Справа № 22-ц-262/12 Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р. О.
Провадження № 22-ц/1390/262/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.

з участю секретаря Рванцової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 23 травня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 (правонаступником якої є ОСОБА_4), виконавчого комітету Осталовицької сільської ради, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання нечинним свідоцтва; зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8М, про виселення , зняття з реєстрації, стягнення судових витрат, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся з позовом, з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про визнання протиправним та скасування рішення виконкому Осталовицької сільської ради № 21 від 12 лютого 2007 року щодо оформлення права власності на житловий будинок № 10 а на вулиці Центральній у селі Осталовичі Перемишлянського району Львівської області за ОСОБА_5, визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказаний будинок. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилається на те, що спірний будинок є майном колгоспного двору та належить всім членам цього двору у рівних частках. Тому ОСОБА_5 не вправі була одноособово оформити на себе право власності на цей будинок.

ОСОБА_5 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення за неможливістю спільного проживання із зняттям відповідачів з реєстраційного обліку, стягнення судових витрат. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона є власником спірного будинку, де проживають відповідачі за її позовом, які захопили і користуються приміщеннями у будинку, чинять їй перешкоди у здійсненні її прав власника.

Кожен із позивачів просить задовольнити його вимоги.

Під час розгляду справи ОСОБА_5 померла, її правонаступником є ОСОБА_4

Рішенням Перемишялнського районного суду Львівської області від 23 травня 2011 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, позов ОСОБА_5 задоволено. Виселено без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2, ОСОБА_6 з їх неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 і ОСОБА_8 із зняттям з реєстрації у будинок оволодінні № 10 а на вулиці Центральній у селі Осталовичі Перемишлянського району Львівської області. Стягнуто в користь позивача з відповідачів за зустрічним позовом судові витрати.

Рішення оскаржив ОСОБА_2

Вапеляційній скарзі апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги та відмовити у задоволенні зустрічного позову. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неправильному встановленні обставин справи внаслідок неправильного дослідження і оцінки доказів. Вказує, що спірне будинковолодіння мало статус колгоспного двору. Майно колгоспного двору належить усім його членам, що не взято до уваги судом. Виконавчий комітет не мав підстав для видачі свідоцтва про право власності на майно колгоспного двору одноособово ОСОБА_5 Судовим рішенням безпідставно ухвалено виселити малолітніх дітей із спірного будинку.

ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечив, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскільки суд першої інстанції в частині відмови повністю у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування оскаржуваних рішення виконавчого комітету сільської ради та свідоцтва про право власності, а також задоволення вимог за зустрічним позовом, зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості вказаних вимог; висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду в зазначеній частині погодитися не можна. В решті рішення слід залишити без змін.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.3, ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення у зазначеній вище частині цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що спірний будинок знаходиться у селі Осталовичі Перемишлянського району Львівської області. До вступу в дію Закону України «Про власність» господарство, у якому знаходиться спірний будинок, належало до колгоспного двору. Суспільна група двору не змінена до припинення двору у звязку із введенням в дію Закону України «Про власність». На час введення в дію названого Закону звязок із колгоспним двором не втратили 5 осіб: ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_2 і ОСОБА_11 (а.с.52,54,63,98-102,150-152,159-162,166).

ОСОБА_9 помер 23 грудня 1995 року, ОСОБА_10 померла 22 cічня 2002 року (а.с.49,129).

Відповідно до довідки Осталовицької сільської ради від 20 жовтня 2008 року на час звернення до суду із позовами у будинку проживали ОСОБА_2, ОСОБА_6,ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_5, яка померла 21липня 2011 року (а.с.7-12,88-89,96,196).

Рішенням №21 виконавчого комітету Осталовицької сільської ради від 12 лютого 2007 року оформлено право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_5 та видано їй свідоцтво про право власності (а.с.23-27,30-32,45).

Відповідно до спадкового договору від 30 травня 2007 року у випадку смерті ОСОБА_5 спірне будинковолодіння передається у власність ОСОБА_4 (а.с.204). На підставі вказаного договору ОСОБА_4 зареєстрував своє право власності на вказане будинковолодіння після смерті ОСОБА_5 (а.с.205).

Вирішення питань про право власності на майно (його поділ), що до 15 квітня 1991 року становило власність колгоспного двору, має провадитись на підставі норм, якими остання регулювалась на той час.

При вирішенні спору про спадкування майна, що належало колгоспному двору, слід виходити з того, що за загальними правилами спадкування спадщина на частку в цьому майні члена двору відкривається, якщо його смерть мала місце після 30 червня 1990 року.

Таким чином, встановлено, що на час введення в дію Закону України «Про власність» до колгоспного двору входили 5 осіб. Відповідно до вимог ст.ст. 120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, що були чинними нас вказаний час, майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Отже, 5 членів колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року мали право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після його припинення.

Після смерті ОСОБА_9 його спадкоємці першої черги ОСОБА_5 і ОСОБА_10 разом із ОСОБА_2 і ОСОБА_11 залишилися проживати у спірному будинку фактично вступили у володіння спадковим майном (часткою померлого ОСОБА_9В.). Відтак, відповідно до ст. 549 ЦК України у редакції 1963 року, який був чинний на час відкриття спадщини, ОСОБА_5 і ОСОБА_10 прийняли спадщину.

На час смерті ОСОБА_9 спадкодавцеві належала 1/5 частка у майні колгоспного двору, на яку відкрилася спадщина. Заповіту на належне йому майно спадкодавець не складав. ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_2 і ОСОБА_11 нарівні з іншими членами двору також належало по 1/5 частині його майна.

Отже, після смерті ОСОБА_9 спадкоємці першої черги ОСОБА_5 і ОСОБА_10 мали право власності на 1/5 частку спірного будинковолодіння кожна, як співвласники майна, що перебувало у спільній сумісній власності. Вони прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9 Після цього їх частки стали відповідати 3/10 (1/5+1/10). ОСОБА_2 і ОСОБА_11 належало по 1/5 частці спірного будинковолодіння.

Після смерті ОСОБА_10 її спадкоємці першої черги ОСОБА_5, ОСОБА_2 і ОСОБА_11, що проживали у будинку, на частку у якому відкрилася спадщина, прийняли таку. Розмір їх часток став становити: ОСОБА_2 і ОСОБА_12 по 3/10 (1/5+1/10), ОСОБА_5 2/5 (3/10+1/10), якою вона вправі була розпорядитися (в тому числі укласти спадковий договір).

Відтак, правові підстави для видачі свідоцтва про право власності на спірний будинок в цілому на імя ОСОБА_5 були відсутні. Тому вимога про визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету про оформлення права власності за ОСОБА_5 та виданого на його підставі свідоцтва про право власності підлягає до часткового задоволення визнання недійсним оскаржуваного рішення та свідоцтва на право власності ОСОБА_5 на 3/5 частин жилого будинку, оскільки на цю частину будинку вона не набула право власності.

ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_6 про виселення їх з неповнолітніми дітьми із спірного будинковоолодіння з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України.

По справі встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником вказаного жилого будинку, ОСОБА_6 є його дружиною, з ними проживають їх неповнолітні діти ОСОБА_7 і ОСОБА_8

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї. Питання спільної власності також врегульовані цим Кодексом. Виселення без надання іншого жилого приміщення відбувається у разі, коли особа систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному помешканні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. По справі встановлено, що ОСОБА_5 та члени сімї ОСОБА_2 перебували у неприязних відносинах. Позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування підстав для виселення відповідачів з будинку на підставі ст. 116 ЖК України. Правила ст. 116 ЖК України про виселення за неможливістю сумісного проживання не поширюються на учасників спільної власності на жилі будинки, ким є ОСОБА_2 У такому випадку захист прав учасника спільної власності може здійснюватись іншим способом, передбаченим ст. 16 ЦК України. Відтак, вимоги за зустрічним позовом до задоволення не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати не підлягають стягненню із відповідачів за первісним позовом.

Стаття 214 ЦПК України вимагає від суду під час ухвалення рішення обєктивно вирішити всі питання щодо обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та визначити якими доказами вони підтверджувалися.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови повністю у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірне будинковолодіння, виселення відповідачів за зустрічним позовом, стягнення з них судових витрат, не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, не відповідає обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Тому оскаржуване рішення у зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення первісного позову та відмову у задоволенні вимог за зустрічним позовом.

В решті висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів. Підстави для скасування рішення в решті відсутні. З такими висновками суду в цій частині слід погодитися, рішення залишити без змін. У зазначеній частині судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині.

Керуючись ст. 303, п.п.1, 2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 309, 313, ч.1 п.1, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 23 травня 2011 року в частині відмови повністю у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування оскаржуваних рішення виконавчого комітету сільської ради та свідоцтва про право власності, задоволення вимог за зустрічним позовом - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково. Визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету Осталовицької сільської ради Перемишлянського району Львівської області № 21 від 12 лютого 2007 року та свідоцтво про право власності ОСОБА_5 від 12 лютого 2007 року ( в частині права власності ОСОБА_5 на 3/5 частини будинковолодіння № 10 а на вулиці Центральній у селі Осталовичі Перемишлянського району Львівської області).

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 (правонаступником якої є ОСОБА_4) про виселення із вказаного будинковолодіння ОСОБА_2, ОСОБА_6 з їхніми неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 і ОСОБА_8 із зняттям їх з реєстраційного обліку у вказаному будинковолодінні, стягнення судових витрат.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: