Справа № 1522/6850/12
УХВАЛА

22 жовтня 2012 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі :

головуючої судді Домусчі Л.В.,

при секретарі Багнюк О.В..,

розглянув у судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

До суду в березні 2012р. надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері.

18.05.2012р. на адресу суду надійшли доповнення позовних вимог (а.с.87-89), згідно яких позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 21.03.2012р. та витрати на її утримання повязані з її доглядом в твердій грошовій суммі у розмірі 7500 грн..

На адресу суду від ОСОБА_1 надійшла 19.09.2012р. заява про забезпечення позову, обгрутовуючи її тим, що відповідач не буде виконувати рішення суду та можливістю розпорядитися данною квартирою на користь невідомих осіб, що ускладність виконання рішення суду. При цьому позивачка просить накласти арешт на:

На 78/100 частин квартири АДРЕСА_1. заг. пл. 138,4 кв.м., що належить ОСОБА_2 ,

На 22/100 частин квартири АДРЕСА_1. заг. пл. 138,4 кв.м., що належить ОСОБА_1 та перебуває у спільній частковій власності з ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 20.10.1997р.

та заборонити вчиняти будь-які дії щодо відчуження в цілому або будь-якої частини нерухомого майна зазначеної квартири до виконання зобовязань по сплаті аліментів та коштів на догляд за позивачкою,

накласти арешт на будь-які доходи ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частини до виконання зобовязань рішення суду.

В судовому засіданні представник позивачки-Швець І.В. підтримав зазначену заяву та просив її задовольнити, та зазначивши що відповідач є з 2000р. субєктом підприємницької діяльності, він вже відчужив частину своє квартири ОСОБА_1 і хоче і далі уникати від своїх обовязків щодо утримання батьків.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає що клопотання не підлягає задоволенню з слідуючих підстав.

Згідно позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що предмет позову є стягнення аліментів на її утримання як матері у розмірі 1/3 частина від всіх видів заробітку та якої також необхідний додатковий догляд у розмірі 7500 грн. щомісячно.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить двом особам: ОСОБА_3 -28/100 частин на підставі дубліката договору дарування від 20.10.1997р., та ОСОБА_2 72/100 частин на підставі дубліката, виданого 07.08.1998р., свідоцтва про право власності від 07.10.1997р., що підтверджується відповіддю КП «ОМБТІтаРОН»від 05.06.2012р. (а.с.141), та від 17.08.2012р.(а.с.197), копією договору дарування від 26.10.1997р. на ОСОБА_1В.(а.с.198), розпорядженням УЖКГ виконкому Одеської міської ради від 10.08.1998р. №643 «Про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру (а.с.202).

Відповідно до ст.. 152 ЦПК України накладання арешту на майно або грошові кошти можливо лише на те майно та грошові кошти, що належить відповідачу по справі.

Таким чином не підлягають задоволенню заява в частині накладання арешту на частину, що належить ОСОБА_1 До того ж заявник неправильно вказала в своїй заяві частки співвласників квартири.

Що стосується заяви про накладання арешту на частку квартири, що належить відповідачу та на 1/3 частину будь-яких доходів ОСОБА_2, то , враховуючи співмірність позовних вимог, рішення КОНСТИТУЦІЙНОГО СУДУ УКРАЇНИ від 31.05.2011р. №4-рп/2011, а також те, що по зазначеному позову судом ще не винесено рішення , суд не вбачає підстав для їх задоволення.

З рішення КОНСТИТУЦІЙНОГО СУДУ УКРАЇНИ від 31.05.2011р. №4-рп/2011, "У справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв'язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України" вбачається, що

В Україні як правовій державі визнається і діє принцип верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8 Конституції України), який передбачає панування права в суспільстві і вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом, завданням якого є, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України (частина перша статті 55 Основного Закону України, стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 Кодексу).

Звернутися за захистом своїх прав до суду може кожна особа в порядку, встановленому Кодексом; судовий розгляд справи закінчується ухваленням рішення суду, яке є обов'язковим до виконання на всій території України (частина п'ята статті 124 Конституції України, частина перша статті 3, частина третя статті 208 Кодексу).

З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову. Інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову (частина третя статті 152, частина четверта статті 153, стаття 155, пункт 2 частини першої статті 293 Кодексу).

Аналіз зазначених положень Кодексу дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, яка ініціює питання про застосування заходів забезпечення позову, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Вивчивши позовну заяву та додані до неї матеріали, зважаючи на пояснення сторін, суд вважає що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню до розгляду справи по суті.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.151-153,154,168,208,209 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали, згідно ч.2 ст. 294 ЦПК України.

Суддя Приморського районного

суду м. Одеси ОСОБА_5

22.10.2012