Справа № 22-ц-1422/12 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н. Л.
Провадження № 22-ц/1390/1422/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2012 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Бойко С.М., Цяцяк Р.П.

при секретарі: Служала А.Ю.

з участю: позивачки ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, відповідачів та їх представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2011 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2011 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, про визнання частково недійсним договору, визнання права власності на майно.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що підписала спірний договір, не розуміючи дійсних намірів відповідачки та її чоловіка, оскільки перебувала у хворобливому стані, під дією транквілізаторів після перебування в психіатричній лікарні. Вказує, що квартира в гуртожитку на вул. Золотій куплялась на кошти з продажу квартири на вул.Коперніка, яка перебувала у спільній власності позивачки та ОСОБА_7. Всі операції, повязані з продажем квартири на вул. Коперника та купівлею квартири на вул. Золотій, здійснював ОСОБА_6 на підставі довіреності. Звертає увагу суду, що під час підписання договору не розуміла пояснень нотаріуса, оскільки достатньо не володіє юридичною термінологію української мови. Вказує, що відповідачі переконали її на укладення договору, обіцявши надавати матеріальну допомогу, приносити продукти, оплатити ремонт квартири, влаштувати санвузол та здійснювати догляд, відвідувати в лікарні. При укладенні договору вона мала на увазі, що відбудеться обіцяний відповідачем ОСОБА_6 розмін її квартири на дві різні, але в момент підписання фактично підписала, не читаючи, інший договір - купівлі-продажу у співвласності з відповідачкою під приводом того, що так необхідно для її утримання. Поза увагою суду залишився той факт, що спірний договір є безоплатним, а відтак не відповідає вимогам договору купівлі-продажу, а отже суд мав би застосувати правові наслідки, визначені статтею 228 ЦК України.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним договір №2058 купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 у м. Львові в частині, що зазначає співвласником квартири відповідачку ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на всю квартиру в цілому.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Колегія суддів вважає вірним висновок місцевого суду про те, що договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 14.08.2010 року між ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_5 з другої сторони, відповідає вимогам закону, а тому не може бути визнаний недійсним з підстав, зазначених позивачем.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_2А просила визнати недійсним договір купівлі продажу від 14.08.2010 року на підставі ст.229 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначення. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Колегія суддів вважає, що позивачкою на підставі належних та допустимих доказів, що є її обовязком відповідно до вимог ч.1 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, не доведено, що на час укладення спірного договору вона не розуміла його юридичну природу, тобто того, що укладається договір купівлі продажу квартири, та своїх прав та прав відповідачки ОСОБА_5 як співвласників квартири, яка набувається за цим правочином.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Те, що покупцем спірної квартири разом із позивачкою була відповідачка ОСОБА_5 було домовленістю між ними, яка була добровільною, оскільки доказів того, що згода на такі умови договору отримана від ОСОБА_2 протиправними методами, позивачкою не надано.

Твердження апелянта про те, що вона підписала спірний договір, не розуміючи дійсних намірів відповідачів, оскільки перебувала у хворобливому стані, під дією транквілізаторів після перебування в психіатричній лікарні, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки будь яких доказів того, що позивачка 14.08.2010 року була хворою та приймала на той час якісь ліки, нею не подано, а на стаціонарному лікуванні у ЛОКПЛ згідно матеріалів справи вона перебувала лише із 29.06.2010 року по 13.07.2010 року, тобто на час укладення договору не могла перебувати під дією транквілізаторів після перебування в психіатричній лікарні.

Надуманим, голослівним є і твердження ОСОБА_2 про те, що під час підписання договору вона не розуміла пояснень нотаріуса, оскільки достатньо не володіє юридичною термінологію української мови, так як вона живе у м. Львові з 1980 року, постійно перебуває в україномовному середовищі, а тому це також не може бути підставою для задоволення її позову.

Безпідставними є і доводи апеляційної скарги у тій частині, що суд не дав належної оцінки усім доказам по справі, оскільки оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Покликання апелянта на те, що вона не розуміла, що укладається договір купівлі продажу та її твердження про те, що спірний договір є безоплатним, не відповідає дійсності, оскільки у даному договорі купівлі продажу зазначено, що продаж квартири АДРЕСА_3 вчинено за 40791 грн.

Необґрунтованим є і твердження ОСОБА_2 щодо того, що всі операції, повязані з продажем квартири на вул. Коперника та купівлею квартири на вул. Золотій, здійснював ОСОБА_6 на підставі довіреності, оскільки спірний договір укладався нею особисто в нотаріальній конторі, чого позивачка не заперечує.

Колегія суддів вважає неспроможними твердження апелянта про те, що при укладенні спірного договору вона мала на увазі, що відбудеться обіцяний ОСОБА_6 розмін її квартири на дві різні, але в момент підписання фактично підписала, не читаючи, інший договір - купівлі-продажу, оскільки необхідність продажу квартири на вул. Коперніка у м. Львові, співвласниками якої були позивачка та її колишній прийомний син ОСОБА_7, була викликана тим, що між ними склалися вкрай неприязні відносини, і у результаті продажу цієї квартири були придбані дві нові квартири для кожного з колишніх співвласників.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 серпня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: