Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"06" грудня 2012 р. Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі: головуючого - судді Пустовіт З.П.

при секретарі: Гоноболіній О.І.

з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Бердянськсільмаш, генерального директора Публічного акціонерного товариства „Бердянськсільмаш ОСОБА_3 про зміну дати та формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у жовтні 2012 року звернулася до Бердянського міськрайонного суду з позовом до відповідачів, в якому просила визнати незаконним звільнення її за п.4 ст.40 КЗпП України; зобовязати ПАТ «Бердянськсільмаш»змінити дату її звільнення з роботи з 21.08.2012 року на 17.08.2012 року та формулювання причини звільнення із «звільнення за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України»на «розірвано трудовий договір за власним бажанням, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, умови трудового договору, ч.3 ст.38 КЗпП України»; зобовязати ПАТ «Бердянськсільмаш»внести зміни до запису в трудовій книжці щодо підстав її звільнення; стягнути з ПАТ «Бердянськсільмаш» на її користь вихідну допомогу, передбачену ст..44 КЗпП України, у розмірі 6403,80 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1138,45 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18.08.2012 року по день фактичного розрахунку, який на момент подачі позову складає 3201,85 грн. та компенсацію заподіяної моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. Крім цього, просила покласти на ОСОБА_3, генерального директора ПАТ «Бердянськсільмаш», винного в її незаконному звільненні, обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству в повному розмірі завданої шкоди. В обґрунтування позову зазначала, що її 20.05.2000 року було прийнято на роботу машиністкою І категорії у ВАТ «КБ «Бердянськсільмаш»(перейменовано у ПАТ «Бердянськсільмаш») на підставі наказу від 22.05.2000 року №79, а 22.09.2011 року переведено старшим інспекторам по кадрам на підставі наказу №94/10-02 від 29.04.2011 року. 17 серпня 2012 року вона подала заяву про звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України у звязку з порушенням відповідачем ОСОБА_4 України та КЗпП України, а саме: з несвоєчасною виплатою заробітної плати та порушення строків її виплати, передбачених колективним договором на 2012 рік, яка була зареєстрована у журналі вхідної кореспонденції за вх. №351/10 від 17.08.2012 року, час прийняття о 9-15 годині, а крім цієї заяви ще й заяву про видачу довідки про заборгованість по заробітній платі та службову записку про прийняття від неї майна та кадрових документів. Після чого в кабінеті генерального директора ОСОБА_3 вона попросила виплатити їй заборгованість по заробітній платі, здійснити з нею остаточний розрахунок, в тому числі з виплатою вихідної допомоги, видати трудову книжку, наказ про звільнення та довідку про нараховану заробітну плату. Проте генеральний директор запропонував звільнитися їй за власним бажанням, а у разі незгоди, запевнив, що її звільнять за прогул. Проте від пропозиції звільнитися за власним бажанням вона відмовилася, а її вимоги про звільнення з вказаних у заяві підстав були проігноровані. Наприкінці робочого дня 17.08.2012 року юрисконсульт ОСОБА_2 в усній формі ознайомив її з наказом про створення комісії по прийому-передачі матеріальних цінностей від неї в період з 20.08.2012 року по 22.08.2012 року. Наступного робочого дня, а саме 20.08.2012 року, вона прийшла на роботу з метою передати товарно-матеріальні цінності створеній комісії, просиділа до 11-30 години на центральній прохідній підприємства в очікуванні комісії, однак у звязку з тим, що комісія не приступила до роботи, а з нею не було проведено остаточного розрахунку та не видано трудову книжку, після обіду 20.08.2012 року вона змушена була звернутися до Бердянської міжрайонної прокуратури та до територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області. 26 серпня 2012 року їй зателефонував головний бухгалтер ОСОБА_5 та сказала, щоб вона прийшла за розрахунком та трудовою книжкою. Коли вона прийшла наступного дня 27.08.2012 року, то їй було оголошено про звільнення за прогул. Перед ознайомленням з наказом про звільнення вона передала всі матеріальні цінності за актом прийому-передачі. Наказ про звільнення від 21.08.20912 року №107/21-02 був підписаний генеральним директором, проте на ньому був відсутній підпис про погодження голови профспілки ОСОБА_6, яка на цей час перебувала у відпустці в Росії. Відповідачем не було дотримано правил звільнення за ініціативою власника відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України: керівник не вимагав від неї письмових пояснень про порушення, комісією роботодавця не складався відповідний акт, не розглядалися наслідки подачі нею заяви про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, питання про наявність заборгованості по заробітній платі. Відповідач, в порушення ст..43 КЗпП України, звільнив її без згоди профспілки, її не було повідомлено належним чином про проведення засідання профспілкового комітету, в порушення ст.,47, 116 КЗпП України у день звільнення їй не було видано трудову книжку, копію наказу про звільнення, довідку про нараховану заробітну плату та не проведено повного розрахунку. Вважає, що підстав звільнення її за прогул 21.08.2012 року у відповідача не було, оскільки вона, прохаючи звільнити її 17.08.2012 року, після цього вправі була вже не виходити на роботу. Відповідач зобовязаний був звільнити її датою, вказаною в заяві про звільнення, оскільки на дату подачі заяви підприємство мало перед нею заборгованість по заробітній платі в розмірі 6492,65 грн., через те, що виплачувалася нерегулярно і не в повному обсязі. Саме порушення відповідачем законодавства про працю стало підставою для звільнення з підприємства за ч.3 ст.38 КЗпП України, тому вважає формулювання причини звільнення її з роботи неправильним. Оскільки фактичні обставини не давали відповідачу підстав для звільнення її з роботи за прогул, вважає за необхідне змінити дату звільнення з 21.08.2012 року на 17.08.2012 року, а формулювання причини звільнення із «звільнення за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України»на «розірвано трудовий договір за власним бажанням, у звязку з невиконання власником законодавства про працю, умови колективного договору, ч.3 ст.38 КЗпП України»та внести відповідні зміни до трудової книжки. На підстав ст..44 КЗпП України при припинення трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України працівнику повинна виплачуватися вихідна допомога в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, яка становить 6403,80 грн., виходячи із середньомісячної зарплати 2134,60 грн. (2272,20+1997,01/2). Неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці стало перешкодою для її подальшого працевлаштування на іншу роботу. Лише 03.09.2012 року вона була прийнята на роботу, тому згідно ч.3 ст.235 КЗпП України вона має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На день предявлення позову вона перебувала у вимушеному прогулі 16 днів, тобто з 18.08.2012 року по 02.09.2012 року, тому заробітна плата за час вимушеного прогулу складає в сумі 1138,45 грн. (71,15грн. х 16 днів). Відповідачем проведено остаточний розрахунок несвоєчасно: частковий розрахунок здійснено 27.08.2012 року, замість 17.08.2012 року, але вихідна допомога їй не виплачена до теперішнього часу, тому відповідач зобовязаний виплатити на її користь відшкодування затримки розрахунку по день фактичного розрахунку у сумі, яка на момент подачі позову складає 3201,85 грн. за 45 днів затримки з 18.08.2012р. по 01.10.2012р. (2134,60 х 1 місяць + 71,15 грн. х 15 днів). Крім цього, вона вважає достатньою сатисфакцією заподіяної їй моральної шкоди буде сума 10000,00 грн. При визначенні розміру моральної шкоди вона брала до уваги, що має 24 роки трудового стажу, незаконне звільнення її саме за прогул було для неї болячим повідомленням, приниженням честі і гідності, оскільки в її обовязки старшого інспектора по кадрам входило здійснення контролю за виконанням трудового законодавства працівниками підприємства. У неї зявився неспокійний сон, кожного дня вона шукала роботу за спеціальністю, але їй відмовляли, побачивши запис у трудовій книжці, для захисту своїх прав змушена була неодноразово звертатися до відповідних органів влади та до відповідача із скаргами, втрачаючи свій вільний час. На підставі ст. 237 КЗпП України просила покласти на генерального директора ПАТ «Бердянськсільмаш», винного в її незаконному звільненні, обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнути з нього всю суму виплаченої їй шкоди.

У судовому засіданні позивач підтримала позов із зазначених у ньому підстав, просила задовольнити позовні вимоги повністю. Додатково пояснила, що свою трудову книжку вона отримала 27.08.2012 року, а копію наказу про звільнення їй надіслали поштою 30.09.2012 року. Запис в табельній картці за 2012 рік (а.с.71) про «звільнення 17.08.2012р. за ст..38 ч.3 КЗпП України»вона зробила власноручно за відсутності відповідного наказу. У місячний строк не звернулася до суду через те, що у неї не було на руках ніяких документів, тому спочатку вона написала скарги до міжрайонної прокуратури та в територіальну державну інспекцію з питань праці у Запорізькій області для підтвердження порушень трудового законодавства на підприємстві. Крім цього, в своїй позовній заяві вона не ставила питання про поновлення на роботі, тому, на її думку, ч.1 ст.233 КЗпП України щодо місячного строку для звернення до суду на вказані нею позовні вимоги не розповсюджується.

Представник відповідача ПАТ «Бердянськсільмаш»за довіреністю ОСОБА_2 позов не визнав, оголосив письмові заперечення на позовну заяву, надіслані до суду 13.11.2012 року (а.с.74).

Відповідач ОСОБА_3 генеральний директор ПАТ «Бердянськсільмаш», позов також не визнав, підтримав позицію представника ПАТ «Бердянськсільмаш», пояснивши, що всі належні ОСОБА_1 кошти їй були виплачені 22.08.2012 року, наступного дня після видачі наказу, з урахуванням компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, роботи за сумісництвом, а також і заборгованості по заробітній платі. Не заперечував проти того, що на день написання позивачем заяви про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України підприємство мало перед нею заборгованість по заробітній платі, проте в цьому була й її вина, бо в обовязки старшого інспектора по кадрам входить забезпечення заводу кадрами спеціалістів. Отримавши її заяву, він зразу видав наказ про створення комісії для прийняття від неї трудових книжок. Проте позивач в пятницю, 17 серпня 2012 року, в кінці робочого дня, опечатала відділ кадрів і 2 дні вони не могли до нього попасти. 20.08.2012 року позивач прийшла не з 7-30 години на роботу, а на 8-00 годину, проте свій кабінет не відчинила, відділ кадрів не розпечатала, відмовившись таким чином передавати товарно-матеріальні цінності, бо члени комісії підходили до неї.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона працювала у відповідача медичною сестрою і за сумісництвом табельщиком. 17.08.2012 року вона разом з позивачем написали заяви на звільнення за власним бажанням у звязку з невиконання законодавства про працю, які зареєстрували у секретаря, а також заяви на отримання довідки про заборгованість та службові записки про прийняття від них товарно-матеріальних цінностей. А потім піднялися в кабінет генерального директора. ОСОБА_3 дуже обурився, пригрозив звільнити за статтею. Була створена комісія по прийому товарно-матеріальних цінностей, яка ніяких заходів не прийняла. В кінці робочого дня вони опечатали свої кабінети, так як були вихідні дні. Їм запропонували прийти в понеділок, 20.08.2012 року. З 8-00 години вони з позивачем знаходилися на прохідній підприємства, відділ кадрів поруч з прохідною. При цьому в кабінети вони не заходили, оскільки в такому разі вважалося би, що вони приступили до роботи і їхні заяви на звільнення автоматично анулювалися. Проте комісія так і не приступила до роботи. Просидівши на прохідній до обіду, зрозумівши, що ніхто приймати документи та інші цінності від них не збирається, вони звернулися із скаргами до Бердянської міжрайонної прокуратури та в територіальну інспекції з питань праці у Запорізькій області, відправивши скаргу поштою. 27.08.2012 року їм стало відомо, що їх звільнено за прогули, ознайомили з наказом про звільнення. На їх заяви їм поштою надіслали копію наказу про звільнення. Вона з Територіальної інспекції з питань праці отримала відповідь, що її звільнено правильно, проте пізніше надіслали ще одну відповідь, де зазначили, що перед нею була заборгованість по заробітній платі. Вона помятає, що в табелі робочого часу ОСОБА_6 голови профкому- в період з 17 по 22 серпня стояли позначки про відпустку.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дав наступні свідчення, що він працював водієм. 17.08.2012 року позивач написала заяву на звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України і коли вона заходила з цього питання до ОСОБА_3, він теж знаходився в той час в приймальні, оскільки всім було цікаво, чим це закінчиться, бо такі заяви працівником підприємства написані вперше. В понеділок позивач разом із ОСОБА_7 прочекали комісію з 8-00 год. до 11-30 год., потім пішли до прокуратури. ОСОБА_6 того дня була у відпустці, він з касиром завозив до неї кошти, проте її вдома вже не було і появилася на роботі приблизно через тиждень після 20 серпня 2012 року.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що працювала охоронцем на підприємстві до 31.08.2012 року, від попередньої зміни їй стало відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 написали такі заяви на звільнення, бо всі про це говорили.

Свідок ОСОБА_10 дала свідчення про те, що вона працювала прибиральницею до 13.09.2012 року. 21 серпня 2012 року вона прибирала кабінет ОСОБА_6 і, на її думку, на роботі її не було, бо корзина для паперу була пуста.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив наступне, що 20.08.2012 року зранку він побачив, що кабінет відділу кадрів опечатаний і облік ніякий не ведеться, про що він доповів в письмовій формі генеральному директору. ОСОБА_1 була на прохідній підприємства в першій половині дня, проте до роботи не приступила. Він є членом профспілки, йому відомо, що збори профспілкової організації проводилися, розбиралися з приводу відсутності її на роботі. Про засідання профкому ОСОБА_2 повідомляв позивача письмово чи в телефонному режимі, точно сказати не може. Чому комісія по прийому товарно-матеріальних цінностей, де він був головою, не приступила до роботи саме в першій половині дня 20.08.2012 року, сказати не може, бо пройшло багато часу і він не памятає. Підписував акт про відсутність її на робочому місці у вівторок. Пізніше за телефоном викликав її, щоб прийшла та передала ТМЦ

Заслухавши позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що з 20.05.2000 року позивач перебувала в трудових відносинах з ВАТ «КБ «Бердянськсільмаш», правонаступником якого є ПАТ «Бердянськсільмаш», працюючи спочатку машиністкою І-ї категорії, а з 22.09.2011 року переведена старшим інспектором по кадрам, що підтверджується копією трудової книжки.

Заявою від 17 серпня 2012 року позивач звернулася до підприємства щодо її звільнення з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП, посилаючись на порушення власником умов трудового договору (невиплата заробітної плати) в день подання заяви, з 17.08.2012 року, проте на протязі дня наказу про її звільнення видано не було. А у звязку із її службовою запискою про прийняття заходів по збереженню та передачі кадрових документів від 17.08.2012 року, наказом по підприємству №20/21-01 від 17.08.2012 року, з яким її в усній формі ознайомив того ж дня юрисконсульт ОСОБА_2, було створено комісію у складі 4-х осіб з прийому передачі матеріальних цінностей, засобів та документів, закріплених за старшим інспектором кадрів ОСОБА_1, де встановлено прийом- передачу здійснити в період з 20.08.2012року по 22,08.2012 року, що підтверджується копією заяви позивача на звільнення, копією службової записки та копією зазначеного наказу.

Судом також зясовано, що в кінці робочого дня, 17.08.2012 року, позивач опечатала свій кабінет відділу кадрів, а 20.08.2012 року з 8-00 години до 11-30 години кабінет не розпечатувала, чекаючи комісію на прохідній, після чого написала скаргу до Бердянської міжрайонної прокуратури та відправила поштою скаргу до територіальної державної інспекції з питань праці в Запорізькій області.

Наказом № 107/21-02 від 21 серпня 2012 року після узгодження цього питання на засіданні профкому 21.08.2012 року позивача було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул без поважних причин в період з 20.08.2012р. по 21.08.2012р., що підтверджується копією вказаного наказу «Про порушення трудової дисципліни»№107/21-02 від 21.08.2012р.

Частиною 3 ст.38 КЗпП України встановлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗоТ України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі прогулу (зокрема відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.149 КЗпТ України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Відповідно до ч.1,3 ст. 43 КзоТ України розірвання трудового договору по підставах, передбачених пунктом 4 ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно винесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою… У разі повторної неявки працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

В судовому засідання достовірно встановлено, що прохання позивача до ПАТ «Бердянськсільмаш»звільнити її саме через порушення законодавства про працю було обґрунтованим. На підприємстві, дійсно, мало місце порушення вимог законодавства щодо своєчасної виплати заробітної плати, що не заперечував і сам генеральний директор ОСОБА_3 в судовому засіданні та підтверджено довідками ПАТ «Бердяньксільмаш» №848/05 та №849/05 від 29.10.2012 року про борг перед позивачем по заробітній платі в сумі 6492,65 грн. Крім цього, за результатами перевірки скарги ОСОБА_1 територіальна державна інспекція з питань праці у Запорізькій області листом №08-В-930-2 від 05.11.2012 року повідомила позивача, що станом на 17.08.2012 року підприємство мало перед нею заборгованість з виплати заробітної плати на загальну суму 6492,65 грн., з якої: 1001,45 грн. частина невиплаченої зарплати за квітень 2012 року, 2062,04 грн.- заробітна плата за травень 2012р., 1812,52 грн. заробітна плата за червень 2012р., 1616,64 грн. заробітна плата за липень 2012р., чим порушені вимоги ч.5 ст.97, ст..115 КЗпП України та п.9 розділу ІХ «Оплата праці»колективного договору підприємства.

Тому суд приходить до висновку, що на день подання заяви позивачем про звільнення, а саме 17.08.2012 року, малися всі підстави для її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а підприємством необґрунтовано відмовлено їй у звільненні саме із зазначених нею підстав. Однак позивач, на думку суду, не вправі була вимагати від підприємства розірвання трудового договору саме в день подання заяви, зважаючи на займану нею посаду, покладену відповідальність за облік, зберігання трудових книжок, відсутність іншого працівника у відділі кадрів та зважаючи на положення статті 241-1 КЗпП України щодо строків виникнення і припинення трудових прав і обовязків, в якій частиною 5 встановлено, що коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо обчислення строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Тобто, трудовий договір з позивачем міг бути розірваний не раніше ніж 20.08.2012 року, оскільки 17.08.2012 року була пятниця. Однак суд вважає некоректним посилання представника відповідача в судовому засіданні та в письмових запереченнях з цього приводу на ст.68 ЦПК України щодо обчислення процесуальних строків роками, місяцями та днями, враховуючи те, що дане питання врегульоване в самому КЗпП Україні.

Частина 3 ст.38 КЗпП України також вказує на право розірвати трудовий договір у визначений працівником строк, а не в день написання заяви, як помилково вважала позивач.

Проте, на думку суду, поведінка самого позивача не сприяла припиненню з нею трудових відносин саме із зазначених у її заяві підстав. Не заперечуючи той факт, що 17.08.2012 року її було ознайомлено з наказом про створення комісії по прийому товарно-матеріальних цінностей від неї, яка повинна була провести цю роботу в період з 20 по 22 серпня 2012 року, ОСОБА_1 разом з тим опечатаний нею кабінет відділу кадрів 20.08.2012 року не відчиняла з восьмої до обідньої перерви, до 11-30 годині, вважаючи, що такими своїми діями анулює заяву про звільнення, а чекала комісію на прохідній заводу. Члени ж комісії, бачачи, що кабінет відділу кадрів зачинено, не приступили до прийому ТМЦ від ОСОБА_1 Більш того, позивач після обідньої перерви 20.08.2012 та 21.08.2012 року на роботі більше не появилася взагалі, товарно-матеріальні цінності комісії не передала, скоївши таким чином, на думку суду, проступок у вигляді прогулу без поважних причин, оскільки знала про строки передання товарно-матеріальних цінностей саме в ці дні.

До того ж, на переконання суду, позивач не позбавлена була права уточнити свою заяву чи подати нову заяву про звільнення її з цих же самих підстав, вказавши остаточний строк для розірвання трудового договору не пізніше 22.08.2012 року, зважаючи на наявність згаданого наказу про створення комісії та визначені у ньому строки її роботи по прийому-передачі кадрових документів та інших ТМЦ, а не створювати таку ситуацію, коли сама категорично відмовляється відчинити відділ кадрів, а комісія за відсутності можливості перевірити наявність товарно-матеріальних цінностей, їх прийняти.

Проте перевіркою дотримання відповідачем самої процедури звільнення позивача з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, в судовому засіданні були виявлені порушення з боку відповідача вимог ст.ст.149, 43 КЗпП України. Під час розгляду справи суд так і не зміг зясувати, хто саме і в якій формі пропонував відповідачу надати письмові пояснення з приводу її відсутності на роботі у період з 20 по 21 серпня 2012 року. Окремого акту про відмову від дачі пояснень відповідачем не складено.

Сам акт комісії у складі юрисконсульта ОСОБА_2 та головного інженера ОСОБА_11 про відсутність позивача на роботі (а.с.72), був виготовлений нею, як видно з самого тексту, 21.08.2012 року о 13-30 годині, проте у ньому комісією наперед зроблено висновок про відсутність позивача на робочому місці в період з 20.08.2012 року по 21.08.2012 року на протязі робочих днів з 8.00 -16.30 години, що свідчить про перекручення фактів та упереджене ставлення адміністрації до працівника.

Крім цього, в порушення ч.3 ст.43 КЗпП України, подання щодо надання згоди на звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України повинно розглядатися у 15-денний строк в присутності працівника, на якого воно внесено. Позивач заперечувала факт виклику її на засідання профспілкового комітету, а представник відповідача посилався на акти від 20.08.2012р. та 21.08.2012р. (а.с.69,70) про відмову її у засіданні профспілкового комітету на 8-30 годину та на 15-30 годину 21 серпня на його повідомлення про час засідання в телефонному режимі. Проте, суд вважає зазначені акти такими, що не можуть бути прийняті судом до уваги і розцінені як належне повідомлення працівника про день і час проведення засідання профспілкового комітету, зважаючи на те, що вони складені знову ж юрисконсультом та головним інженером підприємства, а не представниками профспілкового комітету, які повинні були це робити.

Як вбачається з додатку до подання на адресу голови профспілки ПАТ «Бердянськсільмаш»ОСОБА_6, генеральний директор ОСОБА_3 зазначає в п.2 акт про відсутність робітника від 20.08.2012 року, проте, як було встановлено в судовому засіданні, жодного акту 20.08.2012 року на підприємстві не складалося: акт, який долучений до матеріалів справи, датований 21.08.2012 року. Дана обставина підтверджена і показаннями свідка ОСОБА_11 про підписання ним акту саме у вівторок, а це було 21.08.2012 року, тобто на час внесення в профком вказаного подання про надання згоди на звільнення позивача у роботодавця відсутні були як пояснення самого працівника з приводу скоєного проступку (чи акт про відмову в його написанні), так і сам акт про відсутність працівника на роботі. Тоді виникає питання: на підставі яких документів про скоєння правопорушення профкомом зроблені висновки вчинення прогулу позивачем та наявність підстав для її звільнення за 4 ст.40 КЗпП України.

Крім цього, як вбачається з копій протоколів засідання профкому№8 та №9 від 21.08.2012 року (а.с.67,68), порядок денний в них записаний як питання про трудову дисципліну, а не надання згоди на звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України (чи розгляд подання про надання згоди на звільнення), протокол не містить виступів членів профкому, порядку голосування «за», «проти»чи «утримався», а так само як і самого висновку: надати чи не надати згоду на звільнення, бо сам профком постановив в протоколі: звільнити ОСОБА_1 згідно п.4 ст.40 КЗпП України, перебравши на себе функцію роботодавця. І такий висновок зроблений в протоколах двічі, хоча у першому протоколі №8 мало бути зазначено про відкладення цього питання у звязку з неявкою працівника на засідання профкому.

Тому посилання відповідача та представника відповідача на дотримання вимог трудового законодавства при звільненні позивача спростовуються письмовими доказами, наданими самим відповідачем. Більш того, позивач взагалі не може бути звільненою з роботи за ініціативою роботодавця, зважаючи на гарантії, передбачені ст.184 КЗпП України, оскільки вона є матірю одиначкою та сама виховує дитину віком 8 років, що підтверджується довідкою управління праці та соціального захисту населення виконкому Бердянської міської ради №671 від 14.06.2012 року і про що було відомо на підприємстві.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що вимоги позивача про визнання її звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України незаконним, зміну дати та формулювання причини звільнення зі «звільнення за прогул без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України», на «розірвання трудового договору за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного договору, ч.3 ст.38 КЗпП України»із внесенням змін до запису в трудовій книжці та стягненням на її користь вихідної допомоги, є обґрунтованими.

Проте в їх задоволенні позивачу слід відмовити за пропуском нею без поважних причин строку звернення до суду.

Згідно із частиною 1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так, в судовому засіданні було зясовано, що позивач ознайомилася з наказом про своє звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України 27.08.2012 року, проте копію наказу не отримувала. Проте в цей день їй була вручена трудова книжка, що вона сама підтвердила в судовому засіданні, а тому цей факт відповідно до положень ч.1 ст.61 ЦПК України не потребує доведення, проте позовну заяву до суду направила поштою лише 02.10.2010 року, як видно з поштового штемпелю на конверті (а.с.27). На запитання суду щодо причини звернення з пропуском місячного строку позивач пояснила, що вона зверталася до прокуратури та ТДІП у Запорізькій області для проведення перевірки за її скаргами і отримання підтвердження щодо наявності заборгованості із заробітної плати та інших порушень трудового законодавства з боку відповідача. А крім цього, вона в позовній заяві не ставила вимогу про поновлення її на займаній посаді, тому не повинна була подавати позов в місячний строк, не вважаючи інші вимоги такими, що повязані із звільненням. Проте, звернення позивача із скаргами до прокуратури та територіальної державної інспекції з питань праці не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку для звернення до суду, оскільки їх подання не перешкоджало позивачу одночасно подати позов до суду. Крім цього, суд приймає до уваги, що позивач, ознайомившись з матеріалами справи, в тому числі з письмовими запереченнями відповідача, в яких він посилався на пропуск позивачем місячного строку, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України, який у неї закінчився 27 вересня, через місяць після отримання трудової книжки, так і не подала до суду заяви про поновлення їй строку для звернення до суду з обґрунтуванням поважності причин його пропуску. З цих же підстав і відповідач просив відмовити їй у задоволенні позову.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, якщо неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Із пояснень позивача, за наявності запису в її трудовій книжці про звільнення за прогул, вона не змогла працевлаштуватися до ПАТ «Бердянські жниварки», однак в матеріалах справи відсутні відомості щодо звернення позивача до будь-яких установ, організацій або підприємств з питанням працевлаштування після її звільнення з роботи і відмови їй у цьому з причин наявності здійснених відповідачем записів у трудовій книжці.

А твердження про прийняття її на роботу до ЗОШ №9 з випробувальним терміном не відповідає дійсності, бо відповідно до наказу №34-к від 29.08.2012р. (а.с.57) вона прийнята за строковим трудовим договором з 01.09.2012р. по 31.05.2013 року на посаду вчителя початкових класів. Більш того, як вбачається із зазначених у ньому підстав, із заявою про працевлаштування до відділу освіти позивач звернулася 15 серпня 2012 року, тобто ще до подання нею заяви про звільнення на ПАТ «Бердянськсільмаш», і по відділу освіти був виданий наказ від 20.08.2012р. №127-К.

Таким чином, суд робить висновок, що позивач не надала суду доказів про те, що записи, які здійснені відповідачем при її звільненні, стали перешкодою у її працевлаштуванні, а самий по собі факт існування цих записів не є підставою вважати в наявності перешкоди для працевлаштування і для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 1138,80 грн.

Суд також не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення з ПАТ «Бердянськсільмаш» на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 18.08.2012 року по день фактичного розрахунку, який на момент подачі позову вона визначила в розмірі 3201,85 грн. та не уточнювала на день винесення рішення, виходячи з наступного. По-перше, за пропуском строку звернення з позовом, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог щодо зміни дати звільнення з 21.08.2012 року на 17.08.2012 року, в тому числі як для стягнення вихідної допомоги, яку позивачу не виплачено до теперішнього часу і саме цю суму 6403,80 грн. вона вважає затриманими розрахунковими коштами та вказує підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку.

По-друге, судом встановлено та підтверджено листами ТДІП у Запорізькій області №08-В-752-2 від 21.09.2012р та №08-В-930-2 від 05.11.2012р., що остаточний розрахунок з позивачем ПАТ «Бердянськсільмаш»проведено 22.08.2012 року в розмірі 10046,98 грн., (а не 27.08.2012 року, як вказує в позові позивач), з якої 6492,65 грн. - заборгованість з виплати заробітної плати за квітень-липень 2012р., 3554,33 грн. сума нарахованої компенсації за невикористані дні тарифної відпуски, оплата праці за фактично відпрацьований час та оплата праці за сумісництвом в серпні 2012 року. Тобто, остаточний розрахунок з позивачем проведено наступного дня після винесення наказу про звільнення з роботи, а враховуючи те, що вона в день звільнення не працювала, то відсутні і порушення вимог ч.1 ст.116 КЗпП України щодо строків розрахунку при звільнені.

Щодо вимог позивача про компенсацію їй моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн., то суд не вбачає підстав для її задоволення, враховуючи невиконання самим позивачем, яка працювала старшим інспектором відділу кадрів, вимог наказу про передачу товарно-матеріальних цінностей, скоєння прогулу в подальшому, а крім цього недоведенням моральних переживань, оскільки ще до видання наказу про звільнення вона вже була прийнята на іншу роботу наказом по відділу освіти від 20.08.2012р. №127-КУ згідно її заяви від 15.08.2012 року.

Враховуючи, що на користь позивача судом не стягнуто сум за час вимушеного прогулу, підстав для застосування положень ст..237 КЗпП України щодо покладення матеріальної шкоди на генерального директора ПАТ «Бердянськсільмаш»у суду немає.

Оскільки позивач згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання позову, що витікає з трудових правовідносин, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.10, 11, 57-61, 62-64, 212-215 ЦПК України, п.4 ч.1 ст.40, ст..ст.43, 147-149, 233 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Бердянськсільмаш, генерального директора Публічного акціонерного товариства „Бердянськсільмаш ОСОБА_3 про зміну дати та формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства „Бердянськсільмаш, генерального директора Публічного акціонерного товариства „Бердянськсільмаш ОСОБА_3 про зміну дати та формулювання причини звільнення, стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_12