Апеляційний суд Івано-Франківської області
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

„20 березня 2012р. м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Соколовського В.М.,

суддів: Шишка А.І., Томин О.О.,

секретаря Гринчак В.І.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину та стягнення коштів, одержаних за недійсним правочином, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 10 лютого 2012 року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним правочину та стягнення коштів, одержаних за недійсним правочином.

Позовні вимоги мотивував тим, що 20 березня 2009 року купив у відповідача ОСОБА_3 автомобіль марки Volkswagen Golf 3.1, 1992 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2. Відповідач здійснював продаж автомобіля на підставі довіреності від власника транспортного засобу ОСОБА_4. На виконання умов договору відповідач передав вказаний автомобіль позивачу і зобовязався вчинити дії, повязані з виготовленням від імені власника автомобіля довіреності на його імя, а позивач в свою чергу передав відповідачу 31300 грн. в якості оплати за автомобіль та 2000 грн. на витрати по виготовленню довіреності. На підтвердження укладеного правочину відповідачем було надано розписку від 20 березня 2009 року.

Позивач 26.03.2009 р. звернувся в Калуський ВРЕВ для проведення державної реєстрації транспортного засобу та дізнався, що ідентифікаційний номер кузова вказаного автомобіля перебито кустарним способом. Внаслідок чого по даному факту порушено кримінальну справу за ст. 290 КК України, а автомобіль визнано речовим доказом по справі та поміщено на арешт-майданчик Калуського ВДАІ.

Позивач, вважаючи укладений договір купівлі-продажу автомобіля таким, що не _____________________________________________________________________________

Справа № 2/0906/1270/2011 Головуючий у 1 інстанції Тураш В.А.

Провадження № 22ц/0990/569/2012 Суддя-доповідач ОСОБА_5

Категорія 19

відповідає вимогам чинного законодавства, а отже, є недійсним, тому звернувся в суд із вимогою зобовязати відповідача повернути йому кошти в розмірі 33300 грн., які були отримані відповідачем на виконання недійсного правочину з продажу автомобіля.

Рішенням Долинського районного суду від 10 лютого 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд надав перевагу лише доказам відповідача, а його докази залишив поза увагою та не дав їм належної оцінки. Зокрема, суд неправомірно обґрунтував те, що договір купівлі-продажу автомобіля потребує державної реєстрації в органах Державтоінспекції України, а в даному випадку такої реєстрації не здійснено, то даний правочин не є вчиненим і тому немає підстав його визнавати недійсним.

Апелянт вважає, що судом неправильно застосовано статті 210 та 640 ЦК України, оскільки, договір купівлі-продажу автомобіля не потребує обовязкової державної реєстрації та нотаріального посвідчення. Тому підтверджуючими документами придбання транспортних засобів можуть бути довідка-рахунок, договори та угоди, укладені на товарних біржах, інші засвідчені в установленому законом порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби.

Також апелянт рахує, що договір купівлі-продажу автомобіля, в даному випадку, укладений з недодержанням сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, а отже, зазначений правочин за своєю природою є нікчемним, оскільки, його недійсність прямо встановлена законом. У відповідності до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, вказуючи на нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

В звязку з наведеним, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання апелянт не прибув, хоча належно повідомлений про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_1 скаргу не визнав, вважає її безпідставною, а рішення законним і обґрунтованим, яке просив залишити в силі, а в задоволенні скарги відмовити.

Вислухавши доповідача, заперечення проти скарги представника відповідача, обговоривши мотиви і доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження позовних вимог надав копію розписки, за змістом якої ОСОБА_6 20 березня 2009 року продав автомобіль НОМЕР_3, колір сірий, ОСОБА_2, номер технічного паспорту КІС 556952, без належного доручення, автомобіль по технічному паспорту належить на праві власності ОСОБА_4, під даним текстом стоїть підпис ОСОБА_3

Згідно довідки повідомлення слідчого відділу Долинського РВ УМВС від 18.10.2010 року № 8773, в провадженні СВ Долинського РВ УМВС перебуває кримінальна справа № 311619, порушена 25 листопада 2010 року за фактом незаконного перебиття ідентифікаційного номера кузова автомобіля Volkswagen Golf 3.1, 1992 р. випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2, за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК України, яка на даний час зупинена. Даний автомобіль визнаний речовим доказом по кримінальній справі і перебуває на арешт-майданчику Калуського ВДАІ УМВС в Івано-Франківській області.

Відповідно до вимог статей 203, 208 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати певний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин між фізичними особами на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі.

Отже, суд вірно встановив, що згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1338 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» та статей 210, 640 ЦК України, оскаржуваний правочин купівлі-продажу автомобіля підлягав державній реєстрації. Правочин не є вчиненим у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо він підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє у визнанні правочину недійсним, і наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Як встановлено в судовому засіданні першої інстанції, представники сторін самі підтвердили, що сторони не здійснили державну реєстрацію даного автомобіля, тому суд вірно прийшов до висновку, що правочин купівлі-продажу автомобіля не є вчиненим.

Також, не заслуговують на увагу посилання апелянта на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оскільки, відповідно до розяснень вказаної постанови, правочини не є укладені, у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення, а саме: відсутня згода сторін щодо усіх істотних умов договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту та ін.

У справі немає жодних доказів, які б підтверджували вчинення сторонами правочину купівлі-продажу автомобіля, а розписка, надана позивачем, не підтверджує того, що між сторонами відбувся такий правочин.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 10 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини справи та дано їм вірну юридичну оцінку, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують законності та обґрунтованості постановленого судом рішення, підстав для скасування якого колегія cуддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Долинського районного суду від 10 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

ОСОБА_7 ОСОБА_5

Судді: А.І. Шишко

ОСОБА_8