АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/4158/12 Справа № 2/436/306/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2012 року м. Дніпропетровськ

23 серпня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 Раульєвни та її представника ОСОБА_7 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року по справі за позовом ОСОБА_6 Раульєвни до ОСОБА_8 про визнання права власності на квартиру придбану у шлюбі, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2012 року позивачка звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, 21 грудня 1994 року, за договором купівлі-продажу була придбана квартира № 39 в будинку № 26 корп. 2 по вул. Немировича-Данченка у м. Дніпропетровську, але покупцем у договорі було вказано лише відповідача. За період сумісного проживання ними були зроблені грошові заощадження на суму 127000,00 грн., які вони зберігали вдома. Однак у березні 2011 року ОСОБА_8 розпорядився зазначеною сумою на власний розсуд не в інтересах їх сім'ї, а на власні потреби, щоб погасити борги. Оскільки половина із витраченої відповідачем на власні потреби суми належала їй, позивачці, зазначена частина грошових коштів співмірна половині вартості квартири, вважає за можливим визнати за нею право власності на квартиру в цілому. На підставі викладеного позивачка просила суд визнати за нею право власності в цілому на квартиру № 39 в будинку № 26 корп. 2 по вул. Немировича-Данченка у м. Дніпропетровську.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року позовні вимоги задоволені частково, визнано за ОСОБА_6 Раульєвною право власності на 1/2 частку квартири №39 в будинку №26, корпус №2 по вул. Немировича-Данченка у м. Дніпропетровську, яка належить ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 21 грудня 1994 року; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 Раульєвна та її представник посилаються на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставлять питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що сторони з 26 жовтня 1991 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 6). В шлюбі у них народилось двоє дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 7).

21 грудня 1994 року, під час перебування у шлюбі з позивачкою, відповідач ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу придбав у ОСОБА_11, яка діяла в своїх інтересах, а також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_12, ОСОБА_13АДРЕСА_1 в будинку № 26 корп. 2 по вул. Немировича-Данченка у м. Дніпропетровську, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.12.1994 року, посвідченим державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстровим № 4-2835 (а.с. 8-9).

Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна від 06.02.2012 року №34810809, за постановою Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ АА №705732 від 05.12.2007 року зареєстровано арешт нерухомого майна - квартири № 39 в будинку № 26 корп. 2 по вул. Немировича-Данченка у м. Дніпропетровську (а.с. 30).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Виходячи з викладеного, місцевий суд дійшов правильного висновку, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та, зважаючи на встановлену законодавством презумпцію рівності часток кожного з подружжя у праві їх спільної сумісної власності, а також те, що сторони по справі не оспорюють рівність своїх часток, позовних вимог про збільшення своєї частки жоден з подружжя не заявляв, суд першої інстанції ухвалив законне та обгрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог і визнання за позивачкою права на 1/2 частку квартири № 39 в будинку № 26 корп. 2 по вул. Немировича-Данченка у м. Дніпропетровську.

Колегія звертає увагу, що наявність з 2007 року арешту на спірну квартиру не впливає на право спільної сумісної власності подружжя, яке за законом виникло з моменту придбання квартири, тобто з 1994 року.

Надавши належної оцінки представленим доказам, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність твердження позивачки щодо наявності між сторонами правовідносин з приводу спільних грошових заощаджень у сумі 127000,00 грн., які були витрачені відповідачем не в інтересах сім»ї, та зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки сам лише факт визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для його задоволення.

Крім того, зважаючи на наявність арешту, накладеного на майно ОСОБА_8 спірну квартиру на підставі постанови Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 05.12.2007 року, колегія дійшла висновку про існування непритягнутого до участі у справі кредитора відповідача, чиї права та законні інтереси можуть бути порушені у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_6 у повному обсязі.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги правильне застосування місцевим судом вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 Раульєвни та її представника ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді