ун. № 2-7708/11
пр. № 2/2608/2009/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2012 року

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарі Лазаренко Г.В.

за участю прокурорів Семененко В.П., Суховолець У.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про передачу дитини.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2011 року позивачка звернулася до суду з позовом про примусове відібрання дитини у відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що 31 травня 2011 року Святошинським районним судом м. Києва було винесено рішення про стягнення аліментів з відповідача та визначення місця проживання їхнього спільного сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею за адресою: АДРЕСА_1. Апеляційний суд м.Києва вказане рішення залишив без змін, однак відповідач досі його не виконує, дитину не передає, перешкоджає бачитися з ним.

У судовому засіданні позивачка та її представник уточнили позовні вимоги, а саме просили зобов»язати відповідача передати сина позивачці, відповідно до вимог ч.4 статті 159 СК України.

Позивачка додатково суду пояснила, що 27.12.2010 року відповідач без її дозволу та попередження забрав дитину із дитячого садочка та їй не повернув, з того часу вона жодного разу сина не бачила, відповідач постійно переховує його від неї, не надає можливості спілкуватися з ним, з лютого 2011 року вона у судовому порядку намагається повернути дитину, 31 травня 2011року Святошинським судом прийнято рішення про стягнення аліментів та визначено місцем проживання дитини разом із нею, проте відповідач його не виконує, дитину їй не віддає, спілкуватись з ним перешкоджає. Просила позов задовольнити.

Представник позивачки у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з уточненнями, просив його задовольнити і в інтересах дитини допустити негайне виконання рішення суду.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, суду пояснив, що дійсно син знаходиться з ним з 27.12.2010 року та він не збирається його передавати матері у звязку з тим, що позивачка не давала йому бачитися з сином, погано за ним доглядала, його теперішня дружина краще його виховує та що позивачка не має свого власного житла у місті Києві.

Представник відповідача проти позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити, оскільки теперішні житлові умови позивачки не досліджені, позивачка добровільно більше року не відвідує та не телефонує сину.

Третя особа Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації до суду свого представника не направив, письмово просив розгляд справу без участі їх представника, постановивши рішення в інтересах дитини.

Прокурор вважає, що позов необхідно задовольнити, дитину передати матері.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача та його представника, дослідивши докази та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживанням дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31.05.2011 року встановлено, що відповідач ОСОБА_2 без згоди матері ОСОБА_1 27.12.2010 року забрав їх спільного сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 із дитячого садка та не повернув його позиваці, що позивачка є доброю, турботливою матір'ю, створює належні умови для виховання та розвитку сина, що доцільним є проживання дитини з позивачкою.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25.10.2011 року рішення першої інстанції від 31.05.2011 року залишено без змін.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст.ст. 141, 157 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 159 СК України у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Отже, встановлено, що судовим рішенням, яке набрало чинності було визначено місце проживання дитини разом з матір»ю ОСОБА_1, проте відповідач ухиляється від його виконання, а саме дитину позивачці не передає, перешкоджає у їх спілкуванні, що не заперечується відповідачем, який у судовому засіданні пояснив, що дитина проживає разом з ним та його теперішньою дружиною, він не збирається його повертати позивачці, бо вважає, що остання недостатньо про нього дбає, для спілкування із сином позивачка має показати йому належні умови свого проживання.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки вставлено, що чинне рішення суду щодо проживання дитини разом із матір»ю ОСОБА_1, відповідачем не виконується та чиняться перешкоди у спілкуванні дитини з матір»ю.

Посилання сторони відповідача на відсутність у позивачки свого власного житла та недослідженість теперішніх умов її проживання, суд оцінює критично, оскільки при прийнятті рішення щодо визначення місця проживання дитини з матір»ю ці обставини досліджувались судом, місцем проживання позивачки з сином визначено за адресою: АДРЕСА_2, де вони зареєстровані, а тому згідно діючих норм житлового законодавства мають право на користування та проживання на вказаній житловій площі.

Посилання на небажання позивачки спілкуватися із сином спростовується встановленими вище обставинами, а саме, що відповідачем чиняться перешкоди у спілкуванні позиваки з дитиною та іншими доказами, які містяться в матеріалах цивільної справи за № 2-2858/11, а саме: самим позовом про визначення місця проживання дитини, який позивачка подала у лютому 2011 році, відповідними заявами позивачки до Святошинського РУГУ МВС України в м.Києві від 29.12.2010р. та від 29.03.2011 року, які свідчать про намагання позивачки знаходитись разом з дитиною та займатися її вихованням.

Враховуючи інтереси малолітньої дитини, відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду.

На підставі наведеного та ст. ст. 19, 141, 150, 151, 152, 153, 155, 157, 159 СК України, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., ст. ст. 10, 60, 209, 213, 215, 218, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Зобовязати ОСОБА_2 передати сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 його матері ОСОБА_1, для подальшого виховання та проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4

Рішення суду підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 94 грн. 10 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду можна подати протягом десяти днів з дня його проголошення через Святошинський районний суд м. Києва.

Суддя