Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22 2033/2012р. Головуючий у 1 інстанції: Картофлицький Г.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

23 квітня 2012 року м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

Суддів: Кочеткової І.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Мосіній О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду Запорізької області від 29 лютого 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

Зазначав, що являється власником житлового будинку № 140 по вулиці Жукова, в місті Приморську, Запорізької області, в якому з 2010 року постійно проживає ОСОБА_4, з якою він перебував у шлюбі з травня 1991 року по вересень 2011 року.

Після припинення шлюбних відносин відповідач відмовилася виїхати із спірного житлового будинку, хоча постійно в ньому не зареєстрована, у звязку із чим він вимушений проживати зі своїми батьками.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд на підставі ст.ст.386, 391 ЦК України і ст.ст.150,155 ЖК України усунути перешкоди у користуванні належним йому будинком і виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення

Рішенням Приморського районного суду Запорізької області від 29 лютого 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_3 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вселилася в спірний житловий будинок як член сімї власника в установленому законом порядку і відповідно до ст. 9 ЖК не може бути виселена із займаного жилого приміщення, оскільки згідно зі ст.156 ЖК припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сімї права користування займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сімї власник житлового будинку має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 ЖК. З такими вимогами позивач до суду не звертався, допустимих доказів на підтвердження фактів, які підлягають доведенню при виселенні колишніх членів сімї за ст.116 ч.1 ЖК України, суду не надавав.

Висновки суду узгоджуються з вимогами закону і матеріалами справи.

Доводи апелянта про те, що судом дана неправильна оцінка зібраним у справі доказам і судовим рішенням обмежені його права як власника житла, безпідставні.

Встановлено, що крім відповідача в спірному будинку постійно проживає і зареєстрована неповнолітня донька сторін, яка іншого житла не має.

Після розірвання шлюбу неповнолітня донька залишилася проживати з матірю, що не оспорювалося сторонами в суді першої інстанції.

Обстеженням матеріально-побутових умов сімї відповідача в спірній квартирі, проведеним районною службою у справах дітей 3 лютого 2012 року, встановлено, що санітарний стан приміщення задовільний, всі необхідні умови для утримання і виховання дитини створені, дитини знаходиться на утриманні матері, а батько неповнолітньої не мешкає з сімєю з листопада 2011 року (а.с.22).

У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 176 Сімейного кодексу України ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", ч. 1 ст. 405 ЦК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом, діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником.

Зважаючи на те, що при задоволенні позову про виселення матері неповнолітньої із спірного будинку були б суттєво порушені житлові права самої неповнолітньої, посилання апелянта не порушення його права власності являються неспроможними.

Крім того, за змістом ст.319 ЦК України власник, здійснюючи своє право власності, зобовязаний додержуватись моральних засад суспільства. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Оскільки в спірному будинку крім відповідача проживає і неповнолітня донька сторін, звуження прав позивача як власника житла в інтересах його неповнолітньої доньки, на думку колегії, являється обґрунтованим і не суперечить обмеженням, встановленим ст.319 ЦК України.

Інші доводи апеляції не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються безумовною підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.307, 308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приморського районного суду Запорізької області від 29 лютого 2012 року в цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: