АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________
Провадження №22ц /2090/7023/2012 Головуючий 1-ї інстанції Божко В.В.
Справа № 2/2018/221/2012/02 Доповідач: Довгаль А.П.
Категорія: витребування майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2012 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль А.П.

суддів Коровіна С.Г., Коваленко І.П.

при секретарі Рудь А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Національного університету ім. В.Н. Каразіна, 3-ті особи: Міністерство освіти, науки, молоді та спорту України, Міністерство культури і туризму України, Державний комітет архівів України про зобовязання повернути майно, набуте без достатньої правової підстави, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, уточнивши його у подальшому, до ОСОБА_2 національного університету ім. В.Н. Каразіна (надалі ХНУ ім. В.Н. Каразіна), в якому з посиланням на ст.ст. 303, 304, 306, 308, 1212, 1213, 1214 діючого ЦК України просили: 1.зобовязати відповідача повернути їм особисті та наукові документи ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які на даний час зберігаються в музеї історії ХНУ ім. В.Н. Каразіна, зокрема, у фонді №8, папки 22-31, 34-46, 32а,б та 33а,б,в; 2.витребувати перелік книжок з центральної наукової бібліотеки ХНУ ім. В.Н. Каразіна (далі ЦНБ ім. В.Н. Каразіна), які мають дарчі написи ОСОБА_4 членам його родини або дарчі написи від сторонніх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5; 3.зобовязати відповідача повернути книги, які належали ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та які зберігаються в ЦНБ ХНУ ім. В.Н. Каразіна.

04 жовтня 2011 року позивач ОСОБА_3 померла, її спадкове майно успадкувала дочка позивач ОСОБА_1, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою ОСОБА_2 державною нотаріальною конторою.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що 21 вересня 1942 року в м. Харкові загинула її бабуся - ОСОБА_5, яка була істориком-науковцем. Після її смерті залишилося майно, до складу якого входили збірка наукових книжок і особистий архів. ОСОБА_6 складався з особистих документів, деяких наукових робіт, чернеток, родинних фотографій та фотографій близьких осіб, листів, телеграм на її імя. Крім того, ОСОБА_5 зберігала документи, які залишилися в родині після смерті її батька - ОСОБА_4, який був відомим вченим, академіком Української академії наук. Згідно заповіту ОСОБА_4 спадкоємцями його майна в рівних частинах стали ОСОБА_5, ОСОБА_7 (дочки), ОСОБА_8, ОСОБА_9 (онуки). Спадкоємці прийняли спадщину ОСОБА_4, отримали свідоцтво про право на спадщину №409/11 від 02.06.1932р. Вони отримали все майно, яке належало ОСОБА_4, володіли і розпоряджалися ним на свій розсуд. Так, за згодою всіх спадкоємців науковий архів ОСОБА_4 був переданий Інституту літератури ім. Т. Шевченка, відповідно до договору з Наркоматом освіти УСРС від 17 липня 1933 року. Разом з тим, в особовому архіві ОСОБА_5 залишилися особисті папери її батька ОСОБА_4, повязані з його особистим життям, з його науковою і громадською діяльністю, в тому числі паспорта його та його дружини, свідоцтва про народження та смерть членів родини, банківські книжки та облігації, посвідчення, різні довідки на імя ОСОБА_4І, поліси про страхування, пенсійні книжки, медичні документи, заповіт ОСОБА_4, свідоцтво про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 його спадкоємцями, документи, повязані із будинком, який на праві власності належав ОСОБА_4 Крім того, в цьому архіві також знаходилися документи, які утворилися в результаті життєдіяльності ОСОБА_5, членів її сімї, зокрема, одержані у подарунок та спадщину. Разом з ОСОБА_5 мешкала її племінниця ОСОБА_9. Після загибелі ОСОБА_5 у 1942році, ОСОБА_9 прийняла рішення виїхати з м. Харкова і, щоб зберегти найбільш цінні книги та архів, які належали ОСОБА_5, передала їх ЦНБ ОСОБА_2 університету (зараз ЦНБ ХНУ ім. В.Н. Каразіна). При цьому ОСОБА_9 у своєму письмовому зверненні на імя директора університету ОСОБА_10 написала, що вона передає документи загиблої ОСОБА_5 згідно з «неоднократно высказывающемуся её пожеланию». Однак, у 1995році ОСОБА_9 з цього приводу дала пояснення, що хотіла зберегти документи і тому змушена так написати, оскільки необхідно було вказати якусь причину для передачі цих документів. У своєму зверненні ОСОБА_9 визначає передані документи як такі, що належали саме ОСОБА_5

Позивач зазначає, що ОСОБА_9, згідно норм ЦК УРСР в редакції 1922року (який діяв на той момент), не входила до кола спадкоємців ОСОБА_5, а тому не вправі була розпоряджатися книгами та документами, які належали останній особисто.

Вказує, що у грудні 1946року батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8, який був спадкоємцем ОСОБА_5, повернувся у м. Харків, намагався розшукати особистий архів матери ОСОБА_5, але у звязку з тим, що архів ніяким чином не був зареєстрований, а ОСОБА_10, яка знала місце його знаходження, виїхала із м. Харкова, розшукати цей архів йому не вдалося.

ОСОБА_8 помер 6 квітня 1976 року. Спадкоємцями першої черги після його смерті стали ОСОБА_3 переживша дружина та дочка -ОСОБА_1, що встановлено рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.11.2002р. у справі №2-17/7-2002р., яке набрало законної сили 13.01.2004р. Згідно цього рішення ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_5 успадкував все належне їй майно - як рухоме, так і нерухоме, в тому числі житловий будинок №9 по вул. Фрунзе у м. Харкові, а також особисті речі та архів.

Позивач вказує, що в 2000році вона випадково дізналася, від сторонніх осіб, що деякі документи їхньої родини знаходяться в музеї історії ХНУ ім. В.Н. Каразіна. Також їй стало відомо, що працівники ХНУ ім. В.Н. Каразіна виокремили деякі документи і безпідставно сформували окремо архів ОСОБА_4

Пізніше, 16.06.2009року позивач у письмовій формі повідомила відповідача про безпідставність набуття ним спірного майна, зазначивши про обовязок відповідача повернути усі безпідставно отримані ним від ОСОБА_9 документи. Однак, відповідач відмовився це зробити, що змусило її звернутися за захистом своїх прав до суду.

При розгляді до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійні вимоги щодо предмету спору, залучені Міністерство освіти і науки України, Міністерство культури і туризму України, Державний комітет архівів України (а.с. 46-47).

Відповідач ОСОБА_2 Національний університет ім. В.Н. Каразіна та третя особа Міністерство освіти і науки України позов не визнали, подали письмові заперечення, в яких вказують на надуманість та необґрунтованість заявлених вимог.

У судовому засіданні суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 Національного університету ім. В.Н. Каразіна та третьої особи Міністерство освіти і науки України - ОСОБА_11 просила відмовити в позові, вказуючи, що позивачем не надано належних доказів щодо наявності передбачених законом підстав для витребування майна. При цьому стверджуючи, що згідно заповіту ОСОБА_4 від 03.04.1928р. та свідоцтва про право на спадщину від 02.06.1932р., серед кола спадкоємців ОСОБА_4 були також його донька ОСОБА_7 та онука ОСОБА_9, яка в 1942р. передала університету спірне майно, в тому числі, особисті документи і книги ОСОБА_4 Віддаючи відповідачу документи, ОСОБА_9 написала заяву на імя директора ЦНБ ОСОБА_10 від 31.10.1942р., зміст якої зводиться до того, що вона виконує бажання власника цих книг і документів, якою на той час була загибла ОСОБА_5, віддати їх університету безкоштовно, в якому остання працювала до своєї загибелі. За таких обставин університет набув їх добросовісно. Поняття добросовісного набувача міститься в ст.60 ЦК УРСР в редакції 1922р., згідно якої набувач визнається добросовісним, коли він не знав і не повинен був знати, що та особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Більш того, особливий правовий статус особистих і наукових документів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які зберігаються в музеї історії ОСОБА_2 національного університету імені ОСОБА_12 у фонді №8, зумовлює неможливість їх відчуження. Так, ще в 1992р. особисті архіви, що зберігались в Центральній науковій бібліотеці ОСОБА_2 університету, в тому числі документи ОСОБА_4, що значились як «ОСОБА_13 ОСОБА_4 (1857-1932), історика, академіка, ректора ОСОБА_2 (1906-10р.р.), матеріали до біографії, машино й рукописні копії праці, листів, рецензії, фото і ін.»були передані до музею історії університету за актом від 08.09.1992року. Дані документи були зареєстровані та отримали інвентарні номери. Статус документів, що зберігаються в музеї історії університету, як об'єктів державної частини Музейного фонду України і, одночасно Національного архівного фонду України, не підлягають вилученню і приватизації, що фактично виключає можливість їх повернення позивачу. Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки ОСОБА_1 ще у 2000р. зверталася до Міністерства культури і мистецтв України про повернення їй документів з музею історії університету і отримала відмову, згідно відповіді від 15.03.2000р. №Б-205/26-11.

Інші представники відповідача ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 також заперечували проти задоволення позовних вимог, підтримавши пояснення, які надавалися ОСОБА_11

Треті особи: Міністерство культури і туризму, Державний комітет архівів України про час і місце розгляду справи повідомлялися судовими викликами в установленому законом порядку.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з цим рішенням суду, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інтонації скасувати і ухвалити у справі нове рішення про задоволення її вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на неповне зясування обставин справи та на неналежну оцінку наданими сторонами доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені надані сторонами докази, їм дана належна правова оцінка, правильно визначено природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює та на підставі встановленого ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд дійшов правильного й обґрунтованого висновку про відсутність підстав про відшкодування шкоди шляхом повернення спірних документів та книжок, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів у підтвердження того, які конкретно документи та книги передавалися покійною ОСОБА_9 ОСОБА_2 університету

Так, судовим розглядом встановлено, що особистий архів померлого академіка ОСОБА_4 було передано Наркомату освіти УРСР відповідно до договору, укладено 17 березня 1934р. між його спадкоємцями - ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, з однієї сторони, та Наркоматом освіти УСРС, в особі його представника Покровського, з іншої сторони. Усі вищеперелічені спадкоємці підписали цю угоду. Окрім того, сам ОСОБА_4 за життя, а саме в 1927році подарував Державі належну йому наукову бібліотеку, що підтверджується Постановою засідання Ради народних комісарів від 5січня 1928р.

21.09.1942року в м. Харкові загинула ОСОБА_5 дочка ОСОБА_4 Після смерті ОСОБА_5, її племінниця ОСОБА_9, яка мала намір виїхати з м. Харкова в інше місце проживання, виконуючи волю померлої, передала в 1942році в дар бібліотеки ОСОБА_2 університету ряд родинних документів і книг. При цьому ніякого переліку майна, що передавалося університету ОСОБА_9 не було зроблено, оскільки йшла війна і м. Харків знаходився під німецькою окупацією.

Відповідно до вимог п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004року, норми цього Кодексу застосовуються лише до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Правовідносини, що повязані з передачею в 1942році ОСОБА_2 університету спірних документів, регулюються нормами ЦК УРСР 1922року, зокрема ст.60 цього Кодексу, яка передбачає, що від особи, яка добросовісно придбала майно не безпосередньо у власника, останній має право витребувати майно (ст.59) лише в тому випадку, коли воно ним (власником) загублено чи викрадено у нього. Набувач визнається добросовісним, якщо він не знав та не повинен був знати, що особа, від якої він придбав річ, не мало право відчужувати його.

Як свідчать матеріали справи, книги і документи передані ОСОБА_2 університету ОСОБА_9, яка приходилася академіку ОСОБА_4 онукою, остання, як і її мати ОСОБА_7, згідно заповіту ОСОБА_4 від 03.04.1928р. та свідоцтва про право на спадщину від 02.06.1932р. була його спадкоємицею, а тому мала право розпоряджатися майном, яке їй заповідалося.

Таким чином, університет був добросовісним набувачем переданого йому майна згідно ст.60 ЦК УРСР в редакції 1922р. і ніяких неправомірних дій щодо заволодінням спірним майном з його боку здійснено не було. Заява ОСОБА_9 від 31.10.1942р., якою супроводжувалась передача спірного майна університету, свідчить про його передачу саме в дар. Більш того, самою ОСОБА_9 за життя вимоги про повернення переданих нею університету документів ніколи не ставилися, тобто факт передачі спірного майна відповідачу в дар під сумнів нею не ставився.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду про особливий правовий статус особистих і наукових документів ОСОБА_4 і ОСОБА_5, як обєктів державної частини Музейного фонду України та частини Національного архіву фонду України, що виключає можливість їх відчуження і приватизації. Такі висновки ґрунтуються на Законах України «Про культуру», «Про музеї та музейну справу»та «Про національний архівний фонд та архівні установи», постанові Верховної Ради України від 24.12.1993р. «Про порядок введення в дію Закону України «Про Національний архівний фонд та архівні установи», постанові Кабінету Міністрів України від 20.07.2000р. №1147 «Про затвердження Положення про Музейний фонд України, наказу Міністерства освіти України від 20.05.1997року №151 «Про затвердження Положення про музей при закладі освіти системи Міністерства освіти України».

Оскільки музеї при закладі освіти входять до складу Музейного фонду України, то суд 1-ї інстанції обґрунтовано застосував законодавчі акти, що визначають правовий статус цього фонду.

Статтею 15-2 Закону України «Про музеї та музейну справу»встановлено, що музейні предмети, музейні колекції, музейні зібрання, віднесені до державної частини Музейного фонду України, не підлягають відчуженню, за винятком обміну на інші музейні предмети, музейні колекції, музейні зібрання. Музейні предмети, музейні колекції, музейні зібрання, що належать до державної частини Музейного фонду України, та предмети музейного значення, що підлягають внесенню до державної частини Музейного фонду України, не підлягають приватизації та не можуть бути предметом застави.

Також, ст.20 Закону України «Про культуру» від 14.14.2010року визначено, що памятки державної частини Музейного фонду України (музейні предмети, музейні колекції та музейні зібрання) не підлягають приватизації.

Окрім того, документи, що зберігаються в Музеї університету, одночасно являються частиною Національного архівного фонду України.

Згідно з п.21 Положення про Музейний фонд України, затвердженого постановою КМУ від 20.07.2000р. №1147, музеї ведуть облік, зберігають документи, які належать до Національного архівного фонду, та використовують їх згідно із Законом України «Про національний архівний фонд та архівні установи».

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 24.12.1993року №3815-ХІІ «Про порядок введення в дію Закону України «Про Національний архівний фонд та архівні установи»архівні документи, які на час введення в дію цього Закону знаходяться на державному обліку, віднесено до Національного архівного фонду. Документи Національного архівного фонду, що належать державі, не можуть бути обєктом приватизації, купівлі-продажу, застави або інших угод, повязаних з передачею права власності, і надаються лише у тимчасове користування.

Безпідставні є твердження апелянта стосовного того, що експонати, які зберігаються в Музеї історії університету, не належать до державного музейного фонду України. В якості доводу апелянт посилається на ч.2п.11 постанови КМУ від 20.07.2000р. №1147 «Про затвердження Положення про Музейний фонд України», згідно з якою Перелік музеїв, у яких зберігаються музейні предмети і музейні колекції, що є державною власністю і належать до державної частини Музейного фонду України, затверджуються Кабінетом Міністрів України. У зв/язку з тим, що музею університету в цьому переліку немає, ОСОБА_1 вважає, що експонати, що знаходяться в цьому музеї, не мають статусу державної власності. Але, посилання на цей нормативний акт є помилковим, оскільки на момент звернення позивача з позовом до суду дане Положення діяло в редакції від 03.11.2010р., де така норма відсутня.

Також на підтвердження своєї думки про те, що спірні документи не належать до державної власності, позивач посилається на невиконання університетом процедури приймання предметів на зберігання в музей університету, встановлений «Інструкцією з музейного обліку, зберігання та використання памяток державної частини музейного фонду України», затвердженим постановою КМУ від 20.07.2000р. (в редакції від 03.11.2007р.). Однак, вказані нормативні акти в частині, що визначає порядок приймання музеями предметів на зберігання, не можуть бути застосовані до правовідносин, що мали місце до введення їх в дію, оскільки музеєм приймання здійснювалося в 1992році.

Як пояснили представники відповідача у судовому засіданні апеляційного суду, музеєм історії університету здійснено державний музейний облік шляхом включення кожного музейного предмета і колекції до державної частини Музейного фонду. Облік здійснено у дві стадії: 1) первинна реєстрація (запис у книзі обліку надходження) та 2) наукова інвентаризація (запис у картку наукового опису)

З огляду на викладене, судом першої інстанції правомірно зроблено висновок про те, що предмети і документи, що знаходяться в ЦНБ та музеї історії ОСОБА_2 Національного університету ім. В.Н. Каразіна не підлягають вилученню і передачі позивачу.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суттєвими не являються і не дають колегії суддів підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.1), 308, 313, 314ч.1п.1), 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -