Справа № 22-ц/2690/4264/2012 Головуючий у 1 інстанції - Сенюта В.О.
Доповідач Андрієнко А.М.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 квітня 2012 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

Мараєвої Н.Є.

При секретарі Пазюк Є.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 Уманця Сергія Григоровича на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 22 грудня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання права користування житловою площею та за зустрічним позовом Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації до ОСОБА_1 , 3-я особа КП «Житлорембудсервіс» про виселення,

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання права користування житловою площею.

Деснянська районна у м.Києві державна адміністрація звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виселення.

Позивач вимоги за основним позовом мотивувала тим, що в 1990 році на сім ю із трьох осіб - батьку, матері та їй - було видано ордер на право заняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , де вони поселилися та були прописані . В 1992 році померла її мати. Батько більше не одружувався, присвятив життя її вихованню. В 2006 році вона вступила до Харківського військового університету, виписалася із квартири та була прописана в гуртожитку університету, де перебувала на казармовому положенні . В 2008 році по закінченню навчання вона була знята з реєстрації в гуртожитку, прибула по місцю служби до Києва і була зареєстрована за місцем служби у військовій частині НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . Однак, фактично поселилася в квартирі АДРЕСА_1 , з батьком як член його сім ї, вела з ним спільне господарство, разом харчувалася, проживала. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько у віці 50 років несподівано помер. Квартира не була ним приватизована. Вона просить визнати за нею право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки вона постійно проживала в ній як член сім ї наймача, вела з ним спільне господарство, іншого житла не має.

В зустрічних позовних вимогах Деснянська районна у м.Києві державна адміністрація просила в задоволенні позову про визнання права користування житловою площею відмовити та виселити ОСОБА_1 із займаної квартири , мотивуючи тим, що квартира перебуває у комунальній власності, в ній ніхто не зареєстрований, тому позивач підлягає виселенню як особа, що займає спірну квартиру безпідставно.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 22 грудня 2011 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, задоволено зустрічний позов-

ОСОБА_1 виселено із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі представник позивача Грибельник Є.І. Уманець С.Г. просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право користування житловою площею та відмовити в задоволенні зустрічного позову про виселення ОСОБА_1 із квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, дав невірну оцінку зібраним доказам та допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

В суді апеляційної інстанції позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обгрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 147 від 6.02.1990 року Київською КЕЧ МО СРСР ОСОБА_2 була надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1 на сім ю із трьох осіб - він , дружина та дочка ОСОБА_1 , 1984 року народження, позивач по справі.

В 1992 році померла мати позивачки.
В 2006 році ОСОБА_1 була знята із реєстрації в спірній квартирі і у зв`язку із навчанням в Харківському військовому університеті, зареєстрована в гуртожитку університету в м.Харкові.

В 2008 році після навчання ОСОБА_1 прибула до Києва та була зареєстрована за місцем служби у військовій частині НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 .

Як вбачається із довідки № 237 від 20.09.2011 року старший лейтенант ОСОБА_1 за період проходження військової служби в в/ч НОМЕР_2 житловою площею з фонду Міністерства оборони України не забезпечувалася ( а.с.37)

Квартира АДРЕСА_1 не приватизована.
30 липня 2011 року наймач квартири ОСОБА_2 , 1961 року народження , помер.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання права користування житловою площею дав невірну оцінку обставинам справи та допустив порушення норм матеріального права.

Згідно ст. 71 ч.З ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) Призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну ( невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років- протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби ,
2) Тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку із навчанням - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що ОСОБА_1 вибула із квартири АДРЕСА_1 в 2006 році, оскільки судом встановлено, що вона вибула та була знята з реєстрації на період навчання в Харківському військовому університеті і за нею зберігалося право користування житловою площею на весь період навчання.

Згідно ст. 65 ч.2 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї , які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 64 ч.2 ЖК України до членів сім ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Позивач пояснила, що після повернення із навчання до міста Києва вона поселилася в своїй двокімнатній квартирі разом із батьком, який мешкав один. Поселилася та проживала як член його сім ї, оскільки є його дочкою , вела з ним спільне господарство. Вибувала із квартири лише на період навчання.

Свідки , допитані в судовому засіданні першої інстанції , підтвердили, що ОСОБА_1 проживала в спірній квартирі за життя батька.

Із акту від 14.09.2011 року, складеного працівниками ЖЕК-314 також вбачається, що при обстеженні спірної квартири в ній знаходилася дочка ОСОБА_1 ( а.с.29)

Як вбачається із довідки Центральної районної поліклініки № 406 від 6.04.2012 року ОСОБА_1 знаходиться під спостереженням лікарів ЦРП Деснянського району м.Києва з 2003 року.

Із договору про відкриття карткового рахунку вбачається, що ОСОБА_1 6.11.2010 року зазначала в договору свою адресу як АДРЕСА_3 .

В особистій справі за місцем служби ОСОБА_1 зазначено, що вона мешкає за адресою спірної квартири.

Колегія суддів не погоджується із посиланням суду першої інстанції на те, що позивач не довела , що ОСОБА_2 вчиняв дії , які спрямовані на вселення її до спірної квартири, на реєстрацію її в квартирі, оскільки згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача або ж для відмови їй у цьому.

Позивач ОСОБА_1 вселилася до квартири після повернення із навчання за згодою батька як член його сім`ї, оскільки за нею весь період навчання зберігалося право користування житловою площею.

Колегія суддів не погоджується також із посиланням суду першої інстанції на те, що ОСОБА_1 не несе обов`язки по сплаті комунальних послуг, має заборгованість по квартирній платі, тому за нею не може бути визнано право користування житловою площею, оскільки несплата комунальних послуг не є підставою для відмови в позові про визнання права користування житловим приміщенням . Крім того, житлові органи не позбавлені були можливості звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин , що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія судців прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим, у звязку з чим воно підлягає скасуванню із постановлениям нового рішення , яким позовні вимоги ОСОБА_1 повинні бути задоволені, а в зустрічному позові про її виселення без надання іншого житлового приміщення - повинно бути відмовлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила :
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 Уманця Сергія Григоровича задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 22 грудня 2011 року скасувати та постановити нове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 право користування житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації про виселення ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: