Справа №22-ц-5302/11Головуючий у І інстанціїДмитренко А.М.
Категорія47Доповідач у 2 інстанції Суханова
УХВАЛА

Іменем України

28 листопада 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Суханової Є.М.,

Суддів: Коцюрби О.П., Сліпченка О.І.,

при секретарі : Клименко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області про визначення місця проживання малолітньої дитини ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач 09.09.2010 року звернулася до Обухівського районного суду Київської області з вказаним позовом мотивуючи тим, що з 13.11.2009 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, сімейне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, несумісність характерів, втрати поваги один до одного, через побиття її відповідачем, подружніх стосунків вони не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, відповідач сім'ю не утримує, а тому вона просила суд і стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки в розмірі % частини всіх видів його заробітку до досягнення дитиною повноліття, стягнути також з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку до досягнення дитиною трирічного віку.

Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини посилаючись на те, що шлюбні стосунки між ними припинені, до розпаду їхньої сім'ї вони проживали разом з донькою в АДРЕСА_3 в будинку його діда, потім позивачка забрала дитину і переїхала проживати до свого дядька в м.Обухів, пізніше, як було встановлено працівниками міліції після звернення відповідача,- с.Озерна Білоцерківського району до її матері, але будинок, де проживає мати позивачки, знаходиться в аварійному стані, там взагалі відсутні умови для перебування малолітньої дитини, відповідач не має змоги зустрічатися з своєю донькою, а тому він просив суд визначити місце проживання дитини за адресою: с.Нещерів, вул..Пархоменка,1 Обухівського району Київської області.

Відповідно до ухвали Обухівського районного суду Київської області від 13.01.2011 року дану справу було передано за підсудністю на розгляд до Білоцерківського міськрайониого суду Київської області, оскільки, як вказано в ухвалі суду, ОСОБА_3 зареєстрована разом з малолітньою донькою ОСОБА_4 в АДРЕСА_2

Під час розгляду справи в Білоцерківському міськрайонному суді позивач ОСОБА_3, її представник зменшили позовні вимоги і просили суд стягнути з відповідача аліменти тільки на утримання його малолітньої доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, зустрічний позов не визнали.

Відповідач ОСОБА_2, його представник позов не визнали, зустрічний позов про визначення місця проживання дитини повністю підтримали і надали уточнення до цього позову, де просили суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком в АДРЕСА_3

Представник Служби у справах дітей Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, як 3-ї особи до суду не з'явився, але суду надано листа щодо розгляду справи без участі представника 3-ї особи в зв'язку з тим, що позивачка ОСОБА_3 разом з донькою проживає в м.Обухові.

Представник Служби у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області до суду також не з'явився, про час розгляду справи повідомлялися належним чином, на запит суду надали відповідні документи.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2011 року позов було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, уродженця м.Ключі Росія, працюючого, зареєстрованого і проживаюч по АДРЕСА_4 аліменти на користь ОСОБА_3, яка зареєстрована в АДРЕСА_2 в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 9 вересня 2010 року до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовити.

Не погодившись з висновками наведеними в рішенні суду, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та відмовити у задоволені позову позивачки.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

Як встановлено по справі, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.11.2009 року, від якого мають доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, шлюб між сторонами розірвано відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 29.12.2010 року по справі за позовом ОСОБА_3, рішення суду набрало законної сили, що стверджується копіями свідоцтв про одруження та про народження дитини, копією вказаного рішення суду /т.1 а.с. 4-5, 209/.

)"..' і <;

Також було встановлено, що сторони по справі після одруження проживали в АДРЕСА_3 в будинку, який належить діду відповідача, після народження доньки ОСОБА_4 вони продовжували разом з нею проживати за вказаною адресою до липня 2010 року, а 19.07.2010 року після суперечки між подружжям ОСОБА_3 забрав її дядько в м.Обухів, дитину їй в той день не віддали і малолітня ОСОБА_4 залишалася з батьком та бабусею в с.Нещерів , 02.08.2010 року позивачка забрала дитину, яка захворіла, і по 10.08.2001 року перебувала з нею на стаціонарному лікуванні у педіатричному відділенні Обухівської ЦРЛ, де дитині встановлено діагноз: гострий лівосторонній отит; після виписки з лікарні з серпня 2010 року позивачка разом з донькою проживала в АДРЕСА_2 в будинку її матері.

Всі наведені обставини стверджуються поясненнями сторін, копією постанови про відмову в порушенні кримінальної справи дільничого інспектора міліції Обухівського РВ ГУ МВС України в Київській області від 22.07.2010 року /т.1, а.с. 116-117/, копією довідки Обухівської ЦРЛ від 12.08.2010 року № 642 /т.1, а.с.120/, довідкою виконавчого комітету Озернянської сільської ради Білоцерківського району від 22.09.2010 року № 1756 /т.1, а.с.37/.

В обґрунтування своїх вимог про стягнення аліментів позивачка посилалася на те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини взагалі не надає, вона перервала відпустку по догляду за дитиною і змушена була вийти на роботу, оскільки джерел прибутків вона не має.

Відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом про визначення місця проживання їхньої малолітньої доньки ОСОБА_4 разом з ним, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що будинок в с.Озерна знаходиться в занедбаному стані, для проживання там малолітньої дитини умови взагалі відсутні, тоді як в будинку в с.Нещерів, де він проживає, створено всі умови для перебування малолітньої дитини, він та члени його сім'ї зможуть забезпечити дитині належний догляд.

Намагаючись спростувати висновки суду апелянт посилається на те, що позивачка не займається вихованням дитини, не має змоги надати їй належне місце проживання, що підтверджується фотографіями по справі, відповідач-апелянт, натомість, має житло та має бажання виховувати дитину.

Разом з тим, жодних доказів, які б підтверджувади зазначені обставини апеляційної скарги, апеляційні й інстанції, не надав. Надані фотографії не можуть бути належними доказами по справі, а тому колегія суддів їх не приймає до відома.

Крім зазначеного, колегія суддів приймає до уваги, що апелянт під час розгляду по справі апеляційної інстанції, пояснив, що майже більш року, свою доньку не бачив, гроші на її утримання не надавав протягом пів року, послався на те, що він підозрює, що його гроші, позивачка буде витрачати на себе, а не на дитину. Разом з тим, згідно з діючим законодавством, батьки несуть спільні витрати щодо виховування дитини, таким чином, апелянт добровільно своїх обов"язків по утриманню дитини не виконував та чекав на стягнення з нього аліментів тільки на підставі рішення суду.

Свої права щодо виховання дитини, апелянт не виконував, так як за захистом своїх прав батька та визначення місця проживання дитини протягом тривалого часу не звертався, з зустрічним позовом про визначення місце проживання дитини, звернувся тільки після звернення до суду позивачки з позовом про стягнення з нього аліментів. Крім того, апелянт пояснив в судовому засіданні, що взагалі дитиною займається батьки його та колишньої дружини, а тому колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову у зв"язку з його безпідставністю та недоведеністю.

Також відсутні підстави для скасування рішення суду, які передбачені вимогами ст. 309 ЦПК України. Рішення суду обґрунтовано, постановлено на підставі наданих доказів, з урахуванням вимогам діючого законодавства, а саме:

При вирішенні спору суд першої інстанції виходив з наступного.

За ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно зі ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Колегія суддів приймає до уваги, що відповідно до п.6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації, тобто, перевага надається матері.

Отже, при зверненні до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним, позивач-апелянт має аргументувати свою вимогу про передання дитини на проживання разом з ним: грубим поводженням з дитиною другим із батьків, відсутністю нагляду за дитиною тощо.

Однією з основних підстав для передання дитини на проживання разом з ним, на яку посилається відповідач ОСОБА_2, є відсутність у позивачки свого власного житла, а будинок в с.Озерна, який належить матері позивачки, не придатний для перебування там малолітньої дитини, тоді як він має власне житло, де може проживати з дитиною, крім того, в будинку по вул..Пархоменка.1 в с.Нещерів, де він фактично проживає і зареєстрований, створено всі необхідні умови для проживання його малолітньої доньки.

Як встановлено в суді першої інстанції, ОСОБА_3 з

серпня 2010 року разом з малолітньою донькою ОСОБА_4 проживала в АДРЕСА_2 в будинку її матері ОСОБА_5

За зверненням 22.09.2010 року відповідача ОСОБА_2 до служби у справах дітей Білоцерківської райдержадміністрації, комісією у складі начальника служби, спеціаліста служби, дільничого інспектора БЦ РВВС було проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_3 з донькою в с.Озерна.

Як вбачається з акту обстеження від 22.09.2010 року /т.1, а.с.32/, будинок по АДРЕСА_2 має 31,6 кв.м житлової площі, санітарний стан незадовільний, в кімнатах брудно, речі розкидані, стіни нефарбовані, в будинку пічне опалення, газ відсутній, дитяче харчування готувалося в брудній кастрюді, комісією було рекомендовано протягом 10 днів здійснити косметичний ремонт будинку, покращити умови проживання дитини.

Саме на цей акт та на фото, які було надано суду, відповідач посилався для обгрунтування своїх вимог щодо передання дитини для проживання з батьком.

Відповідно до довідки служби у справах дітей Білоцерківської райдержадміністрації від 09.10.2010 року /т.1/ а.с.41/, 18.10.2010 року комісія повторно виїздила в АДРЕСА_2, але провести обстеження житлово-побутових умов позивачки з донькою не виявилось не можлтвим, оскільки будинок був зачинений, а зі слів сусідів, малолітню ОСОБА_4 протягом деякого час вони не бачили за даною адресою.

Як слідує з акту обстеження матеріально-побутових умов від 03.12.2010 року /т. а.с.78/, комісія у склад(сільського голови с.Озерна. помічника дільничого інспектора, спеціаліста служби у справах дітей не змогла зайти до будинку, оскільки членів комісії туди не впустила власниця - мати позивачки, яка повідомила, що ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_4 знаходиться в м.Обухові.

Отже повторно обстеження санітарного стану будинку по АДРЕСА_2 проведено не було і жодних достовірних даних про те, в якому стані приміщення будинку на даний час суду першої інстанції надано не було.

На запит суду службою у справах дітей Білоцерківської райдержадміністрації надіслано листа від 31.03.2011 року про те, що ОСОБА_3 разом з донькою в с.Озерна не проживає, а тому висновок по даній справі служба надати не може, оскільки відповідні висновки після з'ясування всіх обставин складає служба у справах дітей за місцем проживання дитини .

Як вбачається з довідки виконавчого комітету Озернянської сільської ради від 0$. 3.2011 року№ 1059, ОСОБА_3 разом з малолітньою донькою ОСОБА_4 зареєстровані в АДРЕСА_2, але в даний час за цією адресою не проживають.

Отже, наданими доказами, на які вказано вище, стверджується той факт, що станом на березень 2011 року позивачка з донькою в с.Озерна не проживала.

Також було встановлено, що фактично позивачка з донькою ОСОБА_4 проживає в АДРЕСА_5

Ці обставини підтверджуються довідкою КП "Житлово-комунальна контора № 1"від 01. 2.2010 року , згідно якої ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_4 проживає АДРЕСА_1; актом обстеження матеріально-побутових умов від 14.12.2010 року, який складено депутатом мажоритарного округу м.Обухів в присутності мешканців даного будинку, і з якого слідує, що вказана квартира загальною площею 68,65 кв.м, складається з 3-х кімнат, має всі комунальні зручності, меблі, в кімнатах знаходяться дитячі речі,

іграшки, в квартирі чисто та охайно, санітарний стан добрий.

З матеріалів справи вбачається, що дана квартира належить на праві власності ОСОБА_6 - дядькові позивачки та членам його сім'ї: дружині і 2-м дітям, що стверджується коп ією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.01.2007 року.

Але, як встановлено судом першої інстанції, сім'я ОСОБА_6 у вказаній квартирі не проживає, вони мають на праві власності приватний будинок по АДРЕСА_6, де постійно проживають.

Наведене стверджується копією договору дарування будинку від 12.12.2008 року, показами свідка ОСОБА_6 в суді.

На запит суду під час розгляду даної справи службою у справах дітей Обухівської райдержадміністрації було проведено обстеження умов проживання ОСОБА_3, про що складено відповідний акт від 07.05.2011 року, згідно якого ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_4 проживають в АДРЕСА_1 умови проживання добрі, відповідають санітарним нормам, створено належні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку дитини, дитина здорова, мати та баба дитини можуть доглядати за дитиною, займатися її вихованням.

До акту додано письмові пояснення ОСОБА_6, де він вказує на те, що з жовтня 2010 року надав в безоплатне користування на невизначений термін своїй племінниці ОСОБА_3 з донькою ОСОБА_4 вказану вище квартиру.

Виконавчим Комітетом Обухівської міської ради на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 29.04.2011 року розглядалося звернення суду по питанню визначення місця проживання дитини, в ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_3 дійсно проживає разом з донькою ОСОБА_4 АДРЕСА_1, умови проживання матері та дитини досить задовільні, дитина забезпечена всім необхідним, ознак безпеки здоров'ю дитини не виявлено, а тому виконавчий комітет, як орган опіки та піклування не бачить перешкод для спільного проживання матері з дитиною, що вбачається з надісланого до суду повідомлення виконавчого комітету від 27.05.2011 року за № 1036.

Про те, що позивачка з донькою ОСОБА_4 проживають за вказаною вище адресою свідчить і той факт, що з червня місяця 2011 року дитина перебуває на обліку в Обухівській центральній районній лікарні, при постановці на облік-здорова, що вбачається з довідки Обухівської ЦРЛ від 20.06.2011 року.

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований і проживає по АДРЕСА_3, будинок має загальну площу 86,5 кв.м, житлову-52,3 кв.м, складається з 3-х житлових кімнат, до будинку підведено газ, санітарний стан-добрий, в будинку також зареєстровані і проживають дід та баба відповідача, його мати ОСОБА_7, тітка відповідача ОСОБА_8, що слідує з акту обстеження житлово-побутових умов від 05.10.2010 року.

На ім'я ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді було подаровано ј частину будинку по АДРЕСА_7 що підтверджується копією договору дарування від 14.06.2011 року.

Але суд першої інстанції вважав, що тільки ті обставини, що ОСОБА_2 має власне житло, не можуть бути підставою для того, щоб визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 з батьком.

Так, встановлено, що позивачка з донькою проживають в м.Обухові в квартирі зі всіма комунальними зручностями, позивачка на даний час працює в ТОВ "Алеанав м.Обухові, одержує заробітну плату в середньому більше 2000 грн., за місцем роботи характеризується позитивно, що вбачається з довідки про її доходи та характеристики з місця роботи.

На обліку у психіатра чи нарколога позивачка не перебуває, що стверджується довідками в матеріалах справи, доказів того, що позивачка зловживає спиртними напоями, суду також не було надано.

Не було надано суду і доказів того, що позивачка не забезпечує або не може забезпечити належного догляду за дитиною.

Так, дитина оглядалася медичними працівниками, і жодного разу не було зафіксовано того, що дитина тяжко хвора, не доглянута, що її розвиток не відповідає віку дитини або інші факти, які б свідчили про небезпеку для здоров'я дитини.

Крім того, виходячи саме з інтересів дитини, судом враховуються ті обставини, що відповідач, як батько дитини, не бачив свою доньку з листопада 2010 року, мати відповідача, яка має намір оформити відпустку по догляду за дитиною за місцем своєї роботи для того, щоб доглядати, ОСОБА_4, не бачила свою внучку з серпня 2010 року, дитині на даний час всього 1 рік 6 місяців, і те, що дитину необхідно буде забрати із звичного для неї середовища і оточення, та передати в інше оточення, може негативно вплинути на психічний стан дитини.

Крім того, дитина в такому віці, не повинна залишатися без материнського догляду та піклування, а відповідач не зможе самостійно без допомоги забезпечити і належний догляд за дитиною.

Сам відповідач, його мати, тітка постійно працюють в м.Обухові, в суді свідки з боку відповідача його рідня негативно характеризують позивачку, вказують на те, що вона не зможе забезпечити дитині належний догляд, але їхні покази не підтверджуються жодними безспірними доказами, дослідженими в судовому засіданні, крім того, вони не підтверджують того, що позивачка, як мати дитини, не забезпечує на даний час належного догляду за дитиною.

Судом першої інстанції враховано також ті обставини, що мати позивачки не працює, допомагає дочці доглядати за ОСОБА_4 в той час, коли позивачка на роботі, працює позивачка по змінах.

З відповіді прокуратури Білоцерківського району від 18.04.2011 року на заяву позивачки вбачається, що ні позивачка, ні її донька ОСОБА_4, не перебувають у службі у справах дітей Білоцерківської райдержадміністрації на жодному обліку.

А відповідно до Закону України "Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей"/в редакції від 07.02.2007 року/ завданнями служби є ведення обліку дітей, які опинились у складних життєвих обставинах, дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, усиновлених, влаштованих до прийомних сімей, дитячих будинків сімейного типу та соціально-реабілітаційних центрів (дитячих містечок).

Отже, проаналізувавши всі надані докази, суд прийшов до висновку, що жодних істотних обставин, які б були підставою на даний час для того, щоб передати дитину для проживання з батьком, судом не було встановлено і достатніх доказів з цього приводу суду не було надано, а тому з врахуванням віку дитини суд вважає за необхідне в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Суд першої інстанції також виходив з того, що відповідач має право, як батько спілкуватися з дитиною і приймати участь у-її вихованні, а за наявності перешкод в цьому з боку позивачки, він може звернутися за вирішенням цього питання до органу опіки та піклування за місцем проживання матері з дитиною.

Щодо вимог позивачки про стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки, то суд враховув наступне.

За ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що відповідач є працездатним за віком та станом здоров'я, аліментів на користь інших осіб не сплачує, має постійне місце роботи та постійне джерело прибутків.

Сам відповідач не заперечував в суді того, що коштів на утримання доньки він позивачці не надавав, в суді він пояснив, що намагався передати для доньки іграшки, продукти, одяг, але позивачка цього не взяла, до того ж, він боявся, що надані ним кошти не будуть використані для потреб дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, в одному тільки акті в грудні місяці 2010 року вказано на той факт, що мати позивачки відмовилася взяти привезені відповідачем гостинці, але з самою позивачкою відповідач тоді не спілкувався, жодних інших доказів з цього приводу суду не надано.

Необгрунтованими суд вважав твердження відповідача, його представника стосовно того, що відповідач не знав про місце перебування позивачки з донькою, змушений був звертатися до правоохоронних органів.

Так, в матеріалах справи є тільки одна заява відповідача до Білоцерківського райвідділу міліції про розшук позивачки та про встановлення факту викрадення нею дитини, датована 28.09.2010 року, тоді як 22.09.2010 року з працівниками служби у справах дітей відповідач був за місцем проживання позивачки з донькою в с.Озерна, про що було складено відповідний акт.

Отже, відповідач знав, де проживає позивачка з донькою, відповідачу також відома і адреса місця знаходження квартири дядька позивачки в м.Обухові.

Щодо посилання на те, що надані ним кошти позивачкою не будуть витрачатися на потреби дитини, то про це можна говорити тільки тоді, коли відповідні кошти будуть сплачуватися.

А відповідно до ст.186 СК України цільове витрачання аліментів перевіряє орган опіки та піклування за заявою платника аліментів або з власної ініціативи.

Отже, з врахуванням всього наведеного, суд вважав за можливе позов задовольнити та визначити розмір аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_4 в частці від заробітку /доходу/ відповідача згідно з положеннями ст.183 СК України, а саме: в розмірі 1/4 частини його заробітку /доходу/, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку

Як роз'яснено в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК.

В апеляційній сказі, апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а саме не досліджено норми чинного законодавства.

Також, в апеляційній скарзі, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не об"єктивно та не всебічно досліджено обставини справи .

З таким висновком апелянта, колегія суддів погодитись не може так, як вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано та об"єктивно досліджені всі докази та обставини справи.

Колегія суддів також вважає, що апелянт не зміг спростувати висновки суду, нових доказів доведеності позову або апеляційної скарги не встановлено, а тому вона не підлягає задоволенню.

Крім цього, переглядаючи законність рішення суду першої інстанції та розглядаючи апеляційну скаргу на підставі вимог ст. 303 ЦПК України не встановлено підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для ухвалення нового рішення суду.

Приймаючи до уваги вищевикладене, так-як будь-яких порушень при прийнятті оскаржуваного рішення не встановлено, підстав для скасування цього рішення не виявлено.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначився щодо задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити .

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді