Справа № 0306/5867/2012
Провадження № 2/0306/1412/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 03.12.2012

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Лесика В.О.,

при секретарі Федорук Г.Б.

за участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

представників відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні квартирою і стягнення моральної шкоди та до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності за законом, -

в с т а н о в и в :

11.09.2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні квартирою і стягнення моральної шкоди.

17.09.2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання права власності за законом на Ѕ частину майна, що перебуває у спільній сумісній власності.

Ухвалою суду від 01.10.2012 року вказані позови обєднанні в одне провадження і прийняті до спільного розгляду.

В обґрунтування заявлених позовів ОСОБА_1 зазначила, що у 1980 році зареєструвала шлюб з ОСОБА_7. Перебуваючи в шлюбі 04.11.1983 році народила доньку ОСОБА_4, а 10.10.1989 року придбали трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (на даний час Театральна, 32), а також придбали інше рухоме майно. 02.11.1990 року шлюб між ними було розірвано, проте вони продовжували підтримувати між собою подружні відносини та спільно володіли квартирою, домовившись між собою, що чоловік буде користуватися залом, вона спальнею, а дочка меншою кімнатою.

13.04.2012 року ОСОБА_7 помер. Після смерті останнього, на її думку, відповідач замінив дверний замок в квартиру, тим самим створив перешкоду в користуванні квартирою, як співвласника, мотивуючи своє рішення нотаріально посвідченим заповітом, відповідно до якого все належне померлому майно переходить у власність ОСОБА_3

Крім того, відповідач привласнив телевізор імпортного виробництва Sony, імпортний гірний велосипед Advance, мобільний телефон Nokia, документи на квартиру, ощадні книжки на ОСОБА_7, гроші в сумі 2000 грн., які дочка залишила на лікування батька.

Вважає себе співвласником квартири та просить постановити рішення, відповідно до якого усунути перешкоди у користуванні належною їй Ѕ частиною квартири АДРЕСА_2, що перебуває у спільному сумісному користуванні, а телевізор, гірний велосипед, мобільний телефон відповідно до вище вказаних назв, ощадні книжки та документи на кооперативну квартиру повернути по місцю їх попереднього знаходження. Зобовязати ОСОБА_3 привести квартиру у попередній стан, тобто встановити двері, які були встановлені раніше, демонтувавши нові. Стягнути з відповідача в її користь 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири. Разом з тим, зобовязати приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу ОСОБА_8 вчинити дії по охороні спадкового нерухомого майна.

В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала повністю з підстав зазначених в позовній заяві та пояснила, що дійсно в жовтні 1980 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_7.

Від шлюбу в листопаді 1983 року народилась дочка відповідач по справі ОСОБА_4. Їх шлюб проіснував до 30.03.1982 року, хоча вони і надалі між собою підтримували близькі стосунки. 17.04.1987 року вони повторно уклали шлюб, який був розірваний 02.11.1990 року. Її чоловік, за життя був членом житлово будівельного кооперативу Берізкаі враховуючи склад сімї з трьох осіб вони в жовтні 1989 року отримали трьохкімнатну квартиру за вище вказаною адресою, і їм було видано відповідний ордер на вселення.

Яким чином покійний сплачував пайові внески та погашав кредит їй не відомо, проте впевнена, що більшу частину коштів вносила вона, передававши для сплати кошти чоловікові, так як він їх не мав в достатній кількості, а вона в період з 1985 по 1988 року періодично їздила в Польщу. Крім того в 1986 році вона мала свої заощадження в сумі 20000 карбованців, які отримала після продажу будинку бабусі. Ці заощадження вона зберігала у батьків, а у випадку потреби надавала їх в необхідній кількості ОСОБА_9 для сплати пайових внесків. Перший внесок в сумі 2000 карбованців сплатила вона із власних коштів.

Визнала, що в спірну квартиру не вселялася і там не проживала постійно, оскільки проживала у м. Луцьку за направленням після закінчення навчального закладу. Проте, майже кожну суботу та неділю приїздила в м. Ковель з дитиною до 1990 року.

Пізніше, також підтримувала хороші стосунки зі спадкодавцем і раз чи два в місяць, повертаючись з Польщі проживала в квартирі. Тоді ж, між ними була усна домовленість проте, що квартира залишиться дочці, а тому вона за життя не ставила питання про її розподіл.

Що стосується рухомого майна та грошових коштів, то позивачка стверджувала, що телефон NokiaОСОБА_7 отримав від її дочки ОСОБА_10 приблизно три роки тому, велосипед був придбаний ОСОБА_7 самостійно, телевізор ними було придбано за спільні кошти, 7 8 років тому і донькою 03 квітня 2011 року було надано 2000 грн. на лікування батька. Саме цим майном на її думку незаконно заволодів відповідач, а тому вона просить витребувати його із незаконного володіння. Такими діями відповідача, а також заміною вхідних дверей в квартиру їй заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 5000 грн. і яка підлягає стягненню з останнього.

Представник позивачки в судовому засіданні також просив заявлені позовні вимоги задовольнити з підстав викладених вище і пояснив, що матеріалами справи доведено сплату пайових внесків за квартиру позивачкою та ОСОБА_7, оскільки та після продажу будинку, що належав її бабусі, виручені кошти використала для оплати пайових внесків та оплату комунальних послуг цього помешкання. Вона та її донька не втратила права на проживання в цій квартирі так, як разом не проживали із-за негативної поведінки померлого відносно них. Вважає, що позивачка не втратила інтересу до квартири і після їх розлучення так, як підтримувала хороші стосунки після цього. Вони придбали рухомі речі для користування, з дочкою приймали участь у лікуванні ОСОБА_7 і в разі потреби допомагали йому матеріально постійно. Про те, свідчить і той факт, що позивачка не зверталась до суду з позовом про стягнення аліментів, оскільки була досягнута згода проте, що ОСОБА_7 свою частку в квартирі заповість дочці, як єдиній спадкоємиці. З цих підстав, позивачка за життя ОСОБА_7 не проводила поділ майна, розуміючи що квартира перебуває у спільній сумісній власності, а припинення шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник у судовому засіданні не заперечували проти задоволення позову, оскільки вважали, що спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності і ОСОБА_1 має законне право на Ѕ частину квартири. ОСОБА_4 також пояснила, що постійно з батьком підтримувала хороші стосунки, спілкувалися з ним по телефону, приїжджала до нього, а коли він знаходився на лікуванні надавала необхідну матеріальну допомогу та морально його підтримувала. Вона неодноразово була в нього в лікарні, а він на період лікування деякий час проживав в її квартирі в м. Луцьку. Знала, що батько має заповісти своє майно їй. Відповідачка підтвердила також, що віддала померлому телефон Nokia, а пізніше на лікування 2000 грн. залишила в його квартирі.

Відповідач ОСОБА_3 підстав позову не визнав і в судовому засіданні ствердив, підтримавши надані суду письмові заперечення в яких зазначив, що дійсно ОСОБА_7 та ОСОБА_1 перебували в шлюбі з 16.10.1980 року по 30.03.1982 року та у період з 17.04.1987 року по 02.11.1990 років. З 01.02.1991 року ОСОБА_1 перебуває в шлюбі ОСОБА_11

Спірна квартира зареєстрована на праві власності за ОСОБА_7 Пайові внески на квартиру були сплачені ОСОБА_7 в грудні 1992 року, а право власності на квартиру зареєстроване 10.01.1993 року. Вважає, що позивачка як і її повнолітня донька ніякого права на квартиру немає. Як і не має права на будь-яке інше рухоме майно з підстав ненадання будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин.

Їй не заподіяна, його діями, будь-яка моральна шкода, оскільки ОСОБА_7 12.05.2011 року уклав та нотаріально посвідчив на його користь заповіт, відповідно до якого все майно в тому числі квартиру за №91, що знаходиться в м. Ковелі по вул. Театральній, 32 заповів йому. Він в свою чергу в порядку та строки визначені законом прийняв спадщину, а особи які б мали право на обовязкову частку в спадковому майні відсутні.

Представник відповідача, також вважає позов безпідставним з мотивів викладених вище, а позивачка в свою чергу, звернувшись до суду не довела тих обставин на які посилається на підтримку своїх вимог і заперечень. Вона не може мати право на рухоме і нерухоме майно, оскільки воно їй не належить. З цих підстав, не підлягає відшкодуванню моральна шкода та вимоги про усунення перешкод в користуванні майном і вчиненню інших дій викладених в позові.

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків та дослідивши письмові докази по справі приходить до висновку про безпідставність всіх заявлених позовних вимог з наступних підстав:

- судом встановлено, що позивачка по справі ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_7 за життя перебував двічі в зареєстрованому шлюбі з 16.10.1980 року по 30.03.1982 року та з 17.04.1987 року по 02.11.1990 року.

- 01.02.1991 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_11.

/а.с. 42, 56 58/

Від шлюбу народилася дочка відповідачка по справі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. /а.с. 88/

Довідкою голови кооперативу БерізкаОСОБА_12 підтверджено, що членом кооперативу за життя був ОСОБА_7, який проживав в ІНФОРМАЦІЯ_2,після її отримання до смерті. /а.с. т-1 61/

10 жовтня 1989 року виконавчим комітетом Ковельської міської ради було видано ордер на трьохкімнатну ізольовану квартиру в будинку ЖБК Берізкапо вул. Героїв Сталінграда, 32/91 (Театральній) на підставі рішення загальних зборів ЖБК від 03.10.1989 року ОСОБА_7, тренеру дитячої юнацької спортивної школи і членам його сімї ОСОБА_13 (дружина), ОСОБА_4 (дочка). /а.с. 13/

Після сплати внесків, по особовому рахунку члени ЖБК Берізка ОСОБА_7 за квартиру№91 по вул. Театральній, 32 в м. Ковелі була видана довідка за підписом голови ЖБК ОСОБА_14 від 09.11.1992 року за №133 в якій зазначено відсутність заборгованості станом на 01.12.1992 року.

На підставі зазначеної довідки, Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 10.01.1993 року ОСОБА_7, було видано реєстраційне посвідчення на спірну квартиру, яка перебуває на праві приватної власності. /а.с. 63/

Та виготовлено 22.12.1992 року технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_3, власником якої зазначено ОСОБА_7

/ а. с. 60 61/

Відповідно до будинкової книги для прописки громадян проживаючих в ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований та проживав ОСОБА_7. / а. с. 38 40/

Дана обставина, підтверджується і довідкою голови ОСББ БерізкаОСОБА_15 в якій зазначено, що в квартирі АДРЕСА_4 був зареєстрований та проживав ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, який помер 13.04.2012 року. Крім нього в даній квартирі ніхто не проживав та не був зареєстрований.

/а.с. 41/

Із приєднаних до справи квитанцій з особистого рахунку ОСОБА_7 слідує, що він в березні, червні, жовтні 1991 року вносив платежі як позичку на будівництво в сумі по 55 карбованців, а в грудні 1991 року ним сплачено 5054, 32 карбованців.

/ а.с. 103 106/

Послідуючі квитанції за 1992 1995 роки свідчать про погашення позики, тобто виплату ОСОБА_7 вартості квартири. Проведення ОСОБА_7 цих виплат після розірвання шлюбу з позивачкою підтверджено також і довідкою ЖБК від 09.12.1992 року, відповідно до якої загальна вартість квартири становила 8439 карбованців і 32 копійки. Внесено пайового внеску 3000 карбованців, а отримано та сплачено позику в банку в сумі 5439 карбованця 32 копійки.

Вказаними письмовими доказами, спростовано пояснення позивачки про ті обставини, що саме з їх спільних коштів проводив оплату за квартиру ОСОБА_7 в період шлюбу.

Примірним статутом житлового будівельного кооперативу, затвердженого ОСОБА_16 Міністрів УРСР від 30.04.1985 року з наступними змінами та доповненнями визначено, що ЖБК діє на підставі статуту прийнятого відповідно до цього Примірного статутуту. При цьому, ЖБК має право одержати банківський кредит на будівництво жилого будинку та надвірних будівель (п. 16 (2)) і зобовязаний внести в банк до початку будівництва власні кошти в розмірі не менше 30, а у випадках передбачених законодавством не менше 20 процентів кошторисної вартості будівництва будинку (п. 17 (1)). Цим же статутом, визначено також (п. 22, п. 23), що кошти будівельного кооперативу складаються із вступних та пайових внесків, а також внесків на проведення капітального ремонту, експлуатації будинку та прибудинкової території.

При цьому, вступні внески вносяться членами ЖБК, які вступили до кооперативу до здачі будинку в експлуатацію. Розмір вступного внеску визначається загальними зборами членів кооперативу, але не може перевищувати пятдесяти карбованців. Вступні і пайові внески члени ЖБК вносять на рахунок кооперативу в установі банку, а розподіл квартир під членами кооперативу проводиться перед здачою жилого будинку в експлуатацію (п. 5 (4)).

Законом України Про власність(ст.15, ст.16) та Постановою Пленуму Верховного Суду України про Практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи №9від 18.09.1987 року з наступними змінами та доповненнями визначено, що член ЖБК, якій повністю вніс свій внесок за квартиру надану йому в користування набуває права власності на неї і вправі розпоряджатися на свій розсуд продавати, заповідати і т.п. та вчиняти відносно неї інші угоди не забороненні законом.

Виходячи з цього, суд вважає правомірним після сплати пайових внесків та отримання реєстраційного посвідчення на право особистої власності на квартиру ОСОБА_7 розпоряджатись нею на свій розсуд. (заповіт від 12.05.2011 року)

/ а.с. 46/

Вище вказаним Законом та постановою Пленуму ВСУ визначено також, що пай внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання, за рахунок спільних коштів, а після повної сплати пайового внеску квартира є їх спільних майном і підлягає поділу на загальних підставах. При цьому, у випадку, коли один із подружжя відмовився від вселення у квартиру вимоги про поділ живого приміщення задоволеню не підлягають. В цьому випадку до одного з подружжя, якій є членом кооперативу можуть бути заявлені вимоги про виплату грошової компенсації на відшкодування належної іншому з подружжя частки в паєнагромадженні. При цьому, до повної сплати пайового внеску за квартиру суд, вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати право на частку у праві власності на квартиру, залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.

В судовому засіданні встановлено і цього не оспорюють сторони, що в період шлюбу за квартиру були внесенні відповідні кошти, проте не зазначено коли і в якій сумі із-за відсутності будь-яких документів. Поряд з цим, достовірно встановлено, що після реєстрації розірвання шлюбу 02.11.1990 року ОСОБА_7 продовжував сплачувати позичку на будівництво, про що свідчать відповідні квитанції і станом на грудень 1992 року позичка була погашена. Після здачі будинку в експлуатацію позивачка в квартиру не вселялася і постійно в ній не проживала, як в період шлюбу так і після його розірвання.

Виходячи з правового аналізу вище вказаних норм Закону та розяснень Пленуму ВСУ суд, приходить до висновку, що цілком очевидним є те, що за умови доведеності позову в частині внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів подружжя, позивачка вправі ставити вимогу про визнання її права на частину паєнагромадження, а не на частину квартири.

Відмовляючи в задоволення позову, відповідно до положення ст.146 ЖК України, п.43 Примірного статутуту ЖБКсуд, виходить з недоведеності позивачкою факту сплати за життя з ОСОБА_7 у період їх сумісного проживання та за рахунок спільних коштів пайового внеску за квартиру, який би свідчив про набуття нею права власності на частину квартири. А згідно ч.1 ст.11, ст.57, 60 ЦПК України суд, розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються саме сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Як на підставу заявлених вимог, позивачкою подано лише копію ордера на квартиру, технічний паспорт, реєстраційне посвідчення, будинкову книгу та різного роду довідки. Разом з тим, матеріали подані позивачкою не містять будь-яких даних щодо сплати подружжям паєнагромадження (його розмір, період внесення, тощо).

За таких обставин суд, вважає, що ордер на квартиру є лише документом на вселення та сам по собі не породжує права власності на майно. Доводи позивачки про те, що вона внесла на рахунок пайових внесків свої кошти, в тому числі виручені від продажу будинку, що належав бабусі, судом не приймається до уваги, оскільки сам по собі факт наявності коштів в особи не свідчить про внесення їх в кооператив в рахунок оплати пайових внесків за квартиру. Жодного доказу з кооперативу коли і які суми вносились подружжям під час шлюбу за спірну квартиру позивачкою не надано, а показання свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 з цього приводу носять загальний характер, є суперечливими та не конкретними і однозначно не стверджують відповідних фактів. Про можливість внесення пайових внесків померлим свідчать вклади його в банківських установах та постійне місце роботи.

Натомість зазначені вище докази в їх сукупності спростовують доводи позивачки про право на частину квартири, витребуванням майна і т.п. Поряд з цим, за життя ОСОБА_7 (помер 13.04.2012 року) з часу отримання ним квартири (жовтень 1989 року) позивачка не оспорювала право його особистої власності на спірну квартиру та з будь-яким позовом до суду не зверталася. І навпаки, звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу в липні 1990 року відповідач ОСОБА_7 в судовому засіданні стверджував, що на той час проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують.

Ця обставини, а також послідовні дії за життя ОСОБА_7 (довіренність ОСОБА_7 видана ОСОБА_3 10.05.2012 року на розпорядження його рахунками в банківських установах /а.с. 99/, заповіт ОСОБА_7 відповідно до якого він 12.05.2012 року заповів все своє майно, в тому числі спірну квартиру ОСОБА_3Г.) свідчать про відсутність будь-якої домовленості з позивачкою про спільне володіння майном та передачу його в майбутньому ОСОБА_4.

Про можливість та спроможність сплати самостійно за власні кошти вступного та пайових внесків ОСОБА_7, свідчать його ощадні книги, наявність постійного заробітку (тренер дитячої юнацької спортивної школи), а також інфляційні процеси в державі у зазначений період. А також, продаж автомобіля матері (довідка ВРЕВ) відповідно до якої на громадянку ОСОБА_20 було зареєстровано автомобіль, який 10.01.1990 року було знято з обліку у звязку з реалізацією. Зазначену обставину підтвердив в судовому засіданні свідок ОСОБА_21, який показав, що через ОСОБА_7 приблизно у 1988 році придбав за довіреністю автомобіль ВАЗ 2106 за 8500 карбованців. Тоді ж дізнався від ОСОБА_7, що йому терміново потрібні гроші.

На підтвердження висновків суду про відмову в позові, крім вище навединих обставин свідчать і показання свідків ОСОБА_22, ОСОБА_23, які показали, що разом з ОСОБА_7 вселялись в будинок. Інші особи разом з ним у виділену йому квартиру не вселялись і ніколи там не проживали.

Показаннями свідка ОСОБА_24, якій ствердив, що добре знав ОСОБА_7 з 1985 року. Після отримання квартири дізнався від останнього, що той повторно уклав шлюб лише з однією метою отримати трьохкімнатну квартиру. Тоді ж він стверджував, що по відношеню до ОСОБА_1 поступив по-людськи, заплативши 4000 карбованців за фіктивний шлюб.

Зазначені показання, підтвердила в судовому засіданні і свідок ОСОБА_25, яка ствердила, що на той час була працівником банку і не одноразово перераховувала кошти за квартиру ОСОБА_7 ОСОБА_25 ж, від матері останнього дізналася, що син повторно зареєстрував шлюб з метою отримання квартири більшої площі. Підтвердила факт інфляційних процесів в державі та можливість виплати вартості квартири ОСОБА_7 за декілька заробітних плат.

З урахуванням викладених вище обставин суд, вважає безпідставними позовні вимоги ОСОБА_1 і в частині витребування майна з чужого володіння, оскільки встановлено, що це майно не є предметом спільної сумісної власності подружжя. Не підлягають задоволеню і вимоги вчинити заявлені в позові певні дії та відшкодувати заподіяну моральну шкоду, оскільки вони є похідними від позову про визнання права власності на частину майна.

Керуючись ст. ст. 10, ч.1 ст.11, 57 60, 209, 212-218 ЦПК України, Примірним статутом житлового будівельного кооперативузатвердженого ОСОБА_16 Міністрів УРСР від 30.04.1985 року, ст.15, 16 Закону України Про власність, Постановою Пленуму Верховного Суду України про Практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи №9від 18.09.1987 року, ст.146 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод в користуванні квартирою і стягнення моральної шкоди та до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання права власності за законом на Ѕ частини майна, що перебуває у спільній сумісній власності відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:ОСОБА_26