АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/1/12 Справа № 22ц-3557/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1В Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2012 року м. Дніпропетровськ

22 березня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, правонаступник відповідача Дніпропетровська міська рада, третя особа Ленінська районна у м. Дніпропетровську рада, про знесення самовільних забудов, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2008 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачки посилаючись на те що, йому належить 71/100 частина домоволодіння № 33 по вул. Т. Бондарева в м. Дніпропетровську, а відповідачці належить 29/100 частин вказаного домоволодіння. У 1997 році відповідачка самочинно прибудувала до своєї частини домоволодіння прибудову «а-1», яка закрила доступ до вікна, належної позивачу частини будинку, «атмосферного простору, зокрема, позитивного впливу сонця, світла». Тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просив суд знести за рахунок відповідачки у примусовому порядку самовільну прибудову «а-1» до будинку № 33 по вул. Т. Бондарева в м. Дніпропетровську, покласти на відповідачку судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2010 року, у якому виправлено помилку ухвалою того ж суду від 22.12.2010 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підставі свідоцтва про право власності від 29.06.2005 року (а.с. 3, 4) позивачу належить 71/100 частина домоволодіння № 33 по вул. Т. Бондарева в м. Дніпропетровську, а решта даного домоволодіння 29/100 частин належить відповідачці.

Бизько 1995 1997 років відповідачка самочинно прибудувала до належної їй частини зазначеного вище будинку прибудову «а-1», що стверджується копією технічного паспорту на а.с. 6 7.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.04.2007 року у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2006 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розподіл земельної ділянки визначено порядок користування земельною ділянкою по вул. Т. Бондарева, 33 у м. Дніпропетровську (а.с. 32 33).

15.02.2011 року, після ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення, відповідачка ОСОБА_7 померла, що стверджується копією відповідного свідоцтва на а.с. 136.

Зважаючи на те, що після смерті ОСОБА_7 з заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, що стверджується листом нотконтори від 03.01.2012 року (а.с. 141, 142), ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.03.2012 року, відповідно до вимог ст. ст. 33, 37 ЦПК України, залучено до участі у даній справі в якості правонаступника відповідачки територіальну громаду міста в особі Дніпропетровської міської ради.

Виходячи зі змісту позовних вимог, обставин справи, місцевий суд дійшов правильного висновку, що спірні правовідносини регулюються статтею 391 ЦК України, якою передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно листа Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 26.12.2007 року прибудова «а-1», збудована відповідачкою, використовується нею як ванна кімната, розташована з південної сторони і затіняє вікно в кухню, яка належить позивачу, однак над цим вікном самим позивачем влаштовано навіс, який теж затіняє вікно. Згідно з будівельними нормами, інсоляція (пряме попадання сонячних променів) розраховується для житлових приміщень, цей розрахунок виконують тільки проектні організації, чого зроблено не було.

Колегія звертає увагу, що рішення виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська від 19.09.1997 року №330, яким зобов»язано ОСОБА_8 знести самовільно побудовану прибудову по вул. Т. Бондарева, 33, не доводить порушень прав позивача зведенням даної споруди (а.с. 5).

Враховуючи викладене, зважаючи на незаявлення позивачем клопотання про проведення відповідної судової експертизи, відсутність будь-яких доказів на підтвердження доводів позивача щодо порушення його прав та, зокрема, інсоляції його житлового приміщення у зв»язку зі зведенням відповідачкою ОСОБА_7 самочинної прибудови «а-1», місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Зважаючи на те, що статтею 71 ЦК України від 1963 року загальний строк позовної давності встановлено у три роки і його застосування не передбачає подання стороною у справі спеціальної заяви, колегія звертає увагу, що позивачем ОСОБА_6 позов про знесення прибудови «а-1», яка була збудована не пізніше 1997 року, що визнано позивачем у його позовній заяві (а.с. 16 17), пред»явлено до суду лише у 2008 році, вимогу про поновлення строку позовної давності, з підстав наявності поважних причин, не заявлено, доказів непорушення строку позовної давності не надано.

Доводи апелянта про те, що позов заявлено з підстав порушення його права саме на «атмосферний простір» не спростовують правильність висновків районного суду.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді