АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________
Провадження: 22ц/2090/6141/2012 Головуючий
Справа № 2-2023/2011 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія: договірні Доповідач Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2012 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Коростійової В.І., Ізмайлової Г.Н.,

за участю секретаря Чабан А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - приватного підприємства «Юридична компанія «PRAVO GROUP»в особі ОСОБА_3 на рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа товарна біржа «Радар»про визнання недійсним договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу №945-05/2009 від 26 травня 2009 року, за яким ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_6 купила автомобіль NISSAN PRIMERA 2004 року випуску, № шасі SJNBCAP 12U0212324.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 21 квітня 1995 року до 11 серпня 2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

Під час шлюбу - 17 серпня 2005 року подружжям в кредит було придбано автомобіль NISSAN Primera (2004 року випуску), державний номер НОМЕР_1, № дв. QR20506088. Кредит був отриманий його дружиною ОСОБА_5 у розмірі 23 800,00 доларів США (договір кредиту № 634-п/05), а договір поруки укладався з ним ОСОБА_4. Кредит погашався спільними коштами подружжя.

У період шлюбу 26 травня 2009 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_6 спірний договір №945-05/2009 купівлі-продажу автомобіля, за участі третьої особи - товарної біржі «Радар», внаслідок чого новим власником зазначеного автомобіля стала остання. Автомобіль було продано за 10 000,00 гривень. При укладанні спірного договору, всуперечень вимогам ст.ст. 60, 61, 63, 65 Сімейного Кодексу України, його згоди (не письмової, не усної) не питали та не отримували, до 14 липня 2011 pоку йому взагалі не було відомо про відчудження ОСОБА_5 належного їм на праві власності автомобіля.

Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25 листопада 2011 року позов задоволено визнано недійсним спірний договір купівлі-продажу №945-05/2009 від 26 травня 2009 року.

Сторонами у справі рішення не оскаржувалось.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2, який не приймав участі у справі, але стверджує що суд вирішив питання про його права та обовязки, просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт стверджує про порушення його прва на участь у розгляді справи, оскільки ОСОБА_6 є боржником за кількома виконавчими документами про стягнення з неї на його користь грошових коштів, і що автомобіль, який належав їй на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, був арештований у забезпечення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія важає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Обєктами права сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, що виключені з цивільного обороту (ст.61 ч.1 СК України), і у відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до вимог ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Аналогічні положення містять статті 368, 369 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 21 квітня 1995 року до 11 серпня 2010 року (.а.с.12,13).

Під час шлюбу 17 серпня 2005 року між ОСОБА_5 та Акціонерним банком «Факторіал-Банк»(далі Банк) був укладений договір кредиту № 634-п/05 на суму 23 800,00 доларів США. Кредит отримано для придбання автомобілю (а.с.6-8). Того ж дня між Банком та ОСОБА_5 на забезпечення договору кредиту, укладено договір застави. Предметом застави був автомобіль NISSAN PRIMERA 2004 року випуску, № шасі SJNBCAP 12U0212324, який зареєстровано МРЕВ міста Харкова 16.08.2005 року на праві власності за ОСОБА_5 (Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу КХС № 544576). Крім того, зобовязання за кредитним договором були забезпеченні договором поруки, укладеним між Банком, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, де останній виступав в якості поручителя (а.с.9-11).

26 травня 2009 року на товарній біржі «Радар» між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено спірний договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_6 купила автомобіль NISSAN PRIMERA 2004 року випуску, № шасі SJNBCAP 12U0212324 за 10 000 грн. (а.с.14). На підставі цього договору право власності на автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_6 Письмової згоди на укладання спірного договору ОСОБА_4 не давав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що автомобіль NISSAN PRIMERA 2004 року випуску був придбаний подружжям в період зареєстрованого шлюбу та є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_4 має право на Ѕ частину цього автомобілю. Договір купівлі-продажу, який є спірним, суперечить вимогам Сімейного кодексу України, оскільки, ОСОБА_4 згоди на відчуження автомобіля не давав, а відтак оспорюваним правочином були порушені його майнові права.

Судова колегія з такими висновками суду погоджується, рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального права і в цій частині підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, зокрема, не залучення до участі у справі ОСОБА_2, не можуть вплинути на правильність висновків суду щодо невідповідності спірного договору вимогам закону, а відтак не є підставою для скасування судового рішення, оскільки відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення, існувало інше судове рішення про стягнення з ОСОБА_6 за солідарними зобовязаннями коштів на користь ОСОБА_2, не свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права та не може бути підставою для скасування рішенння і відмови у задоволенні позову ОСОБА_4

Не заслуговують на увагу, як такі що не мають правового значення для вирішення спору, і посилання апелянта на те, що оспорюваний договір був укладений між дружиною та матірю ОСОБА_4, що останній весь час користувався цим автомобілем та не міг не знати про відчуження ОСОБА_5 транспортного засобу. Позов предявлено ОСОБА_4 на захист свого порушеного права співвласника майна, таке право прямо передбачено ч.2 ст.65 СК України, а тому посилання представника ОСОБА_2 на те, що спірний договір містить ознаки фіктивності знаходяться поза межами позовних вимог. Не надано апелянтом доказів і на підтвердження того, що спірний договір був укладений за письмовою згодою ОСОБА_4, як того вимагає закон.

Та обставина, що у наслідок ухвалення оскаржуваного рішення, з автомобіля NISSAN PRIMERA було знято арешт, накладений у забезпечення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6, що порушує його права стягувача, також не може слугувати підставою для скасування судового рішення, ухваленого на захист майнових інтересів ОСОБА_4 До того ж, матеріали справи свідчать, що вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_6 забезпечені шляхом накладення арешту на інше майно боржника належну останній на праві власності квартиру у м.Харкові.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції і відмови у позові ОСОБА_4

Разом з тим, ухвалюючи рішення про визнання правочину недійсним, суд не застосував реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року розяснив, що за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 10 000 грн. в якості повернення одержаного від останньої, на виконання договору купівлі-продажу автомобіля від 26 травня 2009 року, який визнаний судом недійсним.

З огляду на викладене рішення суду підлягає зміні шляхом доповнення його резолютивної частини абзацами про застосування правових наслідків недійсності правочину та стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 10 000 грн.

Керуючись ст. 303, ст. 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

. ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - приватного

підприємства «Юридична компанія «PRAVO GROUP»в особі ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25 листопада 2011 року змінити, доповнивши резолютивну частину цього рішення абзацами 3 та 4 наступного змісту.

Застосувати правові наслідки недійсності правочину - договору купівлі-продажу №945-05/2009 від 26 травня 2009 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6, отримані нею за укладеним між ними 26 травня 2009 року договором купівлі-продажу автомобіля NISSAN PRIMERA 2004 року випуску, № шасі SJNBCAP 12U0212324, вартість цього автомобіля за договором в сумі 10 000 грн.(десять тисяч грн.)

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий

Судді