Баранівський районний суд Житомирської області
Справа № 0602/1062/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2012 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Ковалика Ю. А. секретаря судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Баранівка справу за позовом ОСОБА_2 до СП "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" про визнання договору дійсним та стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

07 червня 2012 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до СП Баранівський хлібозавод райспоживспілки про визнання дійсним письмового договору позики від 06.02.1992 року та стягнення на її користь боргу з СП Баранівський хлібозавод райспоживспілки за договором позики від 06.02.1992 року в сумі 2 000 гривень.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач зазначила, що вона з 02.02.1972 року по 17.08.1992 року працювала в СП Баранівський хлібозавод райспоживспілки. У 1991 році та на початку 1992 року фінансове становище хлібозаводу було складне, а тому 28 січня 1992 року на загальних зборах прийнято рішення поповнити оборотні кошти хлібозаводу за рахунок особистих коштів працівників підприємства з мінімальним вкладом у 2000 крб. Ці кошти були позикою і кожен працівник, який надав підприємству дану позику, мав право вимагати її повернення. Підприємство повинно було повернути вказані кошти працівнику після його вимоги.

Протоколом загальних зборів працівників Баранівського хлібозаводу від 28 січня 1992 року та протоколом зборів ради Баранівської райспоживспілки від 15.03.2007 року постановлено здійснити повернення позикових коштів, внесених працівниками СП "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" в касу вказаного підприємства в 1992 році на поповнення обігових коштів з розрахунку одна гривня за один карбованець від реалізації майна хлібозаводу, повернення коштів проводити згідно поданих заяв та при пред'явленні відповідних підтверджуючих документів.

06 лютого 1992 року позивач ОСОБА_2 внесла в касу хлібозаводу позику в розмірі 2000 крб, про що отримала квитанцію.

Строк позовної давності позивач не пропустила, оскільки у вказаному договорі не був обумовлений строк повернення коштів, а тому такий строк збігає з часу заявлення вимоги. Про існування протоколу від 15.03.2007 року вона дізналася 06 червня 2012 року. Майно хлібозаводу було реалізовано у квітні місяці 2012 року. Пред'явивши вимогу про повернення їй позичених коштів, вона отримала відмову, оскільки не змогла надати квитанцію про надану позику в сумі 2000 гривень, бо втратила її. Касова книга та книга розрахунків з різними дебіторами та кредиторами, де обліковувались суми осіб, що здавали кошти на поповнення обігових коштів підриємства, не збереглися, що підтверджується довідкою СП "Баранівський хлібозавод райспоживспілки".

В судове засідання, позивач ОСОБА_2 не зявилася, подала до суду заяву від 19.07.2012 року, якою підтримала свої вимоги та просила розглянути справу без її участі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судове засіданні не зявилася, подала до суду заяву від 19.07.2012 року, якою позов визнала, просила суд розглянути справу, без їхньої участі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Позовна вимога про визнання дійсним письмового договору позики від 06.02.1992 року, який укладено між ОСОБА_2 та СП "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Обгрунтовуючи вимогу, в позовній заяві зазначено, що даний договір було укладено шляхом отримання квитанції від СП "Баранівський хлібозавод райспоживспілки, після внесення в касу підприємства 2000 крб. Про письмову форму договору свідчить квитанція, яка була видана позивачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно вимог частини 2 статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку що договір позики від 06.02.1992 року, між ОСОБА_2 та СП "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" укладено в усній формі, квитанція, про отримання коштів, якою позивач обгрунтовує свою позовну вимогу, може лише підтверджувати укладення договору, а не свідчити про укладення правочину у письмовій формі, тому вимога про визнання дійсним письмового договору позики не підлягає задоволенню.

Позовна вимога про стягнення на користь позивача боргу з СП Баранівський хлібозавод райспоживспілки за договором позики від 06.02.1992 року в сумі 2 000 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 06 лютого 1992 року ОСОБА_2, працюючи в СП "Баранівський хлібозавод райспоживспілки, внесла в касу даного підприємства позику в розмірі 2000 крб.

Згідно довідки СП "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" архівні документи за 1991 - 1992 роки, а саме касова книга, книга розрахунків з різними дебіторами та кредиторами, де обліковувались суми осіб, що здавали кошти на поповнення обігових коштів підприємтсва не зберіглися (а.с. 5).

Також, даний факт підтверджується копією трудової книжки на ім'я позивача ОСОБА_2 (а.с .2), копією протоколу загальних зборів працівників Баранівського хлібозаводу від 28 січня 1992 року, копією протоколу зборів ради Баранівської райспоживспілки від 15.03.2007 року (а.с. 3 - 4).

Згідно протоколу зборів ради Баранівської райспоживспілки від 15.03.2007 року, постановлено здійснити повернення позикових коштів, внесених працівниками СП "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" в касу вказаного підприємства в 1992 році на поповнення обігових коштів з розрахунку одна гривня за один карбованець від реалізації майна хлібозаводу, повернення коштів проводити згідно поданих заяв та при пред'явленні відповідних підтверджуючих документів.

Вказані обставини свідчать про наявність законних підстав для ухвалення рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує стягнути з спільного підприємства "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 214 грн. 60 коп., так як позивача було звільнено від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 526, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 61, 88, 174, 208, 212-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Спільного підприємства "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" задовольнити частково.

Стягнути з Спільного підприємства "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" (Житомирська область, м. Баранівка, вул. Дзержинського, 139) на користь ОСОБА_2 2 000 (дві тисячі) гривень.

В частині визнання дійсним письмового договору позики - відмовити.

Стягнути з Спільного підприємства "Баранівський хлібозавод райспоживспілки" (Житомирська область, м. Баранівка, вул. Дзержинського, 139) на користь держави судовий збір в сумі 214 грн. 60 коп. ( одержувач УДК у Баранівському районі , , банк одержувача ГУДКУ у Житомирській області МФО 811039, рахунок 0037, код класифікації доходів 22030001, ЄДРПОУ суду 02896041, призначення платежу: судовий збір для Баранівського районного суду) .

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Баранівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_4