0802/2967/2012 11.04.2012 Справа №2/802/346/2012
Р І Ш Е ННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2012 рік м. Василівка

Василівський районний суд у складі:

головуючого судді Степаненко Ю.А.

при секретарі Красновій А.С.

розглянувши цивільну справу за позовом:

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про визнання недійсним договору позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в позові вказує, що 23.11.2009 року ОСОБА_3 написала боргову розписку, яку підписали вона та він.

У вказаній борговій розписці зазначено, що він та ОСОБА_3 отримали в борг у ОСОБА_2 кошти в сумі 25 000 грн., які зобовязуються повернути таким чином: 12 500 грн. у строк до 01.03.2010 року, а іншу частину - по 1 000 грн. кожні два місяці, починаючи з 01.05.2010 року до повної виплати.

В той же день розписка була передана ОСОБА_2

Таким чином, 23.11.2009 року між ним та ОСОБА_3, з однієї сторони, і ОСОБА_2, з другої сторонни, було укладено договір позики.

Цей договір позивач вважає недійсним, посилаючись на те, що 23.11.2009 року Василівський районний суд Запорізької області, розглянувши цивільну справу № 2-1444/2009 за позовом: ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Дніпрорудненська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про усунення від права на спадкування, ухвалив рішення, за яким усунув ОСОБА_2 від права на спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла 01.07.2008 року. Вказане рішення суду набрало законної сили 04.12.2009 року.

23.11.2009 року, у день судового засідання, ОСОБА_2, вдавшись до обману та психічного тиску, змусив його та ОСОБА_3 написати і підписати вищевказану боргову розписку, пояснивши, що у разі написання цієї розписки, він не претендуватиме на спадщину після смерті ОСОБА_5, а якщо вони відмовляться від його пропозиції, погрожував застосуванням до них заходів фізичного впливу. Враховуючи те, що ОСОБА_2 раніше неодноразово вчиняв злочини, його погрози він та ОСОБА_3 сприйняли як реальні. За цією розпискою ні він, ні ОСОБА_3 кошти від ОСОБА_2 не отримували.

Посилаючись на ст.ст. 203, 215, 229, 230, 231, 236, 1046, 1047, 1051 ЦК України, позивач просить суд визнати недійсним з моменту його вчинення договір позики на суму 25 000 грн., укладений 23.11.2009 року між ним та ОСОБА_3, з однієї сторони, і ОСОБА_2, з другої сторони.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. Не заперечує того факту, що розписка, яка є предметом даного спору, була написана його донькою - ОСОБА_3 та підписана нею і ним у присутності, також: ОСОБА_2, адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 На написання такої розписки він погодився, оскільки ОСОБА_2, який за заповітом мав право на спадкову частину квартири після смерті його дружини ОСОБА_5, яка померла 01.07.2008 року, пообіцяв йому взамін відмовитися від спадщини. На той час він був згодний з текстом розписки. Після написання розписки Марков дійсно відмовився від своєї частини спадщини визнавши позов, а він за розпискою сплатив його 1000 грн., а саме: 23.11.2009 року -500 грн. та через деякий час ще 500 грн. поштовим переказом. Після цього, він звернувся до юриста, який повідомив його про те, що ця розписка є незаконною, а тому, він не повинен за нею нічого сплачувати. Розписка була написана та підписана під тиском психологічним на нього з боку ОСОБА_2, а також адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які приймали участь у розгляді справи щодо усунення ОСОБА_2 від спадкування. Запевняє суд у тому, що ніколи не брав у ОСОБА_2 кошти у борг. Також впевнений у тому, що й ОСОБА_3 не брала у відповідача кошти.

В судовому засіданні ОСОБА_3 також позов підтримує, просить суд його задовольнити, пояснивши, що не заперечує того факту, що вона 23.11.2009 року під психологічним тиском, а також у присутності ОСОБА_2, адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, зі згоди батька- Барцева В.І. написала та підписала розписку, яка є предметом даного спору. Запевняє суд у тому, що ніколи не брала у ОСОБА_2 кошти у борг. За цією розпискою ОСОБА_2 кошти не передавала. Також вона не бачила, щоб кошти від відповідача брав позивач.

В судовому засіданні представник позивача та ОСОБА_3 в особі ОСОБА_8 підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просить суд їх задовольнити. Також він пояснив, що розписка, яка є предметом даного спору, є недійсною, оскільки угода є безгрошовою, укладеною під впливом обману, психологічного тиску та погроз.

ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечує проти позову, пояснивши, що він дійсно 23.11.2009 року передав у борг ОСОБА_3 та ОСОБА_1 25000 грн. у присутності адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зобовязалися солідарно повертати частками, а саме: 12 500 грн. у строк до 01.03.2010 року, а решту суми боргу - по 1 000 грн. кожні два місяці, починаючи з 01.05.2010 року до повної виплати. Позивач за розпискою сплатив йому 1000 грн., а саме: 23.11.2009 року після судового засіданні-500 грн. та пізніше 500 грн. поштовим переказом. Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не повернули йому суму боргу, він звернувся з позовом до суду, який було задоволено. Запевняє суд у тому, що ні з його боку, ні з боку адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не чинився тиск на ОСОБА_3 та ОСОБА_1 при укладенні угоди, вони також не вводили позивача в оману.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, оглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав:

згідно ст.ст.1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімум доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей;

як було встановлено в судовому засіданні та як вбачається з матеріалів справи, 23.11.2009 року за договором позики, копія якого є у справі, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 і ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 25000 грн., які останні зобовязалися солідарно повертати частками, а саме: 12 500 грн. у строк до 01.03.2010 року, а решту суми боргу - по 1 000 грн. кожні два місяці, починаючи з 01.05.2010 року до повної виплати. Таким чином, сторони уклали договір позики;

договір є обов'язковим для виконання всіма його учасниками, відповідно до вимог ст.526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства; ст.527 ЦК України, згідно якої боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор-прийняти виконання особисто; ст.530 ЦК України, згідно якої, якщо у зобов'язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (дата) виконання боржником зобов'язання не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства, ст.1049 ЦК України, згідно якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. При цьому, ст.625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання;

у встановлений договором позики строк ОСОБА_1 і ОСОБА_3 грошові кошти ОСОБА_2 не повернули, тому він звернувся з позовом до суду;

відповідно до рішення Василівського районного суду Запорізької області від 04.11.2010 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 20.12.2010 року, копії яких є у справі, задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і ОСОБА_3, про стягнення боргу та вищевказаною розпискою, та відшкодування моральної шкоди, а саме: стягнуто солідарно з них на користь ОСОБА_2 борг в сумі 24000 грн., суму інфляції у розмірі 1140 грн., проценти у розмірі 1604,21 грн. та судові витрати в сумі по 193,72 грн. з кожного. Таким чином, зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено факт передачі ОСОБА_2 зазначеної у розписці суми ОСОБА_1 і ОСОБА_3;

обставини, встановлені вказаним судовим рішенням не підлягають повторному доказуванню при розгляді даної справи, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України;

позивач та його представник у судовому засіданні просять визнати договір позики, який є предметом даного спору, недійсним, посилаючись на те, що він є безгрошовим, укладеним під впливом обману, психологічного тиску та погроз;

відповідно до ст..1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики, у тому числі, на тій підставі, що грошові кошти не були одержані ним від позичальника. При цьому, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини;

відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому, згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;

таким чином, позивач, оспорюючи договір позики, зазначаючи, що він є безгрошовим, оскільки ОСОБА_2 не передавав ні йому, ні ОСОБА_3 зазначену у договорі суму, зобовязаний був доводити свої вимоги у судовому засідання, надаючи суду письмові докази, або прирівняні до них (аудіо-, відеозапису….). Однак, в судовому засіданні, на підтвердження своїх заперечень проти договору позики позивач зазначених доказів не надав;

ст..229 ЦК України, на яку посилається у позові позивач, передбачає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. В судовому засіданні не будо надано належних та достатніх доказів на підтвердження того факту, що вищевказана угода була укладена внаслідок помилки та позивач під час її укладення помилявся щодо обставин, які мають істотне значення. Крім того, сам позивач зазначив, що на час написання розписки був згоден з її умовами, розумів їх зміст, мав намір сплачувати зазначені у ній суми, сплатив відповідачеві 1000 грн., що підтверджується розпискою та квитанціями, копії яких є у справі, однак, через деякий час, поспілкувавшись з юристом, який порадив йому перестати сплачувати кошти Маркову, -відмовився виконувати умови угоди;

ст..230 ЦК України, на яку посилається у позові позивач, передбачає, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. В судовому засіданні не будо надано належних та достатніх доказів на підтвердження того факту, що вищевказана угода була укладена внаслідок обману та позивач під час її укладення, під впливом обману, помилявся щодо обставин, які мають істотне значення;

ст..231 ЦК України, на яку посилається у позові позивач, передбачає, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. В судовому засіданні не будо надано належних та достатніх доказів на підтвердження того факту, що вищевказана угода була укладена позивачем під впливом насильства.

Таким чином, в судовому засіданні жодного доказу на підтвердження позовних вимог, який - би суд прийняв в якості належного та допустимого, надано не було. Пояснення позивача, його представника та третьої особи не є такими доказами. Крім того, їх намагання визнати договір позики недійсним суд розцінює як спосіб уникнути відповідальності щодо виплати відповідачеві всіх сум, які стягнуті з них на його користь на підставі вищевказаних судових рішень, які набрали законної сили.

В якості належного доказу на підтвердження позовних вимог суд також не може прийняти рішення Василівського районного суду Запорізької області від 23.11.2009 року у цивільній справі за позовом: ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Дніпрорудненська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4, про усунення від права на спадкування, ухвалив рішення, за яким усунув ОСОБА_2 від права на спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка померла 01.07.2008 рок,-оскільки, зазначене рішення хоча й набрало законної сили, однак, ніяким чином не підтверджує вимоги позивача у даному спорі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов безпідставним, надуманим та таким, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до медичної довідки, копія якої є у справі, позивач є інвалідом першої групи безстроково, тому, згідно до ст.88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», сплату судового збору суд вважає необхідним віднести на рахунок держави.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.202-214, 215-236, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст.ст.10, 11, 14, 57-60,61,64, 88, 151-154, 208, 209,212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. Якщо буде подано апеляційну скаргу, рішення, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Василівського

районного суду ОСОБА_9