Рівненський міський суд Рівненської області
Справа № 2-6981/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2012 року Рівненський міський суд

в особі судді Кучиної Н.Г.

при секретарі Цимбалюк А.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівному цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частку автомобіля

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд надійшов позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частку автомобіля Honda Accord, кузов №SHHCE7560WU028234.

В судовому засіданні, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що 22 липня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який 29 березня 2010 року за рішенням Рівненського міського суду було розірвано.

Зазначила, що за час спільного проживання позивач та відповідачка мали спільний бюджет, вели спільне господарство, разом вирішували всі побутові питання, мали взаємні права та обовязки.

А відтак, 11 вересня 2007 року ними в інтересах сімї було придбано та зареєстровано автомобіль Honda Prelude, який 14 вересня 2007 року, який був перереєстрований у звязку із заміною кузова та двигуна і встановленням кузова автомобіля Honda Accord, кузов №SHHCE7560WU028234.

Вказаний автомобіль Honda Accord, 1998 року випуску, кузов №SHHCE7560WU028234 в органах ВДАІ УМВС України в Рівненській області було зареєстровано на імя відповідачки - ОСОБА_4.

Додаткоково пояснила, що після розлучення, а саме після 29.03.2010 року відповідачка не визнає його право власності на даний автомобіль, забрала документи, ключі чим порушує законні права позивача як співвласника даного автомобіля.

Зазначила, що даний автомобіль придбаний в шлюбі та є спільною сумісною власністю як позивача так і відповідачки.

У відповідності до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Представник наголосила на тій обставині, що взаємної згоди, щодо розподілу даного автомобіля між ними не досягнуто, а тому просить суд визнати за позивачем право власності на ? частку автомобіля Honda Accord, 1998 року випуску, кузов №SHHCE7560WU028234.

Відповідачка подала до суду заперечення на позовну заяву.

Представник відповідача ОСОБА_2, в судовому засіданні позов визнав частково, не заперечив, що вказаний автомобіль було придбано сторонами під час шлюбу і, що він є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому зазначив, що у відповідності до рішення Рівненського міського суду від 29 березня 2010 року про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини і дружини, з позивача на користь відповідачки на утримання дочки ОСОБА_5 стягуються аліменти в розмірі 300 гривень щомісячно, а станом на сьогоднішній день цієї суми на утримання малолітньої дочки недостатньо.

А відтак, просить суд врахувати дану обставину та винести рішення яким позовні вимоги задоволити частково. Визнати за позивачем право власності на 1/3 частку даного автомобіля, за відповідачкою залишити право власності на 2/3 частки з врахуванням п.3 ст.70 СК України, оскільки на його думку, розмір аліментів на утримання дитини, який сплачує позивач є недостатній.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_3 про визання права власності на ? частку автомобіля є обгрунтованими, доведеними та підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 22 липня 2005 року по 29 березня 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, дана обставина сторонами визнана та доказуванню не підлягає.

Крім того, судом встановлено, що 11 вересня 2007 року позивачем та відповідачкою за час перебування у шлюбі в інтересах сімї було придбано автомобіль Honda Prelude, який 14 вересня 2007 року був перереєстрований у звязку із заміною кузова та двигуна і встановленням кузова автомобіля Honda Accord, кузов №SHHCE7560WU028234, що не заперечується відповідачем. Вказаний автомобіль було зареєстровано в органах МРЕВ на імя відповідачки.

За таких підстав, вказаний автомобіль у відповідності до п.1 ст.61 СК України є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

п.1 статті 70 СК України, визначено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

п.1 статті 71 CК України визначено, що майно яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до частини 4 статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

П.23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Посилання представника відповідачки на той факт, що розмір аліментів на утримання дитини є недостатнім, а відтак, суд у відповідності до п.3 ст.70 СК України повинен збільшити розмір частки майна відповідачки до 2/3 не заслуговує на увагу.

Зокрема, жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про скрутне матеріальне становище відповідачки, так само як про існування заборгованості по виплаті аліментів, ні самою відповідачкою, ні її представником до суду не подано.

Окрім того, у відповідності до ст.192 СК України передбачені підстави при яких рішенням суду розмір аліментів може бути змінений (збільшений) за позовом одержувача аліментів у разі зміни матеріального стану платника аліментів.

Але, як вбачається із матеріалів справи та пояснень представника відповідачки таких звернень ні до позивача, ні до суду з боку відповідачки не було.

В запереченнях до позовної заяви, які були подані до суду відповідачка вказувала, що спірний автомобіль за власні кошти придбав її батько ОСОБА_6, а пізніше подарував їй даний транспортний засіб

Судом встановлено, що договір дарування відсутній. Натомість на підтвердження існування такого договору дарування відповідачка просила викликати та допитати свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОСОБА_8

В судовому засіданні представник позивача заперечила проти виклику свідків та зауважила, що у відповідності до п.2 ст.59 ЦПК визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

А відтак, укладання чи існування договору дарування не може підтверджуватися показами свідків, оскільки для цього виду правочину передбачена виключно письмова форма.

Представник відповідача не заперечував даного факту, що свідчить про часткове визнання позовної вимоги.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 392 ЦК України встановлює, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Стаття 15 ЦПК України встановлює право кожної особи на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства, в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.60,61,63,68,69,70,71 СК України, ст.ст.368, 317,392 ЦК України, п.п.23,25 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, ст.ст.10,11,57-60,88,212,213-215,218,223,294 ЦПК України,-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частку автомобіля Honda Accord, кузов №SHHCE7560WU028234 задоволити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частку автомобіля Honda Accord, кузов №SHHCE7560WU028234.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя Рівненського міського суду Н.Г.Кучина