АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2012 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Глущенко Н.Г., Баранніка О.П.

при секретарі - Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання договору, стягнення заборгованості, відшкодування моральної шкоди та витрат, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 08 лютого 2008 року звернувся до суду з позовом до відповідача ЗАТ КБ «ПриватБанк», в якому, відповідно до останніх уточнень та доповнень від 28 жовтня 2011 року, просив стягнути: по договору «Капітал 2004» № SAMDN0786 від 09 лютого 2004 року - суму депозитного вкладу та відсотків за договором 25158,79 грн., збитки від інфляції 25435,54грн., 3% річних за прострочення виплати суми за вкладом 4315,59 грн., а всього 54909,92 грн., 25000 грн. моральну шкоду; по договору № НОМЕР_1 від 10 серпня 2004 року: 59450,99 грн. - суму позову майнового характеру, 25000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що ним з відповідачем був укладений договір від 09 лютого 2004 року «Капітал 2004» № SAMDN0786 на суму 4155,00 доларів США терміном на 12 місяців до 09 лютого 2005 року зі сплатою 9,5% річних, за яким йому було видано платіжну картку «Maestro» № 491540 та перераховано кошти на депозитний рахунок № 80786. По закінченню терміну дії договору жодна зі сторін не заявили про розірвання договору, тому позивач вважає, що договір було продовжено ще на один термін, згідно з п. 1 договору. Протягом терміну дії договору вкладом він не користувався, відсотки за ним не знімав. 10 лютого 2006 року він звернувся до відповідача щодо отримання вкладу та нарахованих процентів, у чому йому було відмовлено, оскільки грошові кошти на рахунках були відсутні, достроково видані 06 жовтня 2004 року у сумі 4283,37 доларів США. Позивач зазначає, що гроші він не отримував. Його претензія від 23 березня 2006 року розглянута не була, кошти на рахунок у порушення ст. 1073 ЦК України не зараховано. Позивач зазначив, що картка за договором знаходилась у нього, але він не перевіряв надходження процентів на рахунок протягом першого терміну дії договору до 10 лютого 2005 року та протягом другого терміну дії договору до 10 лютого 2006 року, оскільки вважав його продовженим. Також посилався на те, що 10 серпня 2004 року між сторонами було укладено договір № НОМЕР_1 на суму 4000 доларів США терміном на 12 місяців зі сплатою 9% річних. Вказана сума була переведена з закритої платіжної картки, надходження грошових коштів на яку підтверджується прибутковим валютним ордером № 4 від 08 серпня 2003 року. Готівку з картки він не знімав, а суму банк перерахував при укладенні договору депозитного вкладу від 10 серпня 2004 року меморіальним ордером № 2 від 10 серпня 2004 року. По закінченню терміну дії договору 11 серпня 2005 року згідно з п. 8 договору він звернувся до відповідача щодо отримання коштів вкладу та нарахованих процентів, але йому було відмовлено до з'ясування обставин. У наступному він отримав листа № 08000/2-3604 від 19 вересня 2005 року, у якому зазначалося, що договір у банку не обліковується, кошти в банк не надходили, знаходяться у розпорядженні колишнього заступника керівника Правобережного відділення «ПриватБанк» ОСОБА_3, за цими фактами порушено СВ УСБУ у Дніпропетровській області кримінальну справу за ч. 5 ст.191 КК України. Предметом розслідування у цій справі є обставини, пов'язані з підписанням депозитного договору № НОМЕР_1 від 10 серпня 2004 року. Його претензія від 27 квітня 2006 року та нагадування відповідачем залишені без відповіді. Йому завдана значна моральна шкода. Вважає порушеними відповідачем параграф 3 глави 71 ЦК України, ст. 4 Закону України «Про фінансову послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 10, 15 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 526, 1058-1065, 1071, 1073, 1212 ЦК України. На підставі вищенаведеного позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість по договору в сумі 43704 грн. 69 коп. та вирішено питання про розподіл судових витрат; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права /а.с. 203-204/.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 09 лютого 2004 року було укладено договір про депозитний вклад «Капітал 2004» № SAMDN0786 на суму 4155 доларів США терміном на 12 місяців до 09 лютого 2005 року зі сплатою 9,5% річних. За цим договором ОСОБА_2 відповідачем було видано платіжну картку «Maestro» № 491540 та перераховано кошти на депозитний рахунок № 80786. Згідно з «Інструкцією про касові операції в банках України» (затверджена постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, була чинною на 2004 рік), підтвердженням внесення коштів є заява на переказ готівки, прибутковий касовий ордер, грошовий чек, квитанція. Таким чином, квитанція відноситься до переліку документів, що відповідно до чинного законодавства є підтвердженням внесення коштів. Відповідачем виконувалися умови договору, у тому числі нараховувалися відсотки на вклад, що підтверджується роздруківкою витягу за операціями по договору № SAMDN0786. Відповідно до вказаної роздруківки та вибуткового документу від 06 жовтня 2004 року, 06 жовтня 2004 року за вказаним вкладом ОСОБА_2 було видано 4283,37 доларів США. Підпис про отримання 06 жовтня 2004 року 4283,37 доларів США виконано не ОСОБА_2 підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальній справі від 26 жовтня 2006 року.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Пунктом 3 договору № SAMDN0786 від 09 лютого 2004 року встановлено розмір процентів 9,5% річних.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд дійшов вірного висновку, що оскільки вклад у валюті - доларах США, не підлягає стягненню сума з урахуванням індексу інфляції (бо нараховується за гривнею); підлягає стягненню сума боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми, що становить за період з 10 лютого 2005 року по 28 жовтня 2011 року 916,92 доларів США, а всього 5466,65 доларів США (4549,73 за вкладом + 916,92 3% річних за ст. 625 ЦК України). Курс долара США Національного банку України на 28 жовтня 2011 року становить 7,9807. Таким чином, суд дійшов обгрунтованого висновку, що стягненню підлягає 43627,69 грн. (5466.65 доларів США х 7,9807доларів США = 43627,69 грн.).

Суд першої інстанції обгрунтовано не прийняв до уваги доводи позивача, що термін дії вказаного договору був продовжений ще на 1 рік - до 09 лютого 2006 року, оскільки позивачем не надані докази щодо продовження дії договору після 09 лютого 2005 року. Як вбачається з матеріалів справи, кошти на рахунку депозитного вкладу були відсутні, банк не вчиняв будь-яких дій на виконання договору. При цьому, оскільки проценти за договором зараховувалися на картковий рахунок і позивач визнав наявність у нього картки «Maestro» та можливість нею користуватися та перевіряти надходження процентів за договором, то мав можливість перевірити, чи продовжений договір та вчинити необхідні дії для його продовження.

Суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги за договором № НОМЕР_1 від 10 серпня 2004 року задоволенню не підлягають з наступних підстав. На підтвердження вимог в цій частині позивачем надано вказаний договір та меморіальний ордер № 2 від 10 серпня 2004 року.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, однією з вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Положеннями ст. 1059 ЦК України встановлено, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами).

Таким чином, за договором банківського вкладу, за кожним окремо, вимагається наявність документу, що відповідає законодавству, про внесення коштів. Оцінюючи наданий позивачем меморіальний ордер, суд дійшов висновку, що він не є документом, що відповідає вимогам чинного законодавства, та не підтверджує внесення коштів, оскільки меморіальний ордер відсутній у переліку «Інструкції про касові операції в банках України» (затверджена постановою Правління НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, була чинною на 2005 рік) як документ, що підтверджує внесення коштів.

Згідно п. 1.19-1 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій по списанню коштів з рахунка платника та внутрішньобанківських операцій. Таким чином, меморіальний ордер не міг бути оформлений за ініціативою клієнта по готівковій операції. Крім того, наданий меморіальний ордер не містить відомостей щодо здійснення будь-якої операції, оскільки не містить номери рахунків, підпис позивача, який би підтверджував внесення ним готівки до каси банку, не містить підпис касира про отримання коштів від позивача. Доводи позивача про те, що була відсутня готівкова операція, оскільки кошти перерахували з іншого рахунку, не відповідають чинному законодавству і наведеним фактичним обставинам (відсутні номери рахунків, підпис вкладника, касира та т.п.). Крім того, внесення коштів до вкладу є операцією за ініціативою вкладника, а не банку, що виключає оформлення меморіального ордеру, який оформлюється з ініціативи банку. Позивачу було відомо, у тому числі у зв'язку з укладенням договору від 09 лютого 2004 року, що за вкладними депозитними операціями видається квитанція, операція здійснюється у касі.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, меморіальні ордери не є допустимими доказами внесення готівкових коштів від фізичних осіб, оскільки ст. 1059 ЦК України встановлена вимога щодо документу, який підтверджує внесення коштів по договору депозитного вкладу - такий документ повинен відповідати вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Тому меморіальний ордер не може підтверджувати внесення готівки до каси банку.

Таким чином, позивачем не надано документів, що відповідають вимогам чинного законодавства, про внесення коштів за договором від 10 серпня 2004 року до каси банку та отримання банком коштів за цим договором. Крім того, за договором № НОМЕР_1 від 10 серпня 2004 року відповідачем не відкривалися рахунки депозитних вкладів, не нараховувалися та не сплачувалися позивачу відсотки, тобто відповідач не вчиняв будь-яких дій на виконання спірного договору.

Виходячи з вищезазначеного, суд дійшов олбгрунтованого висновку, що викладені факти у сукупності свідчать про те, що договір про депозитний вклад договір № НОМЕР_1 від 10 серпня 2004 року на суму 4000 доларів США терміном на 12 місяців зі сплатою 9% річних сторони не укладали, грошові кошти за ним банк не отримував, договірні відносини між сторонами за цим договором відсутні, у зв'язку з чим відсутні підстави для стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів на користь позивача та моральної шкоди з підстав, зазначених у позові, у тому числі за ст. 1212 ЦК України. Закон України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не розповсюджується.

Суд також прийняв до уваги, що представники сторін не заперечували наявність у Службі Безпеки України у Дніпропетровській області кримінальної справи, за якою розслідуються, у тому числі, обставини щодо коштів ОСОБА_2 за договором від 10 серпня 2004 року. Вказана обставина свідчить про наявність

шкоди, спричиненої злочином.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. У зв'язку з цим, встановлення обставин наявності розміру спричиненої шкоди, особи, що її спричинили, якими саме діями, причинно-наслідковий зв'язок, між цими діями та шкодою, що є обов'язковим для вирішення питання про стягнення шкоди, можливо у кримінальній справі.

Позивачем не доведено та не надано доказів, на підставі яких можливо вирішити питання про стягнення моральної шкоди, а також не надано будь-яких доказів спричинення відповідачем ОСОБА_2 моральної шкоди. Рішення у цивільній справі не позбавляє ОСОБА_2 можливості стягнути шкоду за договором № НОМЕР_1 від 10 серпня 2004 року після встановлення винної особи у кримінальній справі та обставин щодо коштів ОСОБА_2 за цим договором.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, стягнувши з відповідача на його користь заборгованість по договору в сумі 43704 грн. 69 коп.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, правильно встановив вищезазначені обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, і згідно вимог ст. ст. 15, 16, 22, 23, 203,526, 1058-1065, 1071, 1073, 1212, 1166, 1167, 1172 ЦК України, ухвалив законне рішення.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями самих сторін.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з цього часу.

СУДДІ: