Справа №2-469/12 Головуючий у суді у 1 інстанції - Клімашевська
Номер провадження 22-ц/1890/1946/12 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

27 вересня 2012 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Лузан Л. В. , Гагіна М. В. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 вересня 2012 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Компослуги», відділення у справах громадянства, міграції і реєстрації фізичних осіб Зарічного РВ СМУ УМВС України в Сумській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 04 вересня 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, які підтримали скаргу з мотивів, в ній викладених, відповідача, який вважає рішення суду вірним, представника третьої особи, яка вважає вірним рішення суду щодо відмови у позові до ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач у листопаді 2012 року звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що у вересні 1991 року її колишньому чоловікові ОСОБА_3 на склад сімї з трьох осіб, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх доньки ОСОБА_4 була надана квартира АДРЕСА_1 на підставі ордеру №2506 від 10 вересня 1991 року.

Спірна квартира знаходиться в житловому будинку для малосімейних (гуртожиток) і належить ВАТ «Сумбуд». Квартира є однокімнатною, житловою площею 20,2 кв.м, загальною площею 36,6 кв.м.

21 березня 2001 року шлюб між нею та ОСОБА_3 був розірваний.

07 вересня 2005 року Зарічним районним судом м. Суми постановлено рішення, яким відмовлено їй в задоволенні позову про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до неї про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, встановлення порядку користування житловим приміщенням, виселення за неможливістю проживання.

Після винесення рішення ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі. ОСОБА_4 також не мешкає у спірній квартирі з літа 2009 року, оскільки працює в м. Києві, до квартири навідується дуже рідно. Відповідачі не сплачують комунальні послуги.

Вбачаючи порушення своїх прав в тому, що вона змушена оплачувати квартиру самостійно, але не в повному обсязі, а відповідачі не виконують свої зобовязання згідно ч. 1 ст. 64 ЖК України, просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2, у звязку з не проживанням за місцем реєстрації понад шість місяців без поважних причин та зняти їх з реєстраційного обліку..

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду переконливих доказів не проживання відповідачів у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин.

Цей висновок узгоджується з обставинами справи, вірно встановленими судом, та відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що у вересні 1991 року ОСОБА_3 на склад сімї з трьох осіб: він, дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_4 отримав квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується копією ордеру №2506 від 10 вересня 1991 року. Квартира є однокімнатною, житловою площею 20,2 кв.м, відноситься до житлового будинку для малосімейних (гуртожиток) та належить ВАТ «Сумбуд», не приватизована.

21 березня 2001 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням Зарічного районного суду м. суми від 8 грудня 2004 року поділене спільне майно подружжя.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 вересня 2005 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, встановлення порядку користування житловим приміщенням, виселення за неможливістю проживання, відмовлено за необґрунтованістю.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27 грудня 2005 року визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі ? частини її доходу щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Згідно довідки ТОВ «Компослуги» у спірній квартирі на даний час зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Відповідно до ч.3 ст. 47 Конституції України та ч.3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду; ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Ч. ч. 1, 2 ст. 71 ЖК України передбачають, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що за обставин та неприязних стосунків, що склались між сторонами, відповідачі з поважних причин не мають можливості постійно проживати проживають в спірній однокімнатній квартирі.

Позивачка не спростувала доводи відповідачів про те, що спільне проживання її з одного боку та колишнього чоловіка та дочки з іншого боку в однокімнатній квартирі супроводжувалось в звязку з неприязними відносинами, що склались між ними, конфліктами, що спричинило чергове звернення до органів внутрішніх справ в травні 2011 року.

Її посилання на те, що дочка працює в місті Києві, має там житло, яке винаймає, та не збирається повертатись до міста Суми, не спростовують висновків суду про те, що зайнятість ОСОБА_4 на роботі в місті Києві за нинішньої економічної ситуації, не є обставиною, яка дає підстави вважати, що ОСОБА_4 без поважних причин не проживає в місті Суми. Її відношення до спірної квартири як до основного місця свого проживання підтверджується і довідкою житлово-комунального органу (а.с.101).

Посилання в скарзі на те, що колишній чоловік, вдруге одружившись, має інше житло, доказами в справі не підтверджені. Доводи в скарзі про те, що, встановивши, що ОСОБА_3 проживає в спірній квартирі, суд тим самим встановив окремий режим проживання подружжя, є безпідставними.

Обгрунтовано суд послався в рішенні і на безпідставність позову з врахуванням положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Доводи позивачки про те, що її право порушене тим, що вона змушена оплачувати комунальні послуги і за відповідачів, не спростовують висновків суду, оскільки, по перше, з наданих матеріалів справи вбачається, що за спірною квартирою є загальний борг по сплаті комунальних послуг в сумі 7 737,45гр., а по-друге, позивачка, як вірно суд зазначив в рішенні, не позбавлена вирішити питання розподілу комунальних витрат з відповідачами іншим, передбаченим законом, шляхом.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 04 вересня 2012 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -