Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-2800/12 Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2012 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Осоцького І. І. ,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Бурима В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 09 квітня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? його частину,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на ? його частину.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 14.12.1991 р. вона з відповідачем уклала шлюб, який було зареєстровано у відділі РАГС Запорізького міськвиконкому, актовий запис № 2898. Шлюб було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2009 року, про що нею було отримано свідоцтво про розірвання шлюбу від 23.02.2010 р., видане Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 47.

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначала, що під час перебування у шлюбі сторони придбали 1/2 частину нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, б. 14а, право власності на яке було оформлене на ОСОБА_3 та нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, б. 14в, право власності на яке було оформлене на ОСОБА_3

Питання про поділ майна між сторонами мирним шляхом не вирішено.

В ході судового розгляду ОСОБА_4 уточнила свої позовні вимоги та просила суд визнати за нею право власності на: 1/4 частину нежитлового приміщення за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, б. 14-А, право власності на яке оформлене на ОСОБА_3; 1/2 частину нежитлового приміщення за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, б. 14-В, право власності на яке оформлене на ОСОБА_3; 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка була приватизована на ім'я відповідача під час перебування у шлюбі з позивачкою, та стягнути судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 09 квітня 2012 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину нежитлового приміщення за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, буд. 14-А.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, буд. 14-В.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у сумі - 1 820 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як розяснено у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року «...у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується».

Згідно з п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл спільної сумісної власності подружжя та визнаючи право власності ОСОБА_4 на 1/2 частину нерухомого майна, а саме: 1/2 частину будівлі за адресою: м.Запоріжжя, пр.Металургів, буд.14в та 1/4 частину будівлі за адресою: м.Запоріжжя, пр.Металургів, буд.14а, та посилаючись на положення ст.ст.60,71,368 СК України, суд першої інстанції вважав, по - перше, що зазначене майно придбане подружжям під час шлюбу, тому належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності в рівних частках, по-друге, право власності на зазначені обєкти нерухомості зареєстроване за ОСОБА_3.

Проте з таким висновком не погоджується колегія суддів.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2ст. 364 ЦК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України ), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сімю України ( діючої на час придбання спірного майна), майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною власністю.

За змістом ст.24 Кодексу про шлюб та сімю України, майно, яке належало кожному з подружжя до вступу в шлюб, а також отримане ним під час шлюбу, або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч.1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено поняття належності та допустимості доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 грудня 1991 року до 23 грудня 2009 року.

За договором продажу державних підприємств, установ, укладеним між Кооперативом «Камертон» та ОСОБА_3, 14 грудня 1991 року кооператив продав, а ОСОБА_3 придбав 1/2 частину нежитлового приміщення - майстерні по ремонту шкіряної галантереї за адресою: м.Запоріжжя, пр.Металургів, буд.14, сплативши 489 руб. 83 коп. (т.2, а.с. 23-24 ). за

Факт оплати ОСОБА_3 489 руб. 83 коп. саме 14 грудня 1991 року підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №102 ( т.2, а.с.22).

Право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину будівлі за адресою: м.Запоріжжя, пр.Металургів, буд.14 підтверджується свідоцтвом на право власності, серія СА №000616, виданим 17 вересня 2002 року Запорізькою міською радою та зареєстрованим в Орендному підприємстві Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації за реєстровим №16 (т.1, а.с.10).

Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації від 15 жовтня 2002 року №2754 обєкту нерухомості майстерні по ремонту шкіряної галантереї, розташованої на парній стороні пр.Металургів, 14, присвоєно поштову адресу пр. Металургів, 14а ( т.1, а.с.13).

Таким чином, обєкт нерухомості - майстерня по ремонту шкіряної галантереї, якій присвоєно поштову адресу пр. Металургів, 14а, згідно з договором купівлі-продажу була придбана ОСОБА_3 14.12.1991р., тобто в день укладення шлюбу між ОСОБА_3 і позивачкою.

В матеріалах справи відсутні та позивачем не надано будь-яких належних доказів на підтвердження доводів позовної заяви про те, що кошти, які за договором продажу були внесені ОСОБА_3 в рахунок оплати за вказаний обєкт нерухомості 14 грудня 1991року, були набуті подружжям під час шлюбу, зокрема, подаровані подружжю під час весілля.

При цьому, позивач в судовому засіданні не заперечувала той факт, що в день укладення шлюбу відповідач з моменту реєстрації шлюбу був постійно разом з нею та ніяких дій щодо укладання договору та сплати коштів не вчиняв.

Вказані обставини були підтверджені поясненнями свідків, допитаних у судовому засіданні, однак суд критично ставиться до них в частині пояснень про те, що ОСОБА_3 ніяких дій щодо укладання договору та сплати коштів не вчиняв, оскільки, виходячи зі змісту ст. 59 ЦПК України, та з урахуванням положень ч. 1 ст. 218 ЦК України та п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року №2, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Твердження представника позивача в судовому засіданні апеляційного суду про те, що кошти за договором відповідач вносив не 14.12.1991 року, а вже після укладення шлюбу, суперечать доводам позовної заяви про те, що саме в день весілля за спільні кошти подружжя придбало обєкт нерухомості, та спростовується квитанцією до прибуткового касового ордеру №102 від 14 грудня 1994 року (т.2, а.с. ).

Посилання суду першої інстанції на те, що договори купівлі-продажу між кооперативом «Камертон» та громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 нежитлового приміщення за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, 14, (по 1/2 частці) відсутні, спростовується також рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів від 25.01.1996 р. за № 25, в якому зазначено: «згідно з договором купівлі та продажу від 11 грудня 1991 року виробничим обєднанням «Облремпобуттехніка» було продане нежитлове приміщення по пр. Металургів, 14, в якому розташоване приміщення по ремонту шкіргалантереї і металовиробів кооперативу «Комертон», а договором купівлі та продажу від 14 грудня 1991 року кооперативом «Камертон» приміщення по пр. Металургів, 14 було продане громадянам ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ( т.1 а.с. 21).

Суд першої інстанції, вважаючи недоведеними заперечення відповідача про те, що 1/2 частина обєкту нерухомості за адресою: пр. Металургів, 14а була придбана ним за кошти, що належали йому особисто, а тому є його власністю, також зазначив, що спірне нежитлове приміщення, під час під час шлюбу було фактично знесене та фактично побудовано нове нежитлове приміщення.

За змістом ст. 25 Кодексу про шлюб та сімю України (діючої на час реєстрації права власності обєкту нерухомості за адресою: пр. Металургів, 14а), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Однак, по - перше, ОСОБА_4 не зверталась до суду з позовом з підстав, зазначених в ст.25 Кодексу про шлюб та сімю України (ст.62 Сімейного Кодексу України), а саме істотного збільшення цінності майна, яке було власністю другого подружжя.

По-друге, в матеріалах справи знаходиться зведений акт вартості будівель і споруд за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, 14-а, який містить вартість будівлі станом на 08.10.2002 р., проте, в матеріалах справи відсутні документи, які містять інформацію щодо вартості будівлі станом на 14.12.1991 р. (на час придбання 1/2 частини будівлі ОСОБА_3П.), тобто, належні докази, щодо істотного збільшення цінності даного обєкта.

З огляду на викладене, вимоги позову про визнання права власності на 1/4 частину вищезазначеного нежитлового приміщення колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать вимогам ст.ст.22,23 Кодексу про шлюб та сімю України. Рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову про визнання права власності ОСОБА_4 на ? частину нежитлового приміщення за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, 14а.

Задовольняючи позов про визнання права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину нежитлового приміщення за адресою: м.Запоріжжя, пр. Металургів, 14а, суд першої інстанції виходив з того, що вказане нерухоме майно сторони придбали під час перебування у шлюбі, оформивши право власності на ОСОБА_3, як фізичну особу.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що на підставі рішення Запорізької міської ради №44/178 від 20.04.2005 року приватному підприємцю ОСОБА_7 було передано в оренду на 10 років земельну ділянку загальною площею 0,0071 га за адресою: м.Запоріжжя, пр.Металургів, буд.14 для розташування будівлі по ремонту шкіряно - галантерейних виробів та виконання благоустрою прилеглої території ( т.1, а.с.59).

Як вбачається з матеріалів справи, замовником архітектурно-будівельної частини робочого проекту будівництва будівлі по ремонту шкіряно - галантерейних виробів по пр. Металургів,14 був приватний підприємець ОСОБА_3 ( т.1, а.с.66,60).

На зазначеній земельній ділянці за адресою: м.Запоріжжя, пр.Металургів, буд.14 у 2006 році було збудовано нежитлове приміщення - будівля по ремонту шкіряно-галантерейних виробів (т.1, а.с.66). Розпорядженням голови Ленінської районної адміністрації від 20.09.2006 року № 2386 будівлі по ремонту шкіряно-галантерейних виробів, розташованої на парному боці по пр. Металургів, присвоєна поштова адреса: пр.Металургів, буд.14в (т.1, а.с.20).

В пункті 1 Рішення Запорізької міської ради від 22.11.2006 року №424/15 зазначено: оформити право власності за ОСОБА_3 /ідентифікаційний код субєкта підприємницької діяльності в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обовязкових платежів / на будівлю по ремонту шкіряно - галантерейних виробів по пр.Металугрів,14в загальною площею за внутрішніми замірами 12,1 кв.м.( т.1, а.с.53).

В матеріалах справи відсутні докази прийняття будівлі по ремонту шкіряно - галантерейних виробів по пр.Металургів,14в до експлуатації.

З листа Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації від 10.07.12 року № 12531 вбачається, що право власності на обєкт нерухомого майна за адресою: пр.Металургів,14в у м.Запоріжжі не зареєстровано ( т.2, а.с.51).

Згідно з ч.1ст.181Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

В разі ненабуття права власності на новостворене майно права власності через відсутність його державної реєстрації відповідно до вимог закону, а також у разі незавершеного будівництвом житлового будинку, об 'єктом спільної сумісної власності подружжя є матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, що відповідає вимогам статті 331 ЦК України - така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 червня 2012р. у справі № 6-66ц11.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що будівля по ремонту шкіряно - галантерейних виробів по пр. Металугрів,14в придбана ОСОБА_7 як фізичною особою, а не як фізичною особою підприємцем, і належить йому на праві власності, є помилковими та таким, що не відповідають обставинам справи.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину нежитлового приміщення за адресою: м.Запоріжжя, пр. пр.Металургів,14в підлягає скасуванню, як таке, що суперечить вимогам ст.ст.52,57,61 СК України, ст.181,182,331 ЦК України, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки рішення ухвалено не на користь позивача, рішення суду в частині стягнення судових витрат також підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення судових витрат.

В інший частині рішення не оскаржувалось сторонами.

Керуючись ст. ст. 303, 307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2012 року в частині задоволення позову про розподіл спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності ОСОБА_4 на 1/4 частину нежитлового приміщення за адресою: м.Запоріжжя, пр.Металургів,б.14а та на 1/2 частину нежитлового приміщення за адресою: м.Запоріжжя, пр.Металургів,б.14в, стягнення судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині рішення про відмову в задоволенні вимог.

В інший частині рішення не оскаржувалось сторонами.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: