Справа № 2 - 3863/11 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 червня 2012 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про виселення з квартири із зняттям з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2, про виселення з квартири із зняттям з реєстраційного обліку.

Позивач вказує на те, що 19 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір. У забезпечення виконання ОСОБА_2 своїх зобовязань між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що на праві власності належить ОСОБА_1

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2009 року частково задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», звернене стягнення на майно ОСОБА_1, в тому числі квартиру АДРЕСА_2, шляхом застосування процедури продажу.

15 червня 2011 року ОСОБА_1 та інші мешканці зазначеної квартири були письмово повідомлені про необхідність звільнення житлового приміщення, проте до цього часу відповідачка добровільно квартиру не звільнила.

Посилаючись на викладене, а також на положення ст.ст. 526,527,530,590 ЦК України, ст.. 33, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.. 109 ЖК України, ст.. 7 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просив виселити ОСОБА_1, яка зареєстрована і проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 із зняттям її з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ ММУ УМВС України у Миколаївській області, а також стягнути з відповідачки сплачені позивачем судові витрати.

Представник позивача, відповідачка, третя особа в судове засідання не зявилися. Про час і місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, позовні вимоги позивач підтримав, просив позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 19 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно якого банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 100000,00 дол. США.

У забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 19 червня 2007 року. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_3, яка на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 2002 року.

ОСОБА_2 зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у звязку з чим рішенням Ленінського районного суду м. Миколаїв від 11 грудня 2009 року частково задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», звернене стягнення на майно ОСОБА_1, в тому числі квартиру АДРЕСА_2, шляхом застосування процедури продажу.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, банк не може реалізувати квартиру, оскільки цьому перешкоджає те, що в ній проживає і зареєстрована відповідачка.

Відповідно до положень ст. ст. 41, 47, ст. ст. 9, 109 ЖК України, держава гарантує право особи на недоторканість житла. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Одна з таких підстав передбачена Законом України «Про іпотеку».

Так, відповідно до ст.ст. 572, 590, 1050, 1054 ЦК України, статей 1, 5, 11-12, 33 Закону України «Про іпотеку», ст. 25-26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та п.18 договору іпотеки від 19 червня 2007 року, іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна, які належить іпотекодавцю на праві власності. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення мешканців з будинку, який є предметом іпотеки передбачений ч. 2 і 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якого після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення осіб, що мешкають у житловому будинку, який є предметом іпотеки, встановлений і в ч. 3 ст. 109 ЖК України.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги зазначені у ч. 3 ст. 109 ЖК України та частинах 2 та 3 ст.40 Закону України «Про іпотеку» позивачем виконані.

Так, після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки позивачем на адресу відповідачки 15 червня 2011 року було направлено повідомлення-вимога № 1797 від 31 травня 2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житла. Відповідачкою вищезазначена вимога залишена без задоволення. У звязку з чим, після спливу тридцяти денного терміну після отримання вимоги відповідачкою, банк скористався своїм правом на звернення до суду з позовом про примусове виселення з квартири.

Таким чином, враховуючи положення ч. 3 ст. 109 ЖК України є підстави для виселення відповідачки з квартири, яка знаходиться в іпотеці.

Що стосується питання зняття з реєстраційного обліку, то воно вирішується відділом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, а тому в цій частині вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають.

Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення з квартири із зняттям з реєстраційного обліку задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_3, належної ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_3, за реєстровим № 385, без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 08 грн. 50 коп. судового збору та 37 грн. 00 коп. інформаційно-технічних витрат.

В іншій частині в позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська