АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2012 року м. Дніпропетровськ

15 листопада 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого -

суддів:

при секретарі

Красвітної Т.П.

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 15.08.1992 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.04.2012 року. Від шлюбу вони мають малолітню дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повнолітню дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з ним, позивачем, по АДРЕСА_1 Відповідачка будь-якої участі у вихованні ОСОБА_8 не приймає. Позивач просив суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_8 з ним, ОСОБА_6, в будинку АДРЕСА_1

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2012 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що сторони з 15.08.1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.04.2012 року, яке набрало законної сили 04.05.2012 року, що стверджується копіями відповідних свідоцтв.

Сторони від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повнолітню дочку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з позивачем по АДРЕСА_1 що стверджується копіями відповідних свідоцтв та довідкою на а.с. 34.

Судом встановлено, що відповідачка також зареєстрована проживаючою по АДРЕСА_1 але останнім часом постійно у вказаному будинку не мешкає, зокрема, через конфлікти із позивачем, що визнано сторонами.

Згідно висновку №5/12-615 від 16.03.2011 року Дніпропетровської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне проживання малолітньої ОСОБА_8 із позивачем по АДРЕСА_1 посилаючись на позитивні характеристики батька та створення у вказаному жилому приміщенні всіх умов для проживання дитини (а.с. 11, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20).

Колегія звертає увагу, що даний висновок органу опіки та піклування є однобоким, містить оцінку лише умов проживання та особистості батька дитини, оцінка умов проживання та особистості матері дівчинки у висновку відсутня. Крім того, у висновку не зазначено про наявність переважної прихильності малолітньої дитини до когось з батьків. Отже, у зв»язку з наведеним, суд вважає висновок органу опіки №5/12-615 від 16.03.2011 року необ»єктивним.

Декларацією прав дитини (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року), яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України та ст.ст.2, 8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно частин 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Крім того, згідно ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов'язковою є участь органу опіки і піклування, який також подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до положень ст. 214 СК України, ч. 1 ст. 11 Закону України від 13 січня 2005 року N 2342-IV "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районі в міст Києва та Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Згідно із роз'ясненнями наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України N 20 від 19 грудня 2008 року "Про внесення змін до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрації районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування мають бути додані документи, зазначені у ч. 3 ст. 253 ЦПК України.

Виходячи з викладеного, надавши оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності, обґрунтовано не погодившись з висновком органу опіки та піклування, місцевий суд ухвалив правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини.

Колегія звертає увагу, що малолітня ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживає з позивачем та своєю старшою сестрою по АДРЕСА_1 Дана обставина визнана відповідачкою та позивачем.

До цього часу відповідачка є зареєстрованою за тією ж самою адресою, але останнім часом постійно не проживає у зв»язку з наявністю конфлікту з позивачем.

Колегія приймає до уваги пояснення відповідачки в судовому засіданні, яка зазначила, що у майбутньому, коли визначиться з місцем власного проживання, вона буде мати бажання, щоб разом з нею мешкала дочка ОСОБА_8, але на цей час не має заперечень щодо проживання дитини разом з батьком по АДРЕСА_1

Таким чином, колегія дійшла висновку про відсутність на час розгляду справи спору між сторонами з приводу місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_8, тому даний позов задоволенню не підлягає, оскільки заявлений передчасно, адже визначення місця проживання малолітньої дитини у судовому порядку, у відповідності до ст. 161 СК України, можливе лише за наявності відповідного спору між батьками.

Крім того, колегія звертає увагу на обов»язкову участь у справах про визначення місця проживання малолітньої дитини органу опіки та піклування, яким у даному випадку є державна адміністрація Дніпропетровського району Дніпропетровської області, яка до участі у цій справі місцевим судом не залучена, що унеможливлює ухвалення рішення про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_8.

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що даний позов заявлено передчасно, суд апеляційної інстанція не наділений процесуальним правом залучення до участі у справі органу опіки та піклування - державної адміністрації Дніпропетровського району Дніпропетровської області, сторони не позбавлені можливості в подальшому звернутись до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дочки ОСОБА_8, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову у даній справі.

Приймаючи до уваги, що не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань правильне по суті рішення, колегія вважає за можливе оскаржуване рішення про відмову у визначенні місця проживання малолітньої дитини залишити без змін.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді