Апеляційний суд Київської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Приходька К.П.

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.

при секретарі Дрозд О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2012 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», ОСОБА_3 про визнання кредитора таким, що прострочив та зобов»язання розподілити кредитні обов»язки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2012 року позивач пред»явив в суді названий позов посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_1 16.01.2007 року укладено кредитний договір №014/4006/73/51401, згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 22800 доларів США строком до 16.01.2014 року із сплатою 14% річних за користування кредитом. Протягом дії кредитного договору відповідач неодноразово порушувала умови кредитного договору та створила значну заборгованість перед банком. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за укладеним між сторонами кредитним договором, наявність станом на 16.12.2011 року значної заборгованості, чинність рішення суду, яким боргові зобов»язання за кредитним договором розділено між відповідачами в рівних частках по 1/2 за кожним, позивач просить стягнути її разом з іншими передбаченими договором та законом платежами з відповідачів по 70896 грн. 46 коп. з кожного.

ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» кредитором таким, що прострочив та про зобов»язання останнього розподілити боргові зобов»язання по кредитному договору №014/4006/73/51401 від 16.01.2011 року відповідно до рішення апеляційного суду Київської області від 30.11.2009 року, оскільки в розподіленні боргових зобов»язань банком їй було відмовлено.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2012 року позов ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» задоволено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку з підстав порушення судом при його винесенні норм матеріального та процесуального права. Вважає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, судом неповно встановленні обставини, які мають значення для справи. Зокрема в судовому засіданні представником банку не було аргументовано пояснено чому банк розподілив обов'язки по договору не з моменту його укладання 16.01.2007року, а з березня 2011р. і не врахував те, що ОСОБА_1 фактично заплатила більше, ніж винна банку після розділу заборгованості між нею та ОСОБА_3 Ні в судовому засіданні, ні в ухваленому рішенні суд не дослідив цей факт і не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 вже виконала свої зобов'язання перед кредитором.

Суд відмовився з'ясовувати всі обставини справи, пославшись на норми ч.З ст. 61 ЦПК України.У рішенні не вказано які ж обставини не треба було доказувати, і чи з'ясовувалися вказані

обставини при ухваленні рішення Апеляційним судом Київської області від 30.11.2009 року на яке посилався позивач.

Апелянт також звертає увагу на те, що при ухвалені рішення Апеляційним судом Київської області від 30.11.2009 р. з'ясовувалися обставини, які стосуються тільки поділу майна подружжя і не з'ясовувалися обставини конкретної вини і відповідальності суб'єктів кредитних відносин по вказаним кредитним договорам, не з 'ясовувалися конкретні суми боргових зобов'язань, пені та штрафів.

Тому застосування норм ч.З ст. 61 ЦПК України в даному випадку як підставу у відмові у повному і всебічному з'ясуванні обставин справи, не припустимо.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд помилково зробив висновок, що відповідач ухилялася від виконання своїх цивільно-правових обов'язків і не звернув уваги на докази надані відповідачем ОСОБА_1, що вона не ухилялася від виконання кредитних зобов'язань, а навпаки просила банк, щоб той не порушував її майнових прав і виконав рішення суду.

Суд не взяв до уваги письмові докази (листування з банком), надані ОСОБА_1, які підтверджують той факт, що представники банку умисно не виконували прийняте Апеляційним судом 30.11.2012 р. рішення.

Для виконання ухваленого рішення колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Київської області від 30.11.2009 року про поділ майна подружжя, представникам ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» необхідно було поділити суму заборгованості між відповідачами по '/2, скласти новий графік погашення заборгованості, обговорити умови нових кредитних договорів або умови додаткових угод до кредитного договору -014/4006/73/51401 від 16.01.2007р. і укласти їх у письмовій формі.

Як видно із матеріалів справи банк цього не зробив і не надав доказів того, що і представниками банку були вжиті хоч якихось заходів, щоб виконати вказане рішення Апеляційного суду Київської області.

Бездіяльність представників банку привела до того, що боргові зобов'язання були значно збільшенні за рахунок пені та штрафів.

Тому апелянт просила рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2012 року скасувати і ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» і задовольнити зустрічний позов.

Письмових заперечень проти апеляційної скарги відповідач не надав.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.01.2007 року між ВАТ «ОСОБА_2 Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/4006/73/51401, згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 22800 доларів США строком до 16.01.2014 року з процентною ставкою за користування кредитом 14 відсотків річних. Згідно п.2.1 Договору кредитні кошти призначені для використання на придбання автомобіля.

Як вбачається з чинного рішення колегії судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Київської області від 30.11.2009 року у справі за позовами відповідачів про поділ майна подружжя, розділено боргові зобов'язання за кредитними договорами в т.ч. №014/4006/73/51401 від 16.01.2007 року, з моменту його укладення в рівних частках по 1/2 частині між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 При цьому встановлено, що об'єкти спільного майна подружжя були придбані за гроші, отримані за договорами кредиту, які були укладені в інтересах сім»ї.

Розрахунком заборгованості, виписками із особового рахунку, на думку суду першої інстанції, підтверджується одержання від позивача кредитних коштів та наявність боргу за спірним кредитним договором станом на 16.12.2011 року в розмірі 141792 грн. 92 коп., що складається: заборгованість за кредитом - 98620 грн. 21 коп., заборгованість за відсотками - 12238 грн. 53 коп., пеня за прострочення кредиту - 19457 грн. 80 коп., пеня за прострочення відсотків - 11476 грн. 37 коп.

З пояснень представника позивача та наявної в матеріалах справи письмової вимоги суд встановив, що позивач намагався врегулювати спір в досудовому порядку, але кошти банку не повернуті.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ухиляються від виконання своїх цивільно-правових обов'язків, позовні вимоги ґрунтуються на чинному законодавстві, доведені матеріалами справи і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідачами дані обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» кредитором таким, що прострочив суд виходив з того, що доводи відповідачки та її представника не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи .

Щодо іншої частини вимог зустрічного позову, то чинним рішенням апеляційного суду Київської області зобов»язання за спірним кредитним договором між відповідачами вже розділено, та на думку суду першої інстанції, додаткового розподілу вони не потребують.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України питання, яке вирішує суд під час ухвалення рішення, це - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Ухвалене судом першї інстанції рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора (ст. 511 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам (ст. 528 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, передбачені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 613 ЦК України у тому разі, якщо кредитор відмовляється прийняти належне виконання зобовязання, запропоноване боржником або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку, кредитор вважається таким, що прострочив виконання зобовязання.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (ч. 2, 4 ст. 613 ЦК України).

Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України .

При ухваленні рішень у справі, суд зазначених вимог закону не врахував та всупереч вимогам ст. ст. 60, 212-215 ЦПК України не дав оцінки доводам сторін і наданим ними доказам та не встановив в рішенні фактів, які підлягають встановленню.

Пред»являючи позов позивач посилався на те, що між ним та відповідачкою ОСОБА_1 з 2007 року існують договірні кредитні правовідносини. Остання умови кредитного договору не виконує. Позивач вказував, що розмір заборгованості відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 16.12.2011 року складає 141 792,92 грн. Але оскільки існує рішення суду від 30.11.2009 року відповідно до якого боргові зобов»язаня за кредитним договором поділено між двома відповідачами, то позивач розділив виниклу заборгованість між відповідачами в рівних частках, тобто по 70896,46 грн.

Так, заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилались на те, що з метою належного виконання своїх зобовязань за кредитним договором діючи добросовісно та передбачаючи виникнення в майбутньому труднощів у погашенні кредиту, неодноразово зверталися до банку з письмовими пропозиціями про зміну умов договору та погашення кредиту.

При цьому ОСОБА_1 посилалась на те, що без вчинення банком (кредитором) певних дій щодо проведення розрахунку заборгованості та складання графіку погашення заборгованості з урахуванням рішення суду від 30.11.2009 року вона не могли своєчасно належно виконати своїх зобовязань, оскільки не знала яку саме суму від усього отриманого кредиту має сплатити і в якому розмірі щомісячно вносити внески.

На підтвердження своїх доводів відповідач ОСОБА_1 надала документи про звернення до банку з відповідною пропозицією, яким, однак, суд належної оцінки не дав.

На думку відповідача банк, діючи недобросовісно, у порушення вимог ст. 14 ЦПК України щодо обов»язковості рішень суду, залишив без реагування її письмові звернення, що призвело до порушення строків виконання нею зобовязань, та виникнення заборгованості за кредитним договором.

Зазначені доводи судом належно не перевірено, оцінки з точки зору вимог закону, які регулюють спірні правовідносини не дано, хоча вони мають суттєве значення для правильного вирішення спору щодо відповідальності ОСОБА_1 та розміру цієї відповідальності.

Як вбачається із матеріалів справи, ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» не виконав рішення апеляційного суду Київської області від 30.09.2009 року і не розділив боргові зобов»язання за кредитним договором №014/4006/73/51401 з часу укладання договору між ОСОБА_1, яка була боржником за кредитним договором і її бувшим чоловіком ОСОБА_3, не склав новий графік погашення заборгованості між банком та відповідачами, продовжував нараховувати до 16 грудня 2011 року заборгованість за цим договором на ім.»я ОСОБА_1 і розділив її між відповідачами лише на вказану дату. Таким чином, при проведенні розрахунку заборгованості позивач не врахував того, що ОСОБА_1 одноосібно сплачувала кредитну заборгованість, тобто і за себе і за ОСОБА_3, не врахував її вкладу в сплату заборгованості і неправомірно заявив позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

За наведених обставин є підстави вважати, що позивачем як кредитором не вчинені дії, які він мав вчинити на виконання рішення суду з метою часткового виконання зобов»язання ОСОБА_1 іншою особою ОСОБА_3 Але саме по собі визнання кредитора таким, що прострочив без встановлення строку, протягом якого здійснена прострочка виконання зобов»язання і без застосування юридичних наслідків цієї прострочки, а саме відстрочення виконання зобов»язання або не сплати процентів за час прострочення, суперечить змісту цивільного законодавства. ОСОБА_1 у своєму позові не вказує конкретно з якого часу виникла прострочка кредитора, не просить застосувати наслідки цієї прострочки, а тому ці обставини не могли бути перевірені у судовому засіданні і позов в частині визнання ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» кредитором, який прострочив виконання зобов»язання не підлягає задоволенню.

У своєму зустрічному позові ОСОБА_1 просила також зобов»язати ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» розподілити боргові зобов»язання за кредитним договором відповідно до рішення апеляційного суду від 30.11.2009 року. Ці вимоги також не можуть бути задоволенні, оскільки фактично ОСОБА_1 просить визначити спосіб і порядок виконання рішення суду від 30.11.2009 року, що може бути вирішено не у позовному провадженні , а в порядку ст..373 ЦПК України.

Виходячи із вимог ст.60 ЦПК України щодо обов»язку сторін надавати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень, за відсутності на час ухвалення оскаржуваного рішення належних доказів виконання рішення апеляційного суду Київської області від 30.11.2009 року ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» судова колегія не може перевірити розмір заборгованості сторін перед Банком, а тому вважає, що позивачем не доведені позовні вимоги і у задоволенні позову необхідно відмовити.

Посилання представника позивача на те, що у нього відсутні підстави ділити боргові зобов»язання між відповідачами, оскільки з ОСОБА_3 не підписувались угоди і у нього перед позивачем не виникло зобов»язань суперечать самому змісту позовної заяви, в якій позивач все ж таки поділив суму заборгованості, але станом на грудень 2011 року і просив стягнути цю суму в рівних частках з обох відповідачів.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення.

На підставі ст.ст. 509,526.610,611 ЦК України, ч.1,2,4 ст. 613 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 травня 2012 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль» в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль», ОСОБА_3 про визнання кредитора таким, що прострочив та зобов»язання розподілити кредитні обов»язки відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді