АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/3659/12 Справа № 2-6271/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 квітня 2012 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Пищиди М.М.,

при секретарі - Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2012 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»про визнання кредитного договору, договору поруки та іпотеки недійсними, стягнення моральної шкоди та зобовязання вчинити певні дії, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2012 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.75-79).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог (а.с.84-88).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 24 жовтня 2007 року між позивачкою та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є відповідач, був укладений кредитний договір № 8/2007/840-К/1476-Н, за умовами якого позивачка отримала грошові кошти в розмірі 149 000 доларів США на строк до 20 жовтня 2027 року. Відповідно до пункту 3 кредитного договору позичальник повертає кредит та сплачує банку передбачені договором платежі безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок № 7515, шляхом оплати мінімально необхідного платежу у валюті кредиту, сума якого складає 1709, 84 доларів США. За умовами договору позивачка повинна вносити мінімально необхідний платіж по кредиту щомісячно до 20 числа наступного місяця. Також 23 жовтня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між позивачкою та відповідачем було укладено договір іпотеки № 8/2007/840-К/1313-Н, згідно якого позивачка надала в іпотеку нерухоме майно в житловому будинку № 2-А по вул.. Попудренко , 58 в м. Дніпропетровську (а.с.28-30). Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 8/2007/840-К/1476-Н від 24 жовтня 2007 року між ВАТ КБ «Надра»та ОСОБА_4, ОСОБА_3 були укладені договори поруки (а.с. 31-32,33-34).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд послався на те, що позивачка добровільно обрала валюту кредитування, що підтверджується анкетою заявою (а.с. 58-59, 66), не вимагала зміни валюти кредитування, не вважала договір недійсним. Форма і зміст договору відповідають ст. 203 ЦК України.

Вказані висновки відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочинну є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1-3, 5, ст. 203 ЦК України зміст правочинну не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочинну має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачка як на підставу для визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними посилалась на відсутність у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена пп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати Банку іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобовязань за кредитним договором, а недійсність основного кредитного зобовязання тягне недійсність договору іпотеки та поруки. Однак, із такими доводами погодитись неможливо.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Таким чином, Банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в»п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Отже, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою.

Таким чином, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Посилання позивачки на те, що банк її обманув при укладенні договору є голослівними, не підтверджені належним та допустимими доказами.

Крім того, позивачка не заперечувала, що на виконання умов кредитного договору здійснювала щомісячні платежі у доларах США, і сплатила 3 410 доларів США, що також свідчить про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним.

Посилання апелянта на те, що кредитний договір не відповідає Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливим, непропорційним та свідчить про ведення відповідачем нечесної підприємницької діяльності не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на вказані обставини позивачка у позовній заяві не посилалась.

Не мають правового значення для вирішення спору і доводи позивачки про те, що у неї є двоє неповнолітніх дітей.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, апеляційний суд не вбачає підстав для виходу за межі апеляційної скарги, тому приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ВІДХИЛИТИ.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: