АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/1690/1518/2012
Головуючий по 1-й інстанції Любицький
Суддя-доповідач: Карпушин Г. Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2012 року
м.Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Карпушина Г.Л.

Суддів: Корнієнка В.І., Абрамова П.С.,

при секретарі: Цюрі Я.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Семенівського районного
суду Полтавської області від 22 лютого
2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача
апеляційного суду ,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про
стягнення грошових коштів.

Рішенням Семенівського районного суду
Полтавської області від 22 лютого 2012
року позовні вимоги задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженки с. Очеретувате Семенівського
району Полтавської області на користь
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки с.
Оболонь Семенівського району
Полтавської області кошти в розмірі
11980,05 грн. сплачених в рахунок придбання
будинку та процентів за користування
грошима, а також кошти в розмірі 188,20
грн. судових витрат.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Не погодившись з вказаним рішенням
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.
Вважає дане рішення таким, що базується
на невідповідності висновків суду
обставинам справи, та неправильному
застосуванні норм матеріального права.
Прохає скасувати рішення районного
суду та ухвалити нове, яким в
задоволені позовних вимог відмовити в
повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши
доповідача, перевіривши матеріали
справи та мотиви апеляційної скарги,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду скасуванню.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу позовних вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Як вбачається із матеріалів
справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 20.11.2007 року
досягли попередні домовленості щодо
купівлі продажу житлового будинку з
господарськими будівлями в с.
Очеретувате Семенівського району
Полтавської області, належного
останній. На підтвердження вказаних
домовленостей, позивачка передала
доньці ОСОБА_4 ОСОБА_2 кошти в сумі 8000
грн. в рахунок оплати вартості
нерухомого майна, а відповідач
передала ОСОБА_3 написану власноручно
розписку, якою підтверджувався факт
отримання нею коштів в сумі 8000 грн. за
належний її матері житловий будинок з
господарськими будівлями. В подальшому
сторони, так і не досягли згоди щодо
купівлі-продажу зазначеного будинку.
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 померла. Кошти
отримані відповідачкою, позивачці
поверненні не були, виходячи з того, що
отримані кошти є завдатком, який не
підлягає поверненню, оскільки він нею
врахований, як оплата позивачкою за її
проживання в будинку на протязі
чотирьох років.

При винесені рішення, місцевий
суд, надавши належну оцінку обставинам
справи та наданим сторонами доказам,
правильно виходив з того, що оскільки
відповідачкою кошти в сумі 8000 грн.
отриманні без достатньої правової
підстави, остання зобов'язана
повернути позивачці зазначені кошти
відповідно до положень ст. 1212 ЦК
України.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком, виходячи з наступного.

Статтями 546-548 ЦК України,
передбачено, що виконання зобов'язання
може забезпечуватися, в тому числі
завдатком. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання вчиняється у
письмовій формі. Виконання
зобов'язання (основного зобов'язання)
забезпечується, якщо це встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 570 ЦК України
завдатком є грошова сума, або рухоме
майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Статтею 1212 ЦК України
передбачено, що особа, яка набула майно
або зберегла його у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Вирішуючи спір по суті, судом
першої інстанції, правильно зазначено,
що оскільки між сторонами договір
купівлі-продажу житлового будинку не
укладався, а надана суду розписка,
підтверджує лише факт передачі коштів,
отримані відповідачем кошти не можуть
вважатися завдатком, а є лише авансом.

Таким чином, внесення завдатку як
способу забезпечення виконання
зобов'язання може мати місце лише у
випадку наявності зобов'язання, тобто
укладеного між сторонами договору,
яким визначено предмет та істотні
умови.

Оскільки, виходячи із встановлених
обставин, правова природа отриманих
відповідачем коштів визначена законом,
то те, що відповідачкою ці кошти
вказані завдатком правового значення
не має і не може тягти за собою
наслідків, передбачених ст. 571 ЦК
України. Що ж стосується ст. 570 ЦК
України, то, як зазначено, нею визначена
лише правова природа переданих
позивачем і отриманих відповідачем
грошей.

Оскільки договір купівлі-продажу, в
якості платежів по якому передавався
аванс, укладеним не був, відповідачка
отримала вказані кошти не маючи на те
відповідних повноважень, то передані
ОСОБА_3 кошти, ОСОБА_2 збережені без
достатньої правової підстави, а тому
підлягали поверненню позивачці.

Виходячи з наведеного, обставин, якими
обґрунтовувались вимоги, права і
обов'язки сторін у спірних
правовідносинах мають визначатись
відповідно до глави 83 розділу ІІІ книги
п'ятої ЦПК України, і такі норми були
застосовані судом першої інстанції
правильно. Тому неможливо погодитись з
доводами апелянта, щодо
неправомірності зазначених висновків
суду.

Разом з тим, колегія суддів, не
погоджується з висновком місцевого
суду, про наявність підстав для
стягнення із відповідачки процентів
відповідно до ч.2 ст. 1214 ЦК України,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у
разі безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (стаття
536 цього Кодексу).

Частиною 2 статті 536 ЦК України
встановлено, що розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

За обставин, на які посилається
позивач, договором, законом або іншим
актом цивільного законодавства розмір
процентів за користування грошима не
передбачено. Стягнення процентів
судом першої інстанції на підставі
ст.ст.1048, 1061 ЦК України є помилковим,
оскільки вони регулює правовідносини,
які виникають між сторонами договорів
позики та банківського вкладу. Такі
договори між сторонами по справі не
укладалися.

Враховуючи наведене у суду першої
інстанції не було правових підстав
задовольняти позов в частині стягнення
процентів за користування збереженими
без достатньої правової підстави
коштами. Тому рішення суду першої
інстанції в цій частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні вимог про
стягнення процентів за користування
збереженими без достатньої правової
підстави коштами.

Доводи апелянта, що нею спірні
кошти отримувалися лише для передачі
матері, яка була власницею житлового
будинку з господарськими будівлями, на
думку колегії, не заслуговують на
увагу, оскільки вони спростовуються
зібраними матеріалами справи, які
вказують на те, що саме остання не маючи
відповідних повноважень від власника
майна отримала кошти в сумі 8000 грн. Це
при тому, що в матеріалах справи,
документальні підтвердження передачі
відповідачкою зазначених коштів
власнику майна, відсутні.

Враховуючи викладені обставини,
колегія суддів приходить до висновку
про наявність підстав для часткового
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2
та скасування рішення Семенівського
районного суду Полтавської області від
22 лютого 2012 року в частині стягнення
процентів за користування збереженими
без достатньої правової підстави
коштами.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
-задовольнити частково.

Рішення Семенівського районного суду
Полтавської області від 22 лютого 2012
року в частині стягнення процентів за
користування збереженими без
достатньої правової підстави коштами
-скасувати.

Постановити нове рішення, яким в
задоволені позовних вимог щодо
стягнення процентів за користування
збереженими без достатньої правової
підстави коштами -відмовити, зменшивши
загальну суму, яка підлягає стягненню
до 8000 грн.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя : (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно:

Суддя Хорольського районного суду
Г.Л. Карпушин