Справа №2-27 Головуючий у суді у 1 інстанції - Бурда
Номер провадження 22-ц/1890/981/12 Суддя-доповідач - Ільченко
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2012 року м.Суми

Колегія суддів з розгляду справ цивільного судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ільченко О. Ю.,

суддів - Гагіна М. В., Смирнової Т. В.,

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничої фірми «Таврія ЛТД», представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2012 року

в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничої фірми «Таврія ЛТД» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», треті особи Перша Сумська державна нотаріальна контора Сумської області, Комунальне підприємство «Сумське міське бюро технічної інвентаризації»

про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2010 року ТОВ науково-виробнича фірма «Таврія ЛТД» (далі ТОВ НВФ «Таврія ЛТД») звернулось до суду з позовом про визнання недійсними договору іпотеки нежитлового приміщення автомайстерні, площею 564,3 кв.м., укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ Комерційний банк «Приватбанк» від 11 листопада 2004 року та договору купівлі-продажу від 24 травня 2005 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1

25 жовтня 2011 року позивач остаточно уточнив позовні вимоги і просив визнати недійсним договір купівлі-продажу частини невиробничих приміщень за адресою: м. Суми, вул. Черепіна, буд. 29 від 29 червня 1993 року, укладений між ТОВ НВФ «Таврія ЛТД» та ОСОБА_3 з підстав, що договір укладений неуповноваженою особою товариства. Також просив витребувати із володіння відповідачки ОСОБА_1 нежитлове приміщення, площею 564,3 кв.м., придбане нею за договором купівлі-продажу, укладеним 24 травня 2000 року із ОСОБА_3

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2012 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу частини виробничого приміщення в обємі 564,30 кв.м. за адресою вул. Черепіна, 29 у м. Суми, укладений 29 серпня 1993 року між ОСОБА_3 та ТОВ НВФ "Таврія ЛТД". В задоволенні позову в іншій частині було відмовлено.

В апеляційних скаргах представник відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять зазначене рішення скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому посилаються на необхідність застосування строків позовної давності. Вважають, що позивачем не доведено той факт, що договір купівлі-продажу від 29 серпня 1993 року був укладений неуповноваженою особою, так як він був схвалений послідуючими діями товариства.

В своїй апеляційній скарзі ТОВ НПФ «Таврія ЛТД», посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги у повному обсязі. При цьому посилається на те, що ОСОБА_1 не можна вважати добросовісним набувачем майна, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу між нею та ОСОБА_3 вона була обізнана про претензії на предмет договору. Вважає, що досліджений у судовому засіданні прибутковий ордер не доводить відплатність зазначеного договору.

Заслухавши пояснення представників апелянтів, кожен із яких підтримав доводи своєї апеляційної скарги, їх заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ТОВ НВФ «Таврія ЛТД» слід задоволити, апеляційні скарги представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно відхилити, виходячи з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд вважав, що спірна угода не відповідає вимогам закону, оскільки була вчинена від імені продавця особою, яка не має належним чином підтверджених повноважень на укладення такої угоди, а тому відповідно до положень ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) є недійсною. В задоволенні позову в іншій частині суд вважав за необхідне відмовити, оскільки відповідачку ОСОБА_1 вважав добросовісним набувачем майна.

Однак, колегія суддів з висновками суду щодо відмови в позові про витребування майна погодитись не може, виходячи з наступного.

Із огляду матеріалів інвентаризаційної справи № 142287 вбачається, що за договором купівлі-продажу будівлі від 01 жовтня 1992 року споживчо-виробничий кооператив «Автолюбитель» продав ТОВ НВФ «Таврія ЛТД» нежитлове приміщення, розташоване на 1-му поверсі за адресою: м. Суми, вул. Черепіна, 29.

Згідно довідки КП «Сумського міського бюро технічної інвентаризації», за ТОВ НВФ «Таврія ЛТД» за адресою: м. Суми, вул. Черепіна, 29 зареєстровано станом на 25 січня 1993 року: майстерня, підвал, фарбовочний цех, загальною площею 1839,6 кв.м. (а.с. 30-35 т. 1)

За договором купівлі-продажу від 29 серпня 1993 року ТОВ НВФ «Таврія ЛТД» передала 564,3кв.м. виробничих приміщень ОСОБА_3 (а.с. 48 т. 1)

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 грудня 1998 року було визнано за ОСОБА_3 право власності на частину будівлі, площею 564,3 кв.м. за адресою: м. Суми, вул. Черепіна, 29. Проте це рішення було скасоване ухвалою апеляційного суду від 12 січня 2010 року, а ухвалою Зарічного районного суду м. Суми позов ОСОБА_3 до ТОВ НВФ «Таврія ЛТД» було залишено без розгляду.

Таким чином, правова підстава щодо належності ОСОБА_3 нежитлового приміщення за рішенням Зарічного районного суду м. Суми відпала.

Інша правова підстава, за якою ОСОБА_3 придбав спірне приміщення є договір купівлі-продажу від 29 серпня 1993 року, укладений ним та ТОВ НВФ «Таврія ЛТД» в особі директора ОСОБА_4

Перевіривши доводи представників позивача щодо недійсності цього договору та заперечення представника ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що договір відповідав вимогам діючого законодавства на час його укладення, то судом першої інстанції було встановлено, що договір від імені товариства було укладено і підписано ОСОБА_5, який, як вбачається з матеріалів справи, з травня 1993 року виконував обовязки головного бухгалтера цього товариства, а директором був ОСОБА_4 Ці обставини не спростовуються сторонами. Крім того, у вступній частині договору зазначена особа директор товариства ОСОБА_4

Відповідно до положень ст. 62 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладання договору) угода може бути укладена однією особою від імені другої особи в силу повноваження, що ґрунтуються на довіреності, законі або адміністративному акті. У справі відсутні докази щодо надання повноважень головному бухгалтеру розпоряджатись майном підприємства.

Відповідно до ст. 48 ч. 1 ЦК (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону і, оскільки правочин від імені ТОВ НВФ «Таврія ЛТД» був вчинений особою, яка не мала повноважень на його вчинення, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав договір від 29 серпня 1993 року недійсним.

Доводи представника апелянта ОСОБА_1 про те, що відповідно до ст. 63 ЦК (в редакції 1963 року) схвалення угоди особою робить угоду дійсною з моменту її укладення, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки докази про це в справі відсутні. Крім того, на підтвердження своєї позиції апелянтом ОСОБА_1 не надані докази про факт передачі товариством спірного приміщення ОСОБА_3

Разом з тим, згідно зі ст. 128 ч. 1 ЦК (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Пунктом 5.1 договору купівлі продажу від 29 серпня 1993 року передбачено, що перехід права власності відбувається з моменту сплати вартості приміщень та підписання акту приймання-передачі, який є невідємною частиною даного договору. (а.с. 48-49) Всупереч цьому такий акт у матеріалах справи відсутній.

Колегія суддів також не може взяти до уваги доводи скарги в тій частині, що з 1993 року ОСОБА_3 користувався виробничими приміщеннями на правах власника, так як це не підтверджено матеріалами справи, а представники позивача заперечують цю обставину. Наявність у відповідача ОСОБА_3 квитанції до приходного касового ордеру про внесення коштів на рахунок підприємства також не є підставою для відмови в позові про визнання договору недійсним.

Крім того, надана для огляду квитанція до прибуткового касового ордеру № 171 від 29 серпня 1993 року підписана однією особою, хоча за реквізитами цього документу вимагається підписи двох осіб: головного бухгалтера та касира.

До того ж зазначена квитанція не свідчить про послідуючі наміри товариства схвалити договір купівлі-продажу спірного приміщення, оскільки, як і договір вона була датована 29 серпня 1993 року.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» стосовно пропуску строку звернення до суду не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки із матеріалів справи вбачається, що про порушення своїх майнових прав позивач дізнався в 2008 році, про що став звертатись до правоохоронних органів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині вирішення вимог про визнання договору за 1993 рік недійсним є обґрунтованими, тому доводи апеляційних скарг ПАТ КБ «Приватбанк» та представника ОСОБА_1 в цій частині є безпідставними.

Стосовно доводів апеляційної скарги ТОВ НВФ «Таврія ЛТД», то колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог в частині витребування у ОСОБА_1 майна, посилаючись на те, що вона є добросовісним набувачем.

Разом з тим, виходячи з положень ст. 145 ЦК (в редакції 1963 року), які закріплені і в ст. 388 ч. 1 ЦК України (2004 року) вбачається, що власник має право витребовувати майно у набувача у разі, коли воно вибуло із володіння не з його волі, а іншим шляхом.

Встановлено, що нежитлове приміщення вибуло із управління ТОВ НВФ «Таврія ЛТД» поза волею юридичної особи, а тому слід було застосувати вищезазначену норму закону. Суд першої інстанції цього не врахував, а тому рішення в цій частині вимог слід скасувати, а позов ТОВ НВФ «Таврія ЛТД» задоволити. При цьому колегія суддів виходить із того, що відповідно до положень ст. 145 ЦК (в редакції 1963 року) та аналогічних положень ст. 330 ЦК (2004 року), якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК (2004 року) майно не може бути витребуване у нього.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що нежитлове приміщення, яке згідно з планом викопіювання позначені літ. А, за призначенням є майстернею автогаражу, загальною площею 564,3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Черепіна, 29 (а.с. 6-7, № справи 2-2212/10) та поетажним планом інвентаризаційної справи № 142287 (а.с. 42), яке було передане за договором купівлі-продажу від 24 травня 2000 року підлягає витребуванню з володіння ОСОБА_1

Керуючись ст.303, п.3 ч.1 ст.307, ст.ст.309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничої фірми «Таврія ЛТД» задоволити, а апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 березня 2012 року скасувати в частині відмови в позові про витребування майна, а позов задоволити.

Витребувати із володіння ОСОБА_1 та передати Товариству з обмеженою відповідальністю науково-виробничій фірмі «Таврія ЛТД» нежитлові приміщення майстерні, загальною площею 564,3 кв.м. (відповідно до плану викопіювання в осях 1-4,3-0), розташоване на першому поверсі будинку № 29 по вул. Черепіна у м. Суми.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набрало законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -