Справа № 22-ц-4818/12
Головуючий у І інстанції Подрєзова Г.О.
Провадження № 22-ц/1090/6451/12
Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

04 вересня 2012 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого судді: Яворського М.А.

суддів: Кашперської Т.Ц., Данілова О.М.,

при секретарі: Дрозд О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила у відповідності до норм ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на ? частину автомобіля НОМЕР_1.

Під час розгляду вказаної справи позивачка уточнила позовні вимоги з врахуванням того, що відповідач спірний автомобіль відчужив, просила стягнути з останнього на її користь вартість ? частини реалізованого автомобіля та 400 грн. понесених витрат по сплаті судового збору.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.10.1986 року по 18.10.2011 року. В період шлюбу ними було придбано автомобіль НОМЕР_1, який був зареєстрований на відповідача. Оскільки відповідач продав даний автомобіль без її згоди, а отримані від реалізації кошти привласнив, тому просила в судовому порядку вирішити вказаний спір ,задовольнивши її вимоги у повному обсягу. Не заперечила вона і вартість даного автомобіля в розмірі 30000 грн., яка визначена самим відповідачем.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2012 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в рахунок поділу спільного майна подружжя, грошову компенсацію за відчужений автомобіль НОМЕР_2 в розмірі 15 000 грн. та 400 грн. судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свої доводи апелянт мотивує, тим що вказаний автомобіль був ним придбаний на грошові кошти які він отримав від реалізації спільної квартири, а томиу вважав дані кошти його особистим майном.

Позивачка заперечуючи проти апеляційної скарги під час апеляційного перегляду справи, вказувала на те, що дійсно ними була продана квартира АДРЕСА_1, і грошові кошти між ними були розділені, але і після вказаного правочину вони продовжували перебувати в шлюбі, вести спільне господарство, на частину коштів придбали автомобіль, який оформлений на відповідача, а на іншу частину проживали тому заперечувала доводи апелянта проте, що кошти на які придбаний був автомобіль є особистими коштами відповідача. Просила відхилити апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так судом першої інстанції при розгляді вказаної справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.10.1986 року по 18.10.2011 року.

Під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем, позивачкою була продана квартира АДРЕСА_2, яка була зареєстрована на неї, але була придбана під час шлюбу з відповідачем. 11 травня 2010 року за ОСОБА_2 ВРЕР ДАІ по обслуговуванню м. Біла Церква та Білоцерківському району, м. Сквира, Сквирського району був зареєстрований автомобіль НОМЕР_3, який був придбаний на підставі Біржової угоди від 05 травня 2010 року.

Дані обставини підтверджуються листом КП КОР Білоцерківське МБТІ від 01.06.2012 року №16546, згідно з яким квартира АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі продажу від 06.02.1997 р. №1-307 посвідченого Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою зареєстрована на ОСОБА_3, а згідно з договором купівлі продажу від 09.04.2010 року № 1426, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу, дана квартира зареєстрована за ОСОБА_4

Також згідно з повідомленням Білоцерківського МРЕВ ДАІ при УДАІ ГУ МВС України в Київській області від 13.09.2011 року №817 станом на 17.08.2011 року за гр. ОСОБА_2 зареєстрований автомобіль НОМЕР_4, 2005 року, а згідно з повідомленням від 06.07.2012 року №562 згідно бази даних станом на 05.07.2012 року автомобіль НОМЕР_3, який був зареєстрований за гр. ОСОБА_2 11.05.2010 року на підставі біржової угоди та був знятий з обліку 18.05.2012 р. для реалізації на підставі поданої заяви.

Вирішуючи вказаний спір, та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль був придбаний подружжям в період шлюбу, а тому вказане майно відповідно до вимог ст. 61 ч.3 СК України є спільним сумісним майном подружжя, і так як відповідач відчужив дане майно без згоди іншого подружжя, тому суд визнав вимоги позивачки про стягнення вартості ? частини проданого майна законними, та задовольнив їх .

Колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції в частині стягнення ? частини проданого автомобіля законним та обґрунтованим.

Так, відповідно до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Оскільки судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу, а в подальшому після розірвання шлюбу відповідачем був відчужений без сплати половини вартості іншому із подружжя, тому судом першої інстанції обґрунтовано задоволенні вимоги позивачки про стягнення з відповідача вартості ? частини вказаного автомобіля відповідає вимогам ст. 69, 70 ч.2, 71 СК України. Обґрунтовано судом визначено вартість спірного майна в розмірі 30000 грн., оскільки відповідач зазначав про продаж вказаного майна саме за цією ціною, а позивачка погодилася із вказаним розміром, тобто спору щодо вартості вказаного майна між сторонами не існувало.

Доводи апелянта про те, що спірний автомобіль він придбав на свою частину грошових коштів отриманих від реалізації спільної квартири, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки судом першої інстанції встановлено, що після продажу спірної квартири сторони продовжували перебувати в шлюбі, вели спільне господарство, спільно відпочивали, що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, покази яких відповідачем не були спростовані.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків викладених в рішенні суду, тому апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає .

Стягуючи з відповідача на користь позивачки судові витрати в розмірі 400 грн., суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 88 ч.1 ЦПК України, а тому колегія суддів виходячи з того розмір задоволених позовних вимог ОСОБА_3 складає 15000 грн., в звязку з чим і розмір судових витрат повинен складати не 400 грн., а 150 грн. ( 15000 х 1% ) .

Керуючись ст. ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, ст.ст. 69, 70, 71 СК України , ст. 372 ЦК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 липня 2012 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми судового збору в розмірі 400 (чотириста) гривень, зменшивши вказаний розмір до 150 гривень

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

ОСОБА_8