АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2012 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Єлізаренко І.А.

суддів Михайловської С.Ю., Черненкової Л.А.,

при секретарі Качур Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на Ѕ частину будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2009 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на Ѕ частину будинку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з січня 1990 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 до дня його смерті 03 травня 2009 року. Проживали разом онією сім»єю в с. Чкалово Нікопольського району в будинку № 150 по вул. Леніна, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. За період з 1990 по 1993 рік вони з ОСОБА_4 збудували житловий будинок № 150 по вул. Леніна в с. Чкалово за спільні кошти які мали від реалізації вирощених овочів, продуктів тваринництва. Після смерті ОСОБА_4 їй стало відомо, що житловий будинок № 150 по вул. Леніна в с. Чкалово зареєстрований за донькою померлого - ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання від 26 березня 997 року, реєстраційний №1-1500. До отримання довідки МБТІ від 30 червня 2009 року їй не було відомо про вказаний договір довічного утримання, також зазначила, що про існування цього договору не знав і ОСОБА_4, тому просила встановити факт спільного проживання з ОСОБА_4 в період часу з січня 1990 року по 03 травня 2009 року, визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 26 травня 1997 року реєстраційний №1-1500, визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння №150 по вул.Лісній в с.Чкалово Нікопольського району Дніпропетровської області.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної було залишено без розгляду (а.с.89).

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2012 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм процесуального права, його незаконність та необґрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи 26 березня 1997 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір про довічне утримання, за яким ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 належний йому житловий будинок, що знаходиться за адресою с.Чкалово вул.Леніна, 150 Нікопольського району Дніпропетровської області, а ОСОБА_3 зобов»язувалася довічно повністю утримувати ОСОБА_4 Договір було посвідчено нотаріусом Нікопольської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №1-1500 (а.с.41).

03 травня 2009 року ОСОБА_4 помер (а.с.14).

Позивач, звернувшись до суду зі вказаними вище позовними вимогами зазначила, що з січня 1990 року до дня смерті ОСОБА_4 03 травня 2009 року вони проживали разом однією сім»єю без реєстрації шлюбу. В період часу з 1990 року по 1993 рік разом збудували вказаний будинок і про існування договору довічного утримання ні їй ні ОСОБА_4 нічого відомо не було.

У відповідності до ст.425 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров»я (відчужував), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов»язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Згідно ч.1 ст.428 ЦК України (в редакції 1963 року) договір довічного утримання може бути розірваний за вимогою відчужувача, якщо набувач майна не виконує обов»язків, взятих ним на себе за договором; за вимогою набувача майна, якщо з незалежних від нього обставин його майновий стан змінився настільки, що він не має змоги надавати відчужувачеві обумовлене забезпечення.

З матеріалів справи вбачається, згідно довідки виконкому Чкалівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області позивач ОСОБА_2 проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 і проживала та вела сумісне господарство з ОСОБА_4, померлим 03 травня 2009 року, за адресою: с.Чкалове вул.Леніна, 150 (а.с.20, 21).

Позивач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 та вказаний будинок належить їй на праві власності (а.с.21, 114).

Судом встановлено, що підстав вважати, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживали однією сім»єю не має, оскільки допитані в судовому засіданні свідки не змогли пояснити, чи був у них спільний бюджет та чи будувався вказаний будинок, власником якого за життя був ОСОБА_4, за їх спільні кошти. В судовому засіданні ОСОБА_5 пояснювала, що померлий шлюб з нею реєструвати не хотів та не визнавав її права на спірний будинок, оскільки вона має власний будинок.

Згідно договору купівлі-продажу від 12 березня 1987 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_4 за життя придбав будинок №150 вул.Леніна с.Чкалове Нікопольського району Дніпропетровської області. Згідно виписки з рішення №58 Нікопольської районної ради народних депутатів від 21 березня 1989 року ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку в с.Чкалове вул.Леніна, 150. 15 жовтня 1993 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок №150 вул.Леніна с.Чкалове (а.с.36-40).

Позивачем не було надано суду жодних належних доказів, на підтвердження того, що оспорюваний договір довічного утримання, укладений між померлим ОСОБА_4 та його донькою ОСОБА_7, є недійсним.

Слід зазначити, що за життя ОСОБА_4 з позовними вимогами щодо визнання договору довічного утримання недійсним не звертався.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд правильно відмовив ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що будинок будувався за спільні кошти позивача та померлого ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки не підтверджуються належними доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують їх правильність.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду апелянтом не наведено, тому рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді