Справа № 1321/2-1367/11 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/1390/3816/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2012 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Бойко С.М., Бермеса І.В.

при секретарі: Служала А.Ю.

з участю: представника позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 лютого 2012 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 14 лютого 2012 року задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про повернення боргу.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики в сумі 559 680 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_3 1600 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення. Вважає, що позивачкою під час розгляду справи не було подано жодних доказів, які б підтверджували факт укладення договору позики між сторонами, кошти, які висилала позивачка, використані на сімю, в тому числі і на особисті потреби позивачки, а не на позику та не на його підприємницьку діяльністю, якою він почав займатися лише з 14.03.2000 року, а 02.12.2008 року таку його діяльність було припинено. Звертає увагу суду, що жодних зобовязань про повернення грошових коштів, отриманих від позивачки, ніколи на себе не брав, а списки переказів не можуть бути підтвердженням отримання ним коштів. Окрім цього зазначає, що якщо припустити, що між сторонами було укладено договір позики, то оскільки кошти переказувались на імя ОСОБА_3, то вони були спільною сумісною власністю подружжя, тому половину визначеної суми повинна б сплачувати дочка позивачки.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про повернення боргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає даним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 була досягнута домовленість про надання позивачкою ОСОБА_3 позики у вигляді грошових коштів на потреби, повязані з підприємницькою діяльністю, загальну суму яких 559 680 грн., він відмовляється повернути добровільно.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За договором позики одна сторона(позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Вирішуючи спір, районний суд керувався лише цими нормами права.

Проте, як стверджує позивачка, договір позики між нею та відповідачем було укладено ще 08.09.1999 року(дата надіслання відповідачу першої суми грошей), коли діяли норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відтак, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права.

Статтею 374 ЦК УРСР (1963 року) визначено, що за договором позики одна сторона(позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду та якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір позики на суму понад пятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі(ст.375 ЦК УРСР (1963 року).

Проте, доказів того, що між сторонами був укладений договір позики у письмовій формі, ОСОБА_5 не подано.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Колегія суддів вважає, що позивачкою на підставі належних та допустимих доказів також не доведено ні факту передачі ОСОБА_3 спірної грошової суми, ні факту отримання ним даних грошей, оскільки списки переказів, які знаходяться на а.с.10-21, такими доказами бути не можуть.

Крім того, ОСОБА_5 не подано жодних доказів того, що ОСОБА_3 зобовязувався повернути позивачці 70400 доларів США.

На думку колегії суддів, оцінюючи зібрані по справі докази, суд не дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та не дав їм належної оцінки, чим порушив вимоги даної норми права.

Так, вважаючи, що між сторонами укладено договір позики на суму 70400 доларів США, однак у ньому не визначено строку її повернення, місцевий суд виходив з положень ч.1 ст.1049 ЦК України, згідно яких, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором, та покликався на вимогу ОСОБА_5 від 09.09.2011 року, проте не давши жодної оцінки тому факту, що ця заява навіть не підписана нею та не перевіривши, чи вона взагалі у цей час перебувала в Україні та могла надіслати дану заяву відповідачу та чи він отримував таку(а.с.22-24).

Крім того, судом не дано належної оцінки тому, що відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі із донькою позивачки, вона уповноважувала їх обох від її імені вчиняти дії, спрямовані на виникнення і здійснення цивільних прав і виконання обовязків(довіреність від 16.03.2007 року), а відтак якщо вона надсилала як ОСОБА_3, так і його дружині ОСОБА_6 протягом одинадцяти років грошові кошти, то це могли бути кошти, які призначались як на потреби даного подружжя у порядку надання матеріальної допомоги матері сімї своєї доньки, так і кошти, які витрачались на потреби самої позивачки у порядку наданого нею доручення.

Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає, що належними та допустимими доказами позивачем не доведено, що між ним та відповідачем було укладено договір позики.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 лютого 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про повернення боргу.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: