Справа № 2-4827/11
(2/401/1095/12)
Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Спаї В.В.,
при секретареві - Профорук В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що у відповідності до укладеного договору позики із відповідачем 13.09.2010 р. відповідач отримала від нього 3 115,00 грн., надавщи на підтвердження укладеного договору розписку, та взяв на себе зобовязання повернути отримані кошти в строк до 04.10.2010 р., утім, в обумовлений у розписці строк грошові кошти повернуті не були, у звязку з цим у позові й заявлено вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 3 115,00 грн., індексу інфляції в сумі 224,28 грн., 3% річних в розмірі 67,59 грн., та на відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн.
У судове засідання позивач не зявився, утім, в особі представника за довіреністю надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, та в якій не заперечував проти заочного розгляду справи та в якій просив суд повністю задовольнити поданий позов.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У судове засідання відповідач не зявився, причини неявки суду не повідомив, не надав до суду заяви про розгляд справи у його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів.
Врахувавши заяву представника позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згін ст. 11 ЦПК Країни, суд дійшов до висновку пор наявність підстав для ухвалення про задоволення позову частково, виходячи з наступного.
Згідно зі змістом ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; на виконання ч. 1 ст. 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Як було встановлено судом, 13.09.2010 р. між сторонами за цим позовом був укладений договір позики, за яким ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 3 115,00 грн., які відповідач зобовязався повернути до 04.10.2010 р.; утім, з боку боржника зобовязання було порушено, грошові кошти позикодавцеві повернуті не були.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); за ч. 1 ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Згідно частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; підстави припинення зобов'язання передбачені статтями 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за статтею 559 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За розгляду справи позивач, на переконання суду, довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України, та, розглядаючи цивільну справу, судом відповідно до закону були встановлені факти та відповідні правовідносини. Як було встановлено судом, факт отримання відповідачем за цим позовом грошових коштів від позикодавця підтверджуються розпискою, в якій позичальник підтвердив отримання грошових коштів, надавши відповідну розписку. Таким чином, беручи до уваги те, що відповідач порушив зобовязання за договором позики, допустивши його невиконання, правові наслідки порушення зобовязання договором обумовлені не були, для суду вбачаються правові підстави для поновлення порушених прав позивача в обраний останнім спосіб, а саме для присудження стягнення грошової суми із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобовязання за договором позики.
Щодо розміру грошової суми, яка підлягає присудженню до стягнення з відповідача, суд керуються приписами ст. 625 ЦК України та бере до уваги розрахунок, наданий позивачем (оскільки відповідач не скористався правом надання заперечень проти позову, не заперечував проти наданого позивачем розрахунку, дане розцінюється судом як визнання даної обставини відповідачем, що не потребує у доказування на виконання ч. 1 ст. 61 ЦПК України).
Приймаючи у даній справі рішення, суд також виходить з того, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки, Конвенція та практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права на виконання ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" поняття «власність»у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тлумачиться дуже широко, адже воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру та, згідно з рішеннями Суду визнавалося таким, що підпадає під захист статті 1 Першого протоколу рухоме і нерухоме майно, матеріальні та нематеріальні блага, зокрема акції, патенти, відшкодування згідно з рішенням арбітражу, право на пенсію, право землевласника на оренду плату, економічні права, повязані з веденням підприємницької діяльності, право займатися професійною діяльністю, правомірні очікування щодо певного стану речей у майбутньому, право вимоги. Отже, зважаючи на наведене, у тому числі на широкий зміст статті 1 Першого протоколу, порушене право власності позивача підлягає захисту та поновленню у зазначеній в цьому рішенні спосіб.
Водночас, щодо заявленої у позові вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди за порушення договірного грошового зобовязання, то для суду вбачаються правові підстави для ухвалення рішення про відмову в її задоволенні, адже згідно приписів законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки за судового розгляду було встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірного зобов'язання (зобовязання за договором позики), та договором позики не було передбачено право особи (кредитора) на відшкодування моральної шкоди за умови порушення позичальником зобовязань, то в цій частині вимога позову про стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди грошової суми не може бути задоволена.
Вирішуючи в обовязкову порядку відповідно п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України питання про розподіл судових витрат, суд бере до уваги те, що позивач не має пільг щодо сплати судового збору та при подачі позову позивачем був в повному обсязі сплачений судовий збір, тому у порядку ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, повязані зі сплатою судового збору, в розмірі 35,60 грн., та оплатою витрат на інформаційно технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 грн.
Керуючись ст. ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88, ст.ст. 212, 214-215, 224 та ст. 226 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_1, 12.12.1986 р..н. (ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1) суму боргу за договором позики від 13.09.2010 року 3 406,87 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_1, 12.12.1986 р..н. (ідентифікаційний номер фізичної особи НОМЕР_1) судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 35,60 грн. та оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 120 грн.
В задоволенні вимоги позову пор відшкодування моральної шкоди відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України: рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя