідачки, що визнано сторонами.

18 жовтня 2000 року між позивачем і відповідачем ОСОБА_3, був укладений договір дарування будинку № 28 по вул. Павленка в с. Пултівці, Жмеринського району, Вінницької області, посвідчений приватним нотаріусом Жмеринського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_5

Згідно договору дарування від 18.10.2000 року, він був підписаний сторонами, що ними не заперечується, при укладанні договору нотаріусом було роз'яснено сторонам зміст та правові наслідки правочину, сторони домовились про істотні умови договору. Що також було підтверджено в судовому засіданні сами нотаріусом.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимивід 06.11.2009 року № 9 при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Та згідно п. 4 прикінцевих та перехідних полодень ЦК України, на відносини, що виникли між сторонами на час укладення договору пощирюються норми ЦК України 1963 року.

Згідно ст. 56 ЦК України 1963 р., чинного на час укладення договору, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом цієї помилки.

Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 19 постанови Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимивід 06.11.2009 року № 9, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка не надала допустимих та належних доказів, визначених ст.ст. 57 - 64 ЦПК України, які б підтвердили, що оспорюваний договір дарування був укладений нею під впливом помилки, що підписуючи його вона вважала, що підписує договір довічного утримання.

З матеріалів інвентаризаційної справи № 56, оглянутої в судовому засіданні, вбачається, що позивач сама зверталася до КП ВООБТІіз договором-замовленням від 10.10.2000 року про видачу довідки-характеристики для предявлення її нотаріусу саме в звязку з даруванням будинку, що спростовує твердження позивачки про її намір на час укладення оспорюваного договору укласти саме договір довідчного утримання, а не договір дарування.

Крім цього, самою позивачкою було надано суду Договір про соціальне обслуговування одинокого громадянина терміном з 01.12.2010 року до 01.12.2011 року, укладений самою позивачкою із КУ "Вінницький територіальний центр соціального обслуговування" Вінницької районної ради, що свідчить про те, що на час укладення даного договору у позивачки не було підстав вважати, що нею було укладено договір довічного утримання, а не договір дарування будинку, оскільки в такому разі вона б зверталася за наданням такої допомоги до відповідачки, однак вона не вимагала цього від відповідачки більш як протягом 12 років з часу укладення оспорюваного нею правочину. Це ж підтверджують пояснення позивачки щодо наданих нею договорів страхування особисто позивачкою житлового будинку в 2005 та 2009 р.р., та вказівкою на вигодонабувача в 2009 році ОСОБА_9, а саме що вони укладені на таких умовах в зв'язку з тим, що віповідачка їй не допомагала та не доглядала за нею.

Та особисто в своїх поясненнях в судовому засіданні позивачка вказала, що лише останнім часом їй важко самостійно себе обслуговувати, тому лише зараз звернулася з даним позовом до суду, що також свідчить про виникнення обставин, щодо яких за твердженням позивачки вона помилялась, не на час укладення договору, а лише на даний час. А твердження в позовній заяві позивачки про підписання договору не читаючи його, а також укладення договорів страхування даного будинку від свого імені може свідчити лише про її особисте недбальство та недбальство страхової компанії, що також не є підставою для визнання правочину недійсним.

Тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 56 ЦК України 1963 р., п. 4 прикінцевих та перехідних полодень ЦК України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: підпис

Копія вірна

Суддя:

Секретар: