Справа № 2-114/11
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"15" лютого 2012 р. м. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Бердянської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 про визнання заповіту, договору довічного утримання недійсними,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, Бердянської державної нотаріальної контори про визнання договору довічного утримання недійсним та зобовязання оформити спадщину, видавши йому свідоцтво про право на спадщину за законом.

27.10.2009 року ОСОБА_1 подав до суду уточнюючий позов про визнання заповіту, договору довічного утримання недійсним.

Усуваючи недоліки позовної заяви від 27.10.2009 року позивач надав суду уточнюючий позов до ОСОБА_2 та нотаріуса Бердянської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 про визнання заповіту, договору довічного утримання недійсним, вказуючи, що його батько ОСОБА_4 помер 05.02.2007 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. У встановлений законом строк він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і нотаріус повідомила йому, що заповітів, договорів довічного утримання на спірну квартиру немає. Спадкоємцями також є його брати: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Останній у шестимісячний термін звернувся до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини його на користь. ОСОБА_2 із заявою до нотаріальної контори не звертався. Після закінчення шести місяців він звернувся до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, але йому відмовили, оскільки спадкодавець уклав договір довічного утримання з ОСОБА_2 Договір довічного утримання було посвідчено Бердянською державною нотаріальною конторою 23.09.2004 року. ОСОБА_4 не потребував стороннього догляду, його дохід був більший ніж у відповідача, тому останній не міг надавати належної допомоги. Відповідач та ОСОБА_4 проживали в одній квартирі, але спільного господарства не вели, харчувались окремо, на кімнатах були встановлені замки, так як відповідач боявся, що ОСОБА_4 може винести з квартири майно та поміняти його на горілку. Батько самостійно готував їжу, прав білизну, купляв продукти харчування. У випадку відсутності грошових коштів, спадкодавець звертався до нього та ОСОБА_6, які давали йому гроші та купляли продукти харчування. У звязку із зловживанням ОСОБА_4 спиртними напоями між ним з однієї сторони та відповідачем і його сімєю з іншої сторони виникали скандали і склались неприязні відносини. Вважав, що укладаючи правочини батько знаходився під впливом відповідача, який використав його психічні розлади і хворобливий стан, викликаний постійним вживанням алкоголю і укладені правочини не відображали його справжньої волі, щодо розпорядження майном. Ще при житті батько не бажав розпорядитися спірною квартирою, а бажав, щоби після його смерті спадщину прийняли всі сини. За два дні до смерті батько розповів йому, що ніяких документів стосовно відчуження квартири не підписував. ОСОБА_4 на протязі 30 років зловживав спиртними напоями і у нього була психічна та фізіологічна залежність. Перебував на лікуванні у психіатричному відділенні з 09.11.1998 року по 28.11.1998 року. У січні 1999 року його поставили на облік з діагнозом хронічний алкоголізм ІІ ст. Знаходився на лікуванні в Бердянському ПНД з 02.09.2005 року по 05.09.2005 року. З 05.09.2005 року по 19.09.2005 року знаходився на лікуванні у наркологічному відділенні. Просив на підставі ст. ст. 215 ч. 3, 225 ЦПК України визнати заповіт ОСОБА_4 від 13.09.2002 року та договір довічного утримання від 23.09.2004 року недійсним.

У судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали і просили його задовольнити, посилались на розбіжності у договорі довічного утримання від 23.09.2004 року (а.с.78), у витязі про реєстрацію у Державному реєстрі правочинів та у витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.80). У договорі довічного утримання від 23.09.2004 року та у витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно зазначено про реєстрацію у реєстрі за №1-420, а у витязі про реєстрацію у Державному реєстрі правочинів під №1-40. У договорі довічного утримання бланк ВВК № 661681, а у витязі про реєстрацію у Державному реєстрі правочинів зазначено бланк ВВК 661680. Прізвище набувача у договорі довічного утримання зазначено ОСОБА_2, а у витязі про реєстрацію у Державному реєстрі правочинів ОСОБА_4. У графі підписи договору довічного утримання повинно бути зазначено прізвище, імя та по батькові осіб, які укладають договір, але в договорі зазначено тільки їх прізвища. Прізвище ОСОБА_4 записано як ОСОБА_4. Договір довічного утримання та витяг про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів завірені печаткою без номера. Крім того, реєстрація у Державному реєстрі права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру проведена 16.10.2004 року, який був вихідним днем. За повідомленням Запорізької філії державного підприємства «Інформаційний центр»Міністерства юстиції України бланк ВАА №387121, на якому складено заповіт від 13.09.2002 року не використовувався. Вважали, що такі суперечливі записи не можуть підтверджувати вчинення нотаріальних дій і мала місце фальсифікація зі сторони нотаріуса ОСОБА_3, працівників Бердянської державної нотаріальної контори, Бердянського комунального підприємства з технічної інвентаризації. Просили не брати до уваги висновки експертизи оскільки вони є суперечливими.

Відповідач ОСОБА_2 у письмових запереченнях (т.1, а.с.76,217, т.2 а.с. 55, 142) та у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, оскільки він доглядав за батьком, купляв ліки, оплачував комунальні послуги, утримував та піклувався про батька не тільки в межах умов договору довічного утримання, а значно більше. Він повідомив ОСОБА_1 про укладення договору довічного утримання з моменту його укладення, але останній договір не оскаржив, участі в утриманні батька не приймав та про нього не піклувався, у спірній квартирі не проживав та не навідувався, батьком не цікавився. Про зазначене свідчить рішення Бердянського міськрайонного суду від 15.08.2003 року про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у спірній квартирі. ОСОБА_4 на психічний розлад не страждав і розумів значення своїх дій та керував ними, що підтверджується поясненнями свідків. Просив стягнути з позивача на його користь судові витрати в сумі 3400 грн.

Представник позивача ОСОБА_7 у судове засідання 15.02.2012 року не зявилась без поважних причин. У попередніх судових засіданнях представники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у письмових поясненнях та у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і пояснила суду, що вона посвідчувала спірні договір та заповіт у відповідності до законодавства, що діяло на момент його укладення. При посвідченні договору та заповіту сумніву в дієздатності ОСОБА_4 не виникало.

Представник Бердянської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, у листі просили розглянути справу у відсутності представника.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Із копії технічного паспорту від 09.09.2002 року (т.1, а.с.81), свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2002 року (т.1, а.с.85) видно, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_9 та ОСОБА_2

За довідкою Бердянського комунального підприємства з технічної інвентаризації №210 від 23.08.2007 року, витягу з реєстру права власності від 16.10.2004 року квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі: Ѕ ч. - свідоцтва про право власності на житло від 09.09.2002 року; Ѕ ч. - договору довічного утримання, посвідченого Бердянською державної нотаріальною конторою 23.09.2004 року (т.1, а.с.13,80).

ОСОБА_1 надав суду копію паспорту у якому місце його реєстрації зазначена АДРЕСА_3 з 12.09.2002 року (т.1, а.с.19-20), але у судовому засіданні встановлено, що рішенням Бердянського міськрайонного суду від 15.08.2003 року ОСОБА_9 визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (т.1, а.с.82), а згідно довідки КП «Житлосервіс-7»у квартирі зареєстровані ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_10 (т.1, а.с.83).

Із свідоцтва про народження ОСОБА_1 від 06.08.1957 року (т.1, а.с.3), ОСОБА_5 від 05.07.1955 року та ОСОБА_2 від 21.08.1964 року (т.2, а.с. 116) видно, що їх батьком є ОСОБА_4

Державним нотаріусом ОСОБА_11 13.09.2002 року посвідчено заповіт ОСОБА_4, який на випадок смерті заповідав належну йому на праві власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_4 Ю. М. (т.1, а.с.84).

23.09.2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договір довічного утримання, який посвідчено державним нотаріусом ОСОБА_3, за яким ОСОБА_2 зобовязався довічно утримувати гр. ОСОБА_4, забезпечуючи його щоденним триразовим харчуванням, необхідними лікувальними засобами, одягом та взуттям, доглядом, наданням побутових послуг, необхідною допомогою та зберегти в його безкоштовному довічному користуванні зазначену частину квартири повністю. Вартість матеріального забезпечення визначена сторонами в розмірі 150 гривень в місяць (т.1, а.с.78).

Згідно витягу із реєстру права власності на нерухоме майно від 16.10.2004 року Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_2 16.10.2004 року на підставі договору довічного утримання від 23.09.2004 року (т.2, а.с.89).

Відповідно до довідки відділу реєстрації актів цивільного стану по м. Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області від 27.02.2007 року, свідоцтва про смерть від 06.02.2007 року ОСОБА_4 помер 05.02.2007 року (т.1, а.с.4,86).

Постановою нотаріуса Бердянської державної нотаріальної контори від 23.08.2007 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_4 (т.1, а.с.5).

Бердянська державна нотаріальна контора листом від 06.12.2007 року, повідомила суд, що після смерті 05.02.2007 року ОСОБА_4 до нотаріальної контори звернулися: 02.03.2007 року ОСОБА_1, син померлого із заявою про прийняття спадщини за законом; 02.03.2007 року ОСОБА_5, син померлого із заявою про відмову від прийняття спадщини за законом на користь ОСОБА_1; 23.08.2007 року ОСОБА_2, син померлого із заявою про прийняття спадщини за законом та за заповідальним розпорядженням, зробленим ОСОБА_4 в філії Ощадного банку на імя ОСОБА_2. 23.08.2007 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя ОСОБА_2 на грошові внески в філії Бердянського відділення №3129 ВАТ «Державний ощадний банк України». Зазначені обставини знайшли своє підтвердження і матеріалами нотаріальної справи №211 за 2007 рік після померлого 05.02.2007 року ОСОБА_4 (т.1, а.с.104, т.2, а.с.109-134). Крім того, повідомили, що заповіт від імені ОСОБА_9 не посвідчувався..

Спростовуючи відомості з приводу відсутності заповіту від імені ОСОБА_4 Бердянська державна нотаріальна контора направила до суду листа від 17.01.2011 року в якому зазначили, що заповіт від 13.09.2002 року за реєстровим №1-260 від імені ОСОБА_4 посвідчено Бердянською державною нотаріальною конторою, але помилково не було внесено до спадкового реєстру. Заповіт не змінено та не скасовано. Заяви про прийняття чи про відмову від прийняття спадщини за цим заповітом не реєструвались (т.2, а.с. 220).

Згідно акту №848 від 31.12.2008 року первинної посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент укладення договору довічного утримання 23.09.2004 року на хронічне психічне захворювання не страждав, а виявляв психічні і поведінкові розлади, внаслідок|внаслідок| вживання|використання| алкоголю, синдром залежності. Винести остаточне рішення чи міг він розуміти значення своїх дій і керувати ними не представляється можливим|, оскільки|тому що| в наданій амбулаторній карті відсутні щоденникові записи, що відображають|відбивають| психічний стан|достаток| випробовуваного на період, що цікавить (т.1, а.с. 185-191).

Відповідно до акту №985 комплексної психолого - психіатричної експертизи від 17.12.2009 року оцінка психічного стану|достатку| ОСОБА_4 свідчить про наявність у нього з 1998 року психічних і поведінкових розладів унаслідок|внаслідок| вживання|використання| алкоголю з|із| синдромом залежності без психотичних| розладів і недоумства|слабоумства|, перенесені ним у 1998 і в 2005 роках психотичні| епізоди носили короткочасний характер|вдачу| без тяжких наслідків, а ступінь|міра| тих, що є|наявний| у нього емоційно|емоціональний| - вольових, етичних змін алкогольного походження не позбавляла його здатності|здібності| повно і вірно сприймати і відображувати|відображати| реальну дійсність, адекватно прогнозувати і оцінювати наслідки своїх дій, довільно регулювати їх і свої міркування, тобто він міг розумно виражати|виказувати| своє волевиявлення 23.09.2004 року при оформленні договору довічного утримання|вмісту| з|із| ОСОБА_12, що не суперечить|перечити| його образу|зображенню| думок|гадок| і настрою з приводу розпорядження своїм спадком|спадщиною| останніми роками його життя (заповіт від 13.09.2002 року на користь відповідача, позов про визнання|зізнання| ОСОБА_13 таким, що втратив право користування спірною квартирою). За своїм психічним станом при складанні договору довічного утримання 23.09.2004 року ОСОБА_4 був здатний|здібний| розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Згідно висновків психолога матеріали справи не містять інформації, яка би дозволяла провести повну адекватну експертну психологічну оцінку обставин, що склалися, особистості ОСОБА_4, виявити властиві йому індивідуально-психологічні особливості і визначити його емоційний стан на момент підписання договору довічного утримання. Оскільки ОСОБА_4 згідно висновків експертів психіатрів виявляв ознаки стійкого психічного розладу в формі синдрому залежності від алкоголю, тому питання №5-10 виходять за межі компетенції експерта-психолога (том2, а.с.41-46).

Крім того, свідки ОСОБА_5 (т.1, а.с.66), ОСОБА_14 (т.1, а.с.66) пояснили суду, що ОСОБА_4 зловживав спиртними напоями, але про інші відхилення у поведінці не зазначали.

Про відсутність відхилень у поведінці зазначала і допитана в якості свідка нотаріус ОСОБА_3, яка посвідчувала спірні правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, мо же бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно статті 145 ЦПК України призначення експертизи є обовязковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Позивач просив визнати заповіт від 13.09.2002 року недійсним з тих підстав, що спадкодавець на момент укладення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Для встановлення психічного стану ОСОБА_4 на момент посвідчення заповіту 13.09.2004 року просив призначити судово психолого - психіатричну експертизу, але в судовому засіданні 15.03.2011 року подав заяву (т.2. а.с.232) в якій клопотання не підтримав і просив не призначати експертизу для визначення психічного стану ОСОБА_4 на момент складання заповіту.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 145 ЦПК України передбачено обовязкове призначення експертизи для встановлення психічного стану особи, тому належним доказом, який підтверджує знаходження особи у стані коли вона не усвідомлює значення своїх дій та (або) не може керувати ними може бути тільки висновок експерта.

Але позивачем не надано суду жодного допустимого доказу, який би підтверджував, що в момент укладення заповіту від 13.09.2004 року ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

За таких обставин підстави для задоволення позову про визнання заповіту ОСОБА_4 від 13.09.2002 року недійсним відсутні.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 за своїм психічним станом при посвідченні договору довічного утримання 23.09.2004 року був здатний|здібний| розуміти значення своїх дій і керувати ними, тому вимоги про визнання договору довічного утримання недійсним не підлягають задоволенню.

Також відсутні підстави для задоволення позову до Бердянської державної нотаріальної контори про зобовязання оформити спадщину, видавши позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом.

Спрямованість наміру ОСОБА_4 розпорядитися квартирою саме таким чином, як зазначено в заповіті від 13.09.2002 року та у договорі довічного утримання від 23.09.2004 року свідчить і рішення Бердянського міськрайонного суду від 15.08.2003 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 (т.1, а.с.82) та неоспорення відчужувачем в період з 23.09.2004 року по 05.02.2007 року договору довічного утримання.

Бердянський психоневрологічний диспансер 01.10.2008 року повідомив суд, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на обліку не перебував|перебував| і не перебуває|перебуває|, по медичну допомогу не звертався (т.1, а.с.180), але судом встановлено, що ця довідка є помилковою, оскільки за довідкою Бердянського психоневрологічного диспансера від 29.11.2007 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 09.11.1998 року по 28.11.1998 року, з 02.11.2005 року по 05.11.2005 року лікувався у психіатричному відділенні, а з 05.11.2005 року по 19.11.2005 року лікувався у наркологічному відділенні з діагнозом психічні і поведінкові розлади внаслідок|внаслідок| вживання|використання| алкоголю (т.1, а.с.97).

Зазначена довідка не може бути безумовним доказом знаходження ОСОБА_4 у стані коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки вона підтверджує тільки його лікування у психіатричному закладі.

Крім того, оспорювані правочини були посвідчені 13.09.2002 року та 23.09.2004 року, тобто не в період знаходження його на лікуванні.

Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і припущення позивача про фальсифікації зі сторони нотаріуса ОСОБА_3, працівників Бердянської державної нотаріальної контори, Бердянського комунального підприємства з технічної інвентаризації, оскільки вони спростовуються поясненням свідків та матеріалами справи.

Поясненнями свідка ОСОБА_15, яка працює помічником нотаріуса ОСОБА_3 встановлено, що вона формувала для внесення до Державного реєстру правочинів відомості про договір довічного утримання від 23.09.2004 року. Вона допустила помилку, зазначивши номер у реєстрі нотаріальних дій 1-40 замість 1-420, вказавши бланк договору довічного утримання ВВК №661680 замість 661681. Також нею допущена описка у прізвищах. Пояснення свідка співвідносяться з копією журналу реєстрації нотаріальних дій із якого видно, що номер нотаріальної дії по посвідченню договору довічного утримання 1-420, бланки договору довічного утримання зазначено ВВК 81, прізвища відчужувача та набувача зазначені вірно (т.2, а. с.135), тому суд вважає встановленим, що при внесенні відомостей до Державного реєстру правочинів про договір довічного утримання від 23.09.2004 року допущена помилка.

Посилання позивача на відсутності у графі «підпис»відомостей про імя та по батькові сторін договору, неправильне написання прізвища ОСОБА_4 замість ОСОБА_4 не має суттєвого значення і на дійсність правочину не впливає.

Не викликає у суду сумніву і достовірність печатки на договорі довічного утримання (т.1, а.с.78) та на витязі із реєстру правочинів (т.1, а.с.79).

Згідно листа Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міськради від 20.09.2010 року із-за великої завантаженості і необхідності підготовки документації замовникам підприємства у встановлений|установлений| термін, реєстрація права власності на імя ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_5 проводилась|виробляло| у вихідний день - 16.10.2004 року (була підготовлена виписка про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5083286 від 16.10.2004 р.). Документи на вказану квартиру ОСОБА_2 видавалися у робочий день - 19.10.2004 року (т.2, а.с.161). Зазначені обставини також підтвердив свідок ОСОБА_16

Твердження позивача про те, що бланк ВАА №387121 на якому складено заповіт 13.09.2002 року (т.1, а.с. 84) не використовувався не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки Бердянська державна нотаріальна контора повідомила суд, що заповіт від 13.09.2002 року за реєстровим №1-260 посвідчувався, але помилково ці відомості не було внесено до спадкового реєстру (т.2, а.с. 220).

28.05.2009 року та 31.12.2009 року ОСОБА_2 та ТОВ «Юридична компанія «Святашов та Партнери»уклали угоди за якими товариство надає юридичну допомогу при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Бердянської державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 про визнання заповіту, договору довічного утримання недійсними (т. 2, а.с.143-144). У підтвердження витрат на правову допомогу відповідачем надано суду акт здачі-прийняття робіт від 20.05.2010 року та квитанції до прибуткового касового ордера від 16.02.2010 року на суму 1000 грн., від 02.06.2009 року на 500 грн., від 07.08.2009 року на 700 грн., від 01.06.2009 року на 1200 грн. (т.2, а.с.142а-142г).

Приймаючи до уваги кількість судових засідань, що проведені за участю представника відповідача, тривалість часу надання представником правової допомоги відповідачу ОСОБА_2, кількість підготовлених та складених ним процесуальних документів, граничний розмір компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, який згідно додатку до постанови КМ України №590 від 27.04.2006 року „Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави не повинен перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі, виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи, суд вважає, що вимоги про стягнення витрат на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 79, 84, 88 ЦПК України в заявленому в розрахунку розмірі (т.2, а.с.142).

На підставі ст.ст. 59,79,84,88,145,209,212-215 ЦПК України, ст.ст. 215, 225 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 3400 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя

|обертався|