Справа №2-37/12 Головуючий у суді у 1 інстанції - Литовченко
Номер провадження 22-ц/1890/1311/12 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. , Маслова В. О.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо»

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 26 квітня 2012 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа - товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

Позивач у серпні 2010 року звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 11 лютого 2010 року близько 14 год. 05 хв. на автодорозі Н-12 Суми-Полтава, 51 км + 800 м, в Тростянецькому районі Сумської області водій ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3, керуючи службовим, належним банку автомобілем Фольцфаген Транспортер, державний номер НОМЕР_1, під час виконання ним службових обовязків, не врахувавши дорожні умови, сніжні перемети, хуртовину, не обрав безпечну швидкість руху, не впоравшись з керуванням, виїхав на зустрічну смугу і при зустрічному розїзді вчинив зіткнення із зустрічним автомобілем Хюндай Туксон, державний номер НОМЕР_2, що належить позивачу.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав механічні пошкодження. Сума матеріальних збитків, згідно висновку експертної оцінки, складає 104870,87 грн.

Просив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 105520,87 грн., в тому числі витрати в сумі 650 гр., понесені на експертні послуги по визначенню пошкодження автомобіля, та 40000 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної пошкодженням майна (а.с.3-5).

За заявою відповідача до участі в справі третьою особою ухвалою суду від 8 вересня 2010 року залучена ТДВ «Страхова компанія «Кредо» (а.с.22, 85-86).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Тростянецького районного суду від 26 квітня 2012 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 80530,87 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди та судові витрати в сумі 3007,50 грн.

Стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю (ТДВ) «Страхова компанія «Кредо» на користь ОСОБА_2 24990 на відшкодування матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення в частині задоволення вимог до банку та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ТДВ «Страхова компанія «Кредо», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить змінити рішення в частині задоволення позовних вимог до страхової компанії та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк» та ТДВ «Страхова компанія «Кредо», який підтримав скарги з мотивів, в ний викладених, позивача, який заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга третьої особи підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не відповідає вказаним вимогам процесуального закону і підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення в справі.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія відповідача; при визначенні розміру відшкодування матеріальної шкоди суд першої інстанції виходив з суми відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля позивача, визначеної висновком спеціаліста автотоварознавця, та зазначив, що при настанні страхового випадку на страховику ТДВ «Страхова компанія «Кредо» лежить обовязок відшкодування завданої при ДТП автомобілю позивача шкоди в межах страхового відшкодування, встановленого укладеним між відповідачем та третьою особою договору.

Проте з такими висновками суду повністю погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів даної цивільної справи, справи про адміністративне правопорушення № 3-597/10 відносно ОСОБА_4 та матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом ДТП вбачається, що 11 лютого 2010 року близько 14 год. 05 хв. на автодорозі Н-12 Суми-Полтава 51 км. + 800 м в Тростянецькому районі Сумської області водій ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3, керуючи службовим автомобілем Фольцфаген Транспортер, державний номер НОМЕР_1, належним ПАТ КБ «Приватбанк», під час виконання ним службових обовязків, не врахувавши дорожні умови, сніжні перемети, хуртовину, в умовах недостатньої видимості не обрав безпечну швидкість руху, не впоравшись з керуванням, виїхав на зустрічну смугу, не дотримавшись безпечного інтервалу при зустрічному розїзді, вчинив зіткнення із зустрічним автомобілем Хюндай Туксон, державний номер НОМЕР_2, що належить позивачу, під керуванням останнього. Обидва водії були тверезі (а.с.6-9, 32-33, т.1).

Відносно водія банку ОСОБА_4 працівниками ДАІ було складено протокол про адміністративне правопорушення за порушення ним вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 13 квітня 2010 року закрито справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 за відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постановою апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_2 на постанову районного суду від 13 квітня 2010 року було залишено без задоволення, а постанову суду без зміни з уточненням мотивувальної частини постанови суду з зазначенням, що без встановлення конкретного місця зіткнення автомобілів неможливо встановити, хто з водіїв транспортних засобів порушив правила дорожнього руху (а.с. 25-26, т.1).

Згідно полісу №ВС/0843340 від 25 квітня 2009 року, цивільно-правова відповідальність банку як власника наземного транспортного засобу - автомобіля Фольцфаген Транспортер, державний номер НОМЕР_1, застрахована ТДВ «СК «Кредо» (а.с.22, т.2).

Висновком спеціаліста автотехніка на підставі дослідження технічного стану автомобілів сторін встановлено, що в момент первинного контакту кут між повздовжними вісями транспортних засобів складав 170-180 градусів, розвернутий вліво відносно руху автомобіля банку-відповідача (а.с.40-49, т.1).

Згідно звіту консультативно-експертного центру фірми «ІКАР ВМЗ Сервіс» №99/2010 про експертну оцінку автотранспортного засобу, сума відновлювального ремонту автомобіля Хюндай Туксон, випуску 2008 року, належного позивачеві, без врахування коефіцієнта фізичного зносу та з врахуванням втрати товарної вартості КТС складає 104870,87 грн. (а.с.50-84, т.1).

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Згідно п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, а згідно п.3 ч.3 цієї ж статті, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. При цьому, відповідно до ч. 3 цієї статті, розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність вини водія відповідача ОСОБА_4 в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та вважає необґрунтованими посилання в апеляційних скаргах як на доказ відсутності його вини на постанову суду про закриття справи про адміністративне правопорушення відносно вказаного водія за відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкове для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою.

Вказана постанова суду по справі про адміністративне правопорушення не носить преюдиціального характеру для цивільної справи, з огляду, зокрема, і на те, що в ухвалі апеляційного суду уточнено мотивувальну частину постанови суду першої інстанції зазначенням того, що без встановлення конкретного місця зіткнення автомобілів неможливо встановити, хто з водіїв транспортних засобів порушив правила дорожнього руху.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач довів обставини скоєння дорожньо-транспортної пригоди, з яких вбачається вина водія відповідача в її скоєнні та заподіяння шкоди позивачеві в результаті пошкодження його автомобіля.

П. 13.1 Правил дорожнього руху України передбачає, що водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Згідно п. 1.10 Правил, безпечний інтервал це відстань між боковими частинами транспортних засобів, що рухаються, або між ними та іншими обєктами, за якої гарантована безпека дорожнього руху.

Відповідач не спростував належними доказами тієї обставини, що при поганих дорожніх умовах снігових наметах, хуртовині, недостатній видимості, його водій не вибрав безпечного інтервалу для руху та при розїзді з автомобілем позивача на смузі руху останнього допустив зіткнення з ним.

Дії водія відповідача не узгоджуються і з вимогами п. 13.3 Правил, згідно яких під час розїзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Відсутність факту притягнення водія до відповідальності не є підставою для визнання відсутності вини в його діях, тим більше, що матеріалами справи підтверджується факт зіткнення автомобілів на смузі руху позивача.

При цьому суд обґрунтовано поклав в основу рішення в цій частині матеріали перевірки обставин ДТП правоохоронними органами, в тому числі схему розміщення транспортних засобів після зіткнення на проїжджій частині шляху, докази того, що осип розбитого скла та уламки від автомобілів знаходились на смузі руху позивача, та покази свідків - працівників ДАІ, які підтвердили, що не було сумніву в тому, що зіткнення сталось на смузі руху позивача, і це підтверджувалось слідами від ДТП, зокрема, осипом розбитого скла та уламками частин кузовів автомобілів, які знаходились поряд з автомобілем позивача, який стояв на своїй смузі руху, уткнувшись в кучугуру снігу на узбіччі свого напрямку руху.

Їх покази підтверджуються і фотознімками місця ДТП, з яких вбачається, що саме біля автомобіля позивача на його смузі руху знаходяться вказані предмети як сліди ДТП (а.с.35-39).

Доказами тому, що зіткнення сталось саме на смузі руху автомобіля позивача є і рапорти працівників ДАІ безпосередньо після ДТП та повідомлення про обставини ДТП в матеріалах про відмову в порушенні кримінальної справи, з яких вбачається, що сліди ДТП були зафіксовані саме біля автомобіля позивача, який стояв на своїй смузі руху, що дало підстави для висновку про те, що зіткнення відбулось на його смузі руху на відставні 2-2, 3 м від його краю проїжджої частини, в звязку з чим відносно водія банку був складений протокол про порушення ним Правил дорожнього руху (а.с.105),

Переконливих доказів, які б спростували докази вини водія банку та щодо наявності вини позивача у скоєнні ДТП, відповідач та третя особа не надали.

Посилання в скаргах на те, що свідки в справі, покази яких покладені в основу рішення, є зацікавленими, є безпідставними і необґрунтованими.

Пояснення вказаних свідків підтверджуються і висновком спеціаліста - автотехніка про розмір кута, під яким зіткнулись автомобілі.

В скарзі не наводяться доводи, які обставини чи факти, протилежні від встановлених судом, суд не врахував.

Отже, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність вини в діях позивача під час дорожньо-транспортної пригоди, і рішення суду узгоджується з положеннями ст. 1188 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, тобто залежно від вини учасників дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про розмір матеріальної шкоди, заподіяної позивачеві, який відповідач та третя особа не оспорюють.

Рішення суду узгоджується з ст. 1192 ЦК України, згідно якої розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Суд обгрунтовано вважав доведеним і факт заподіяння позивачеві моральної шкоди пошкодженням його майна, а розмір відшкодування, встановлений судом, відповідає положенням ч. 3 ст. 23 ЦК України та обставинам справи та обгрунтовано стягнений з відповідача.

Відповідач та третя особа є самостійними юридичними особами, а тому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги банку про незаконність рішення відносно третьої особи, оскільки він не наділений правом оскарження рішення в інтересах страхової компанії.

В той же час колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги ТДК «Страхова компанія «Кредо» про порушення судом норм матеріального та процесуального права в частині стягнення суми страхового відшкодування з неї як з третьої особи.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданою нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

До вказаної страхової компанії позовні вимоги не заявлялись, і вона не притягувалась за заявою позивача до участі в справі як співвідповідач.

Банк - відповідач також просив притягти до участі в справі страховика як третю особу, що і зробив суд своєю ухвалою, а тому стягнення з третьої особи суми страхового відшкодування суперечить нормам процесуального права.

Крім того, ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій відповідач не посилався на те, що у нього виникло право на відшкодування частини витрат по відшкодуванню шкоди позивачеві на підставі договору страхування його цивільно-правової відповідальності, та не надавав докази тому, що він виконав вимоги закону про повідомлення страховика про страховий випадок як страхувальник, та тому, що страховик на підставі його повідомлення перевірив страховий випадок протягом встановленого законом строку.

Обидві юридичні особи зайняли при розгляді справи позицію заперечення проти позову з мотивів недоведеності вини водія банку в заподіянні шкоди позивачеві, та не посилались на можливість відшкодування шкоди останньому на підставі договору про страхування цивільно-правової відповідальності банку. Сам банк як страхувальник не вжив заходів до отримання позивачем страхової суми від страховика на підставі укладеного між ними договору страхування цивільно-правової відповідальності.

Доводи скарг про те, що позивач не звертався до страховика з вимогою про відшкодування страхової суми, а тому не має права на її відшкодування, є необгрунтованими, оскільки він має право отримати відшкодування всього розміру шкоди в даному випадку за рахунок відповідача.

З огляду на зазначене стягнення страхової суми з третьої особи як страховика суперечить і принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачає обовязок суду розглядати справу в межах заявлених позовних вимог, які позивач не заявляв до страховика, що є його правом.

Статтею 3 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю здоровю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

У частині 22.1 статті 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.

Ст. ст. 33, 34 вказаного Закону в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачали, що учасники дорожньо-транспортної пригоди зобовязані, зокрема, вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати зазначені дії, вони мають підтвердити це документально. Страховик терміново, але не пізніше трьох робочих днів (враховуючи день отримання письмового повідомлення про страховий випадок), зобовязаний направити експерта на місце настання страхового випадку або до місцезнаходження пошкодженого майна для його огляду.

З огляду на зазначене рішення суду в частині вирішення спору про відшкодування матеріальної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в справі про стягнення всієї суми матеріальної шкоди з відповідача банку.

Згідно п. 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки апеляційна скарга третьої особи підлягає частковому задоволенню, і до неї позивач позовних вимог не заявляв, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача, з якого підлягає стягненню вся сума матеріальної шкоди, підлягає стягненню судовий збір в сумі 581, 29 гр., сплачений третьою особою при оскарженні судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 26 квітня 2012 року в даній справі в частині вирішення спору про відшкодування матеріальної шкоди скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 на відшкодування матеріальної шкоди 105520,87 гр.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» судовий збір в сумі 581, 29 гр.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -