ун. № 2-42/11
пр. № 2/2608/14/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2012 року

Святошинський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Чалої А.П.,

при секретарях - Ковтун Р.Г.,

ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

ОСОБА_7 районної ради,

Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району

Київської області,

3-ті особи: ОСОБА_8,

ОСОБА_9

про встановлення факту проживання однією сім*єю без шлюбу, визнання

шлюбу недійсним, визнання договорів дарування удаваними, визнання

недійсним державного акту на право власності на землю, визнання майна

спільною сумісною власністю та поділ майна, -

В с т а н о в и в :

11.12.2006р. ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом та з врахуванням уточнених і доповнених під час розгляду справи позовних вимог просила:

1. Встановити факт проживання її і відповідача ОСОБА_4 однією сім*єю без шлюбу з 1987р. по вересень 2006р.,

2. Визнати шлюб, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 01.04.2006р., недійсним в результаті його фіктивності,

3. Визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29.01.2001р. між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 та вважати його договором купівлі-продажу,

4. Визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю від 25.09.2003р., згідно якого ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,3095 га на території с.Капітанівка по вул.Радянській, 19 в Києво-Святошинському районі Київської області,

5. Визнати удаваним договір дарування будинку №19 по вул.Радянській в с.Капітанівка Києво-Святошинського району Київської області, укладений 23.03.2001р. між ОСОБА_10 і ОСОБА_4 та вважати його договором купівлі-продажу,

6. Визнати спільною сумісною власністю її і відповідача ОСОБА_4 наступне майно:

- будинковолодіння, розташоване в Київській області, Києво-Святошинському

районі, с.Капітанівка, вул.Радянська, 19,

- земельну ділянку, розташовану в Київській області, Києво-Святошинському

районі, с.Капітанівка, вул.Радянська, 19,

- квартиру АДРЕСА_2,

- незавершений будівництвом будинок по вул.Польовій в с.Скибин Броварського

району Київської області,

- автомобіль «Тойота Ленд-Крузер», держномер 400-30 КВ,

- мікроавтобус «Рено-Трафік», 1994р. держномер Е 50-86 КІ,

- автомобіль «Шкода-Фабія», держномер АА 53-07 ВО

та просила поділити між ними вказане нерухоме і рухоме майно, виділивши їй у власність:

1. ? частину будинковолодіння, розташованого в Київській області, Києво-Святошинському районі, в с.Капітанівка, вул.Радянська, 19,

2. ? частину земельної ділянки, розташованої в Київській області, Києво-Святошинському районі, в с.Капітанівка, вул.Радянська, 19,

3. ? частину квартири АДРЕСА_2,

4. незавершений будівництвом будинок по вул.Польовій в с.Скибин Броварського району Київської області, зобов*язавши її сплатити ОСОБА_4 ? частину вартості будівельних матеріалів, використаних на будівництво зазначеного будинку,

5. автомобіль «Тойота Ленд-Крузер», держномер 400-30 КВ,

а відповідачу виділити у власність:

1. ? частину будинковолодіння, розташованого в Київській області, Києво-Святошинському районі, в с.Капітанівка, вул.Радянська, 19,

2. ? частину земельної ділянки, розташованої в Київській області, Києво-Святошинському районі, в с.Капітанівка, вул.Радянська, 19,

3. ? частину квартири АДРЕСА_2,

4. ? частину вартості будівельних матеріалів, використаних при забудові незавершеного будівництвом будинку по вул.Польовій в с.Скибин Броварського району Київської області,

5. мікроавтобус «Рено-Трафік», 1994р. держномер Е 50-86 КІ,

6. автомобіль «Шкода-Фабія», держномер АА 53-07 ВО,

обґрунтовуючи позовні вимоги наступним.

В травні 1983р. вона познайомилась із ОСОБА_4 та з 1987р. вони почали проживати разом як чоловік і жінка без офіційної реєстрації шлюбу в квартирі її батьків №74 по вул.Русанівська Набережна, 12/1 в м.Києві, у 1991р. вони переїхали проживати в квартиру ІНФОРМАЦІЯ_1, а у 2005р. переїхали до будинку №19 по вул.Радянській в с.Капітанівка Києво-Святошинського району Київської області. Вказувала, що обставини про її спільне з відповідачем проживання у зазначений час встановлені рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 04.01.2008р., яке залишено без змін ухвалю Апеляційного суду м.Києва від 05.05.2008р., підтверджуються письмовими доказами і показаннями свідків. В органах РАГС свої відносини вони не реєстрували, оскільки ОСОБА_4 з офіційною своєю дружиною і їх спільним сином ОСОБА_11, 1978р. народження перебували на квартирному обліку в гуртожитку АДРЕСА_3. Весь час їх спільного проживання, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, який, в основному, складався з її грошових надходжень, оскільки вона була матеріально забезпеченою людиною, а відповідач значних статків не мав, у зв*язку з чим спірне майно, набуте ними за час їх спільного проживання, фактично придбане за її кошти та за її безпосередньої участі.

Оскільки відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не мали наміру створити сім*ю, вважала їх шлюб, зареєстрований 01.04.2006р. недійсним і фіктивним, укладений лише з метою зберегти за сім*єю сина відповідача ОСОБА_12 квартиру №10 в гуртожитку по вул.Пшеничній, 3 в м.Києві, а ОСОБА_5 працювала прибиральницею і посудомийкою в кафе «Рудий Дог», співвласниками якого є ОСОБА_4 70% і вона, позивачка, 30%, у зв*язку з підлеглими відносинами ОСОБА_5 і погодилась на пропозицію відповідача про укладення фіктивного шлюбу. Крім цього, з весни 2006р. ОСОБА_4 мав близькі стосунки з ОСОБА_9, з якою почав проживати разом в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29.01.2001р. між ОСОБА_13 і ОСОБА_6 і договір дарування будинку №19 по вул.Радянській в с.Капітанівка Києво-Святошинського району Київської області, укладений 23.03.2001р. між ОСОБА_10 і ОСОБА_4 вважала удаваними, оскільки фактично ці договори були оплатними і за квартиру АДРЕСА_1 вони з відповідачем сплатили ОСОБА_6 20 000 доларів США для передачі продавцям квартири АДРЕСА_4 Хренніковим, в яку переїхала проживати ОСОБА_6, а ОСОБА_10 і її дочкам: ОСОБА_13 і ОСОБА_12 за придбання будинку №19 по вул.Радянській в с.Капітанівка Києво-Святошинського району Київської області сплатили вона, позивачка, особисто передала 24 000 долара США. Укладали вони договори дарування замість договорів купівлі-продажу з ініціативи ОСОБА_4, який є потерпілим від ЧАЕС, у зв*язку з чим має пільги щодо сплати податків.

Замість придбаного у ОСОБА_10 будинку №19 по вул.Радянській в с.Капітанівка Києво-Святошинського району Київської області, вони здійснили будівництво за сумісні кошти двоповерхового і триповерхового житлових будинків, доказами чого вважала письмові квитанції і накладні на придбання будівельних матеріалів.

Земельну ділянку площею 0,3095 га на території с.Капітанівка по вул.Радянській, 19 в Києво-Святошинському районі Київської області ОСОБА_4 отримав у власність 25.09.2003р. на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, який, також, вважає недійсним, оскільки на цій земельній ділянці знаходяться побудовані нею і відповідачем спільно об*єкти нерухомого майна.

Крім цього, 22.12.1992р. відповідачем за їх спільні кошти було придбано незакінчений будівництвом жилий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,025 га в с.Скибин по вул.Польовій Броварського району Київської області, в будівництві якого вона, також, приймала участь, а також в 1994р. ними було придбано мікроавтобус «Рено-Трафік», 1994р. держномер Е 50-86 КІ, в 2001р. автомобіль «Тойота Ленд-Крузер», держномер 400-30 КВ і в 2006р. - автомобіль «Шкода-Фабія», держномер АА 53-07 ВО.

Усе зазначене в позові майно вона вважала їх з відповідачем спільною сумісною власністю та просила його поділити, виходячи з правила рівності часток.

Просила задовольнити позов на підставі ст.ст. 40, 42, 60, 61, 70 СК України, ст.ст. 216, 235 ЦК України, ст.ст. 30, 44 ЗК України.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, уточненнях і доповненнях до неї, а також вказала про те, що за весь час їх з відповідачем спільного проживання, вони були однією сім*єю, хоча їй було відомо про перебування відповідача в іншому зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, а в подальшому з ОСОБА_5, але офіційно вони не реєстрували свої відносини, оскільки на те були певні життєві обставини та вона сподівалась на порядність відповідача як чоловіка. Раніше не заявляла позовних вимог, оскільки лише після припинення їх стосунків у вересні 2006р., вважає, що її права були порушені відповідачами.

Відповідач ОСОБА_4 проти позов заперечував, посилаючись на його необґрунтованість, безпідставність, відсутність у позивачки права вимоги до нього, а також пояснив про те, що він з позивачкою ОСОБА_3 не був і не є подружжям, шлюб з нею ніколи не реєструвався, з 1977р. по 2002р. він перебував у шлюбі з ОСОБА_8, від якого вони мають повнолітнього сина ОСОБА_12, 1978р. народження. Після розлучення з ОСОБА_8, в квітні 2006р. він уклав шлюб з іншою жінкою ОСОБА_5, від якого у них 11.04.2007р. народився син ОСОБА_14 З ОСОБА_3 він мав ділові відносини, оскільки вона була його партнером по бізнесу, але влітку 2006р. між ними виник діловий конфлікт з приводу зникнення майна з приміщення кафе «Рудий Дог», співзасновниками якого є він 70% і ОСОБА_3 30%, з даного питання він звертався до правоохоронних органів, у зв*язку з чим було проведено перевірку, за результатами якої 29.08.2006р. Святошинським РУ ГУ МВС України в м.Києві винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи з підстав існування між сторонами цивільно-правових відносин. З метою помститися йому і відібрати ще й інше майно, ОСОБА_3 і звернулась до суду з даним позовом.

Він і ОСОБА_3 мали близькі відносини, але вони не носили характер постійних, вони ніколи разом не проживали і ці відносини не можна вважати сімейними в юридичному розумінні.

Також, ОСОБА_4 зазначав про те, що все майно, яке позивачка просить поділити між ними, придбано ним в період офіційного шлюбу з ОСОБА_8 і юридично та фактично є їх спільною сумісною власністю, а автомобіль «Шкода-Фабія», держномер АА 53-07 ВО придбаний ним у шлюбі з ОСОБА_5 і відповідно є їх спільною сумісною власністю, а тому не може бути поділено між ним і позивачкою.

Стаття 74 СК України, яка передбачає можливість визнання майна, придбаного за час спільного проживання чоловіком і жінкою, які не перебували в зареєстрованому шлюбі між собою, їх спільною сумісною власністю не має зворотної сили оскільки СК України і ЦК України набули чинності з 01.01.2004р.

Крім цього, вважав, що ОСОБА_3 не є стороною договорів, які оспорює, не має ніякого відношення до майна, що просить поділити, їй було відомо про усі обставини набуття спірного нерухомого і рухомого майна, про що вона сама не заперечує, але з даним позовом вона звернулась до суду лише в грудні 2006р., тобто, після конфлікту між ними, у зв*язку з чим пропустила трирічний строк позовної давності, визначений законодавством, що діяло раніше, а саме: 71 ЦК України 1963р. і діючим законодавством ст.257 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з*явилась, про день і час розгляду справи повідомлялась належним чином, що стверджується поштовими конвертами, повернутими за закінченням терміну їх зберігання на пошті (а.с. 19, 20, 21, 22 ОСОБА_12 №3). Під час розгляду даної справи в іншому складі суду, зверталась до суду із заявами, в яких просила не викликати її до суду і розглядати справу у її відсутності (а.с. 8-9 ОСОБА_12 №2, а.с. 165 ОСОБА_12 №2 заяви) і направила письмові заперечення проти уточненого позову ОСОБА_3 (а.с. 167-169 заперечення), в яких зазначала про те, що проти заявлених позовних вимог заперечує, позивачка ОСОБА_3 бажає лише помститися її чоловікові ОСОБА_4 за діловий конфлікт в серпні 2006р. з приводу зникнення майна з приміщення кафе «Рудий Дог», після чого мали місце звернення до міліції на неправомірні діє позивачки, після чого вона почала погрожувати, що привласнить й інше майно ОСОБА_4

Шлюб з ОСОБА_4 вона уклала 01.04.2006р., рішення про укладення шлюбу було взаємним і свідомим, вона мали намір створити сім*ю, мати права та обов*язки подружжя і від даного шлюбу 11.04.2007р. народився син ОСОБА_14

Також, ОСОБА_5 вказувала про те, що відносини між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 мали виключно діловий характер, спільно вони не проживали, господарства не вели. До 2002р. ОСОБА_4 перебував у шлюб зі своєю першою дружиною ОСОБА_8, в якому вони придбавали спільно нерухоме і рухоме майно, до якого позивачка ніякого відношення не має, а в шлюбі з нею ними придбано в 2006р. автомобіль «Шкода-Фабія», держномер АА 53-07 ВО, який є їх спільною сумісною власністю.

Відповідачка ОСОБА_6 в судове засідання не з*явилась, про день і час розгляду справи повідомлялась належним чином, що стверджується поштовим конвертом, повернутим до суду за закінченням терміну його зберігання на пошті (а.с. 16, 17 ОСОБА_12 №3). Під час попереднього судового розгляду справи в іншому складу суду, відповідачка ОСОБА_6 письмово висловлювала свою позицію щодо заявленого позову і просила розглядати справу у її відсутності (а.с. 47-48, 158 ОСОБА_12 №2 заяви), з яких, також, вбачається, що ОСОБА_6 проти позову ОСОБА_3 заперечує, оскільки не вбачає підстав для визнання удаваним договору дарування нею 29.01.2001р. ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1, їх угода була безкоштовною, гроші їй за цю квартиру ОСОБА_4 або ОСОБА_3 не передавались, а квартира АДРЕСА_5 була придбана нею 30.11.2000р. у Хреннікових, тобто за рік до дарування нею квартири ОСОБА_4 Вказувала, що позовні вимоги ОСОБА_3 вважає надуманими, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, заявлені з пропуском строку позовної давності, а тому не можуть бути задоволені.

Відповідачка ОСОБА_10 28.01.2011р. померла (а.с. 46 ОСОБА_12 №3 копія актового запису про смерть), оскільки після її смерті спадкова справа не заводилась, суд допустив процесуальне правонаступництво і залучив до участі в справі як відповідача ОСОБА_7 районну раду, що виступає від імені держави та яка про день і час розгляду справи повідомлялась належним чином (а.с. 66 ОСОБА_12 №3 поштове повідомлення).

17.11.2009р. ОСОБА_10 особисто здала до канцелярії суду заперечення на позов ОСОБА_3, в якому вказувала про те, що проти позову заперечує, посилаючись на те, що 23.03.2001р. добровільно і у відповідності до спільного волевиявлення вона і ОСОБА_4 уклали договір дарування будинку №19 по вул.Радянській в с.Капітанівка Києво-Святошинського району Київської області, будь-яких порушень закону при цьому не було, ні вона, ні її доньки ОСОБА_13 та Ніна від ОСОБА_4 або ОСОБА_15 гроші не отримували, будинок вона подарувала лише ОСОБА_4 і позивачка не має до нього ніякого відношення, а також просила розглядати справу у її відсутності (а.с. 198-199 ОСОБА_12 №2 заява).

Дмитрівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області повідомила суд про те, що 01.04.2006р. був зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на підставі поданих подружжям документів і діючого законодавства, а Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку в с.Капітанівка по вул.Радянській, 18 в Києво-Святошинському районі Київської області виданий згідно чинного законодавства і просила розглядати справу без представника (а.с. 159 ОСОБА_12 №2 лист).

Третя особа ОСОБА_8 в судове засідання не з*явилась, про день і час розгляду справи повідомлялась належним чином, що стверджуються поштовим повідомленням (а.с. 26 ОСОБА_12 №3), направляла до суду заяву і пояснення, в яких проти позову заперечувала, просила розглядати справу у її відсутності та зазначала про те, що ОСОБА_3 не могла проживати з ОСОБА_4 однією сім*єю з 1987р. по 2006р., оскільки з 1977р. по 2002р. вони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_12, 1978р. народження. Під час шлюбу вони з чоловіком проживали разом в ІНФОРМАЦІЯ_3, вели спільне господарство, мали спільний бюджет за кошти якого придбавали майно у спільну сумісну власність, яке вони у встановленому законом порядку не ділили, у зв*язку з одруженням сина і народженням у 2002р. онука Назара. Після їх розлучення в 2002р., з 2003р. колишній чоловік почав зустрічатися, а в подальшому в квітні 2006р. уклав шлюб з ОСОБА_5 Позовні вимоги вважала безпідставними, надуманими і такими, що задоволенню не підлягають (а.с. 40, 163-164 ОСОБА_12 №2 заява і пояснення).

Третя особа ОСОБА_9 в судове засідання не з*явилась, про день і час розгляду справи повідомлялась належним чином, що стверджується конвертом, повернутим до суду за закінченням терміну його зберігання на пошті (а.с 23, 24 ОСОБА_12 №3), направила до суду заяву, в якій вказувала про те, що не розуміє, яке відношення вона має до даного спору, вона працювала в кафе «Рудий Дог», у зв*язку з чим їй відомі обставини про те, що до 2002р. ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_8, а з 2003р. проживає однією сім*єю з ОСОБА_5, з якою в квітні 2006р. одружився і вони мають сина ОСОБА_16, 2007р. народження та просила розглядати справу у її відсутності (а.с. 208-210 ОСОБА_12 №2 заява).

З врахуванням того, що усі відповідачі і треті особи, які не з*явились в судове засідання, про день і час розгляду справи повідомлялись належним чином, висловили письмово свої правові позиції щодо заявленого позову, не скористались своїм процесуальним правом бути присутніми в судовому засіданні та просили розглядати справу у їх відсутності, суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності на підставі зібраних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивачки і її представника, відповідача і його представника, дослідивши та вивчивши усі зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 29.05.1977р. ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_8, який було розірвано 07.08.2002р. (а.с. 170 ОСОБА_12 №2 копія свідоцтва про розірвання шлюбу) на підставі рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 24.09.2001р. (а.с. 244 ОСОБА_12 №1 копія рішення суду).

Від даного шлюбу ОСОБА_4 і ОСОБА_8 мають повнолітнього сина ОСОБА_12, 1978р. народження.

Згідно договору дарування житлового будинку від 23.03.2001р., ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_4 жилий будинок по вул.Радянській, 19 в с.Капітанівка Київської області (а.с. 69 ОСОБА_12 №2 копія договору дарування), який мав загально площу по внутрішнім обмірам будинку 92,6 кв.м., житлову площу 67,1 кв.м. і підсобну площу 25, 5 кв.м. (а.с. 60, 61 ОСОБА_12 №2 копія плану за поверхами і журналу внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень, а.с. 62-64 ОСОБА_12 №2 технічний паспорт з планом будинку на ім*я ОСОБА_10П.)

На підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 25.09.2003р. ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,3095 га в с.Капітанівка, вул.Радянська, 19, земля передана для мети будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд і ведення особистого селянського господарства (а.с. 25 ОСОБА_12 №1 копія Державного акту).

У відповіді від 27.12.2006р. на запит суду Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вказано, що згідно даних погосподарських книг сільської ради, земельна ділянка площею 0,3095 га та житловий будинок, які знаходяться в с.Капітанівка по вул.Радянській, 19 в Києво-Святошинському районі Київської області рахуються за ОСОБА_4 Будинок 1981р. побудови, була проведена реконструкція даного будинку і всі дані після його перебудови в сільській раді відсутні (а.с. 16 ОСОБА_12 №1 відповідь).

На підставі договору дарування від 29.01.2001р. ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 квартиру №2 по вул.Володарського (нині Златоустівська), 26 в м.Києві (а.с. 77 ОСОБА_12 №2 копія договору дарування).

В листі від 07.10.2011р. виконавчого комітету Калинівської селищної ради вказано про те, що згідно погосподарської книги №8, особовий рахунок №651, за ОСОБА_4 рахується земельна ділянка №11 площею 0,1880 га в с.Скибин по вул.Польовій, 4, а правовстановлюючі документи на житловий будинок за вищевказаною адресою у виконкомі Калинівської селищної ради відсутні (а.с. 63 ОСОБА_12 №3 лист).

ОСОБА_4 є власником автомобіля «Тойота Ленд-Крузер», держномер 400-30 КВ (а.с. 22 ОСОБА_12 №1 копія свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 14.03.2002р.), мікроавтобуса «Рено-Трафік», 1994р. держномер Е 50-86 КІ (а.с. 23 ОСОБА_12 №1 копія свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 31.08.1994р.) і автомобіля «Шкода-Фабія», держномер АА 53-07 ВО (а.с. 24 ОСОБА_12 №1 копія свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 17.08.2006р.)

Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного.

Так, спірні правовідносини між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 виникли в 1987р., тобто, під час дії ЦК України 1963р. і КпШС України 1969р. і продовжували існувати після 01.01.2004р., з якого діють чинні на час розгляду справи ЦК України і СК України.

Згідно ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі…

Тобто, до спірних правовідносин слід застосовувати той матеріальний закон, що діяв на час їх виникнення.

Щодо першої вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту проживання її і відповідача ОСОБА_4 однією сім*єю без шлюбу з 1987р. по вересень 2006р., суд приходить до наступного.

Так, пункт 5) частини 1 ст.256 ЦПК України передбачає право суду на встановлення факту проживання однією сім*єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Юридичне поняття шлюбу визначено в частині 1 ст.21 СК України, де вказано про те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

В частині 2 цієї ж норми права визначено, що проживання однією сім*єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов*язків подружжя.

Юридичне поняття сім*ї визначено в частині 2 ст.3 СК України, яка вказує про те, що сім*ю складають особи, які спільно проживають, пов*язані спільним побутом, мають взаємні права та обов*язки.

Подружжя вважається сім*єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв*язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Тобто, виходячи зі змісту вказаних вище норм сімейного законодавства, подружжя завжди є сім*єю.

В ст.2 КпШС України 1969р. з даного питання було передбачено, що цей кодекс встановлює порядок і умови одруження, регулює особисті і майнові відносини, які виникають в сім*ї між подружжям…

В частині 2 ст.6 КпШС України 1969р. визначено, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану…

Тобто, минуле законодавство юридично визнавало лише зареєстрований у встановленому законом порядку шлюб, який породжував між подружжям права та обов*язки, а також визначав, що юридичне поняття подружжя поглинає собою юридичне поняття сім*ї.

Пункт 5) частини 1 ст.273 ЦПК України 1963р. визначав можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя.

Пленум Верховного Суду України в постанові №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами і доповненнями, що стосується нормативного тлумачення саме норм КпШС України 1969р., вказує про те, що встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944р. і тривали до смерті (пропажі безвісти на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах РАГС. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

З правового аналізу минулого і діючого сімейного законодавства випливає, що минуле сімейне законодавство в правовому розумінні визнавало лише зареєстрований у встановленому законом порядку шлюб, а встановлення юридичного факту шлюбних відносин допускалось лише до правовідносин, що виникли до 08.07.1944р., а діюче сімейне законодавство визначає, що поняття сім*ї охоплюється поняттям шлюбу і подружжя завжди є сім*єю.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 в період спірних правовідносин перебував у зареєстрованих шлюбах з іншими жінками, а саме: з 29.05.1977р. по 07.08.2002р. - із ОСОБА_8, а з 01.04.2006р. він перебуває в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5

Таким чином, в період часу з 1988р. по 07.08.2002р. ОСОБА_4 і ОСОБА_8 мали юридичний статус подружжя та були сім*єю, незалежно від того, чи проживали вони разом, а в період часу з 01.04.2006р. і до теперішнього часу ОСОБА_4 і ОСОБА_5, також, мають статус подружжя і юридично є сім*єю.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 в період часу, в який ОСОБА_3 просить встановити їх фактичне проживання однією сім*єю, перебував і перебуває у інших зареєстрованих шлюбах, тобто мав та має інші сім*ї у відповідності до законодавства, а ні діюче, ні минуле сімейне законодавство не передбачають можливість особи мати більше однієї сім*ї, у зв*язку з чим суд не має правових підстав для встановлення даного юридичного факту, а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Посилання позивачки на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 04.01.2008р. (а.с. 297-302 ОСОБА_12 №1 копія рішення суду), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 05.05.2008р. (а.с. 26-27 ОСОБА_12 №2 копія ухвали Апеляційного суду), в якому зазначено про те, що у 1987р. ОСОБА_4 переїхав на постійне проживання до ІНФОРМАЦІЯ_4, де створив сім*ю з третьою особою ОСОБА_3, у 1991р. вони переїхали проживати до ІНФОРМАЦІЯ_5, а у 2005р. в будинок по вул.Радянській, 19 в с.Капітанівка, Києво-Святошинського району Київської області, весь цей час вони вели спільне господарство, підтримували шлюбні стосунки, мали спільний бюджет, не може бути визнано обставинами, які відповідно до частини 3 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки зазначення в судовому рішенні, що набрало законної сили, про обставини, встановлення яких відповідно до діючого законодавства вимагає окремого судового процесу та процесуального доказування, не може свідчити про їх беспірне юридичне встановлення та звільнення від їх доказування, враховуючи, також, те, що юридичне визнання цих обставин є неможливим, оскільки це не передбачено законодавством.

Крім цього, зазначення певних обставин в рішенні суду, що набрало чинності, не може бути визнано більш юридично вагомим, ніж офіційна реєстрація певного акту громадянського стану у встановленому законом порядку, в даному випадку реєстрація шлюбу в органах РАГС.

З наведених вище підстав, суд не приймає до уваги ті обставини, що сам ОСОБА_4 в позовній заяві до суду від 13.07.2011р. про розлучення із ОСОБА_8 вказував про те, що 14 років назад в 1987р. він забрав усі свої речі та переїхав на інше постійне місце проживання за вищевказаною адресою (АДРЕСА_6), де проживає до цього часу та створив нову сім*ю (а.с. 245-246 ОСОБА_12 №1 копія позовної заяви), оскільки в даному спірному випадку ці обставини юридичного значення для вирішення спору не мають.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним шлюбу в результаті його фіктивності, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 01.04.2006р., суд приходить до наступного.

Згідно частини 2 ст.40 СК України, шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності.

Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім*ї та набуття прав та обов*язків подружжя.

Відповідно до ст.42 СК України, право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв*язку з реєстрацією цього шлюбу…

В даному випадку, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 підтвердили своє вільне волевиявлення на укладення шлюбу та створення сім*ї, мають спільну дитину і судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав позивачки укладенням цього шлюбу та обставин, які б свідчили про його фіктивність.

Як вказує сама позивачка, з ОСОБА_4 вона проживала з 1987р. по 2006р., але після розлучення з першою дружиною - ОСОБА_8 в 2002р., він не уклав шлюб з ОСОБА_3, а одружився офіційно в 2006р. з іншою жінкою ОСОБА_5

Щодо позовних вимог про визнання удаваним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 29.01.2001р. між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 та вважати його договором купівлі-продажу і визнання удаваним договору дарування будинку №19 по вул.Радянській в с.Капітанівка Києво-Святошинського району Київської області, укладеного 23.03.2001р. між ОСОБА_10 і ОСОБА_4 та вважати його договором купівлі-продажу, суд приходить до наступного.

Згідно частини 2 ст.58 ЦК України 1963р., якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Тобто, удавана угода недійсною не визнається, про що просить позивачка, а лише до неї застосовуються ті правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

В даному випадку, сторони оспорюваних позивачкою договорів дарування, підтвердили суб*єктивну сторону їх укладення, тобто наявність у них вільного волевиявлення для укладення саме договорів дарування і бажання настання відповідних юридичних наслідків, обставини оплатності вказаних угод, крім особистих пояснень позивачки, суду не доведені, крім цього, позивачка не є їх стороною, а юридичні наслідки при визнанні угоди удаваною настають лише для сторін цієї угоди.

В ст.153 ЦК України 1963р. і в ст.ст. 6, 627 ЦК України 2004р. закріплений принцип свободи договору в цивільних правовідносинах, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору…

Крім цього, оскільки судом не знайдено правових підстав для встановлення факту проживання сторін як чоловіка і жінки без шлюбу, у позивачки відсутні і правові підстави для оспорювання угод, укладених ОСОБА_4, як сторонньою для неї особою.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю від 25.09.2003р., згідно якого ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,3095 га на території с.Капітанівка по вул.Радянській, 19 в Києво-Святошинському районі Київської області, суд приходить до наступного.

Згідно пункту 6) частини 1 ст.81 ЗК України 2002р., громадяни України набувають прав власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до ст.40 ЗК України 2002р., громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом…

В пункті а) частини 3 ст.22 ЗК України 2002р. зазначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються в користування громадянам для ведення особистого селянського господарства…

Крім цього, у відповідності до ст.14 Закону України «Про власність», земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) надається громадянам України у власність.

На реалізацію свого права отримати як громадянин України земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення особистого селянського господарства на підставі рішення виконкому Дмитрівської сільської Ради народних депутатів від 27.04.2001р. №77/6, 25.09.2003р. ОСОБА_4 отримав у власність спірну земельну ділянку на підставі Державного акту на право приватної власності на землю.

Будь-яких порушень закону, які б могли бути підставою визнання його недійсним, судом не встановлено.

Суд вважає, також, вказати про те, що згідно діючого законодавства земельна ділянка отримана у власність особою під час офіційно зареєстрованого шлюбу, визнається спільною сумісною власністю подружжя лише в тому випадку, якщо вона надавалась цій особі не особисто як громадянину України, а для сім*ї, про що повинно бути вказано у рішенні відповідної ради.

Щодо позовної вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін.

Так, ЦК України 1963р., що діяв на час виникнення спірних правовідносин, розрізняв два види спільної власності: спільна часткова і спільна сумісна (ст.112).

Спільна сумісна власність між фізичними особами може виникати на підставі договору або закону.

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі не перебували і між ними не існувало договору про виникнення у них спільної сумісної власності на об*єкти спірного нерухомого і рухомого майна.

Правовий режим майна осіб, які не перебувають в шлюбі між собою і не мають майнових договірних відносин з приводу спільної праці чи іншої спільної діяльності, регулювались Законом України «Про власність».

В частині 2 ст.12 зазначеного вище Закону визначені підстави виникнення права приватної власності: громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

В частині 1 статті 17 цього ж Закону вказано про те, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім*ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

А частина 2 визначає, що майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об*єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Оскільки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не були членами сім*ї в юридичному її розумінні, не об*єднувались для спільної діяльності і не укладали про це відповідної угоди, норми ст.17 Закону України «Про власність» не підлягають застосуванню, оскільки в даному спірному випадку, для виникнення спільної сумісної власності сторін на спірне майно до 01.01.2004р. не було правових підстав.

З набранням чинності з 01.01.2004р. СК України, почала діяти ст.74 СК України, в частині 1 якої вказано, якщо жінка та чоловік проживають однією сім*єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на підставі спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, а в частині 2 зазначено, що на майно, що є об*єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто, умовами визнання майна чоловіка і жінки, які проживають без шлюбу є не перебування їх у будь-якому іншому шлюбу.

В даному випадку ця умова не дотримана, оскільки відповідач ОСОБА_4 перебував в шлюбі з ОСОБА_8 з 29.05.1977р. по 17.08.2002р., а з 01.04.2006р. перебуває в шлюбі з ОСОБА_5

Таким чином, не одруженим ОСОБА_4 був лише з 17.08.2002р. по 01.04.2006р., але за цей період часу ним не набуто жодного з об*єктів спірного майна.

Ст.22 КпШС України 1969р. і ст.60 СК України 2004р. визначають правовий статус майна, набутого подружжям в шлюбі як спільна сумісна власність.

Таким чином, спірне нерухоме і рухоме майно згідно діючого на час його придбання законодавства за законом набувало статус спільної сумісної власності ОСОБА_4 і тієї жінки, ОСОБА_8 та ОСОБА_5, з якою на час його придбання він офіційно перебував у шлюбі і правовий статус цього майна як спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на час розгляду даної справи не змінювався, а також ніхто із подружжя не звертався до суду з позовом про виключення певного майна зі спільної сумісної власності та визнання цього майна особистою приватною власністю.

Одне й те саме майно одночасно не може бути об*єктом спільної сумісної власності подружжя за законом і об*єктом спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім*єю без шлюбу.

Тобто, поділ майна, яке є об*єктом спільної сумісної власності інших осіб, в даному випадку подружжя, або отримано у власність іншим способом, в даному випадку шляхом дарування одному з подружжя, яким не є позивачка, ні чинним законодавством, ні законодавством, що діяло раніше, не передбачено, з чого випливає, що позивачка не має права на позов в цій частині позовних вимог, оскільки не є суб*єктом права щодо спірного майна, яке є спільною сумісною власністю інших осіб.

ЦК України 1964р. і ЦК України 2004р. закріплюють засади захисту права власності, в тому числі і спільної сумісної власності подружжя.

На час розгляду справи в суді, спірне нерухоме майно не втратило правового статусу як спільна сумісна власністю подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Пояснення позивачки в обґрунтування позовних вимог щодо доведеності виникнення її і відповідача спільної сумісної власності на спірне майно на підставі частини 3 ст.61 ЦПК України є безпідставним, зважаючи на наступне.

Так, в рішенні Святошинського районного суду м.Києва від 04.01.2008р., (а.с. 297-302 ОСОБА_12 №1 копія рішення суду), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 05.05.2008р. (а.с. 26-27 ОСОБА_12 №2 копія ухвали Апеляційного суду), зазначено про те, що у 1987р. ОСОБА_4 переїхав на постійне проживання до ІНФОРМАЦІЯ_4, де створив сім*ю з третьою особою ОСОБА_3, у 1991р. вони переїхали проживати до ІНФОРМАЦІЯ_5, а у 2005р. в будинок по вул.Радянській, 19 в с.Капітанівка, Києво-Святошинського району Київської області, весь цей час вони вели спільне господарство, підтримували шлюбні стосунки, мали спільний бюджет.

Позивачка вважає, що зазначення в рішенні суду про ці обставини, безперечно доводить існування між ними фактичних шлюбних відносин і відповідно виникнення спільної сумісної власності та ці обставини не підлягають доказуванню на підставі частини 3 ст.61 ЦПК України.

Але, з таким тлумаченням позивачкою процесуального закону, суд погодитись не може, виходячи з того, що в даному спірному випадку обставини, на які посилається позивачка, не можуть бути визнані такими, що не підлягають доказуванню в розумінні частини 3 ст.61 ЦПК України, оскільки зазначення в судовому рішенні, хоча б яке і набрало законної сили, про проживання чоловіка і жінки без шлюбу в той період часу, коли не існувало матеріального і процесуального закону для встановлення такого факту в судовому порядку, а також в період існування інших законних перешкод перебування в іншому шлюбі, оскільки рішення суду не скасовує і не анулює шлюбів, які існували в цей період часу у відповідача з іншими особами, не припиняє спільну сумісну власність між відповідачем і його дружинами, не є підставою для виникнення на спірне майно спільної сумісної власності сторін в даному спорі та не може бути правовою підставою для поділу між сторонами як спільної сумісної власності майна, яке за законом має статус спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_8 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5,

Наслідком встановлення судовим рішенням, яке набрало законної сили, тієї обставини, що спірне майно набувалось ОСОБА_4 під час офіційного перебування його в шлюбі з ОСОБА_8, але при фактичному припиненні з нею шлюбних відносин, може бути звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про виключення майна зі спільної сумісної власності та визнання цього майна його особистою власністю, то в такому спорі зазначене рішення Святошинського районного суду м.Києва від 04.01.2008р. буде одним з доказів в обґрунтування обставин лише окремого проживання його і юридичної дружини ОСОБА_8 на час придбання спірного майна, але дане судове рішення не може автоматично перетворити спільну сумісну власність подружжя на спільну сумісну власність одного з подружжя та іншої особи.

Таким чином, оскільки відсутній матеріальний і процесуальні закони для встановлення факту проживання сторін як чоловіка і жінки без шлюбу, відсутні правові підстави для виникнення у них спільної сумісної власності на спірне майно за договором або законом, а тому застосування до спірного майна положень щодо порядку поділу спільної сумісної власності у суду відсутні.

Письмові докази, надані позивачкою у вигляді розрахунків, квитанцій, чеків і замовлень, зроблених нею щодо будівельних робіт і матеріалів (а.с. 249-296 ОСОБА_12 №1), копії фотокарток спільного дозвілля її і відповідача (а.с. 259-268 ОСОБА_12 №1) в даному спірному випадку юридичного і правового значення не мають.

Щодо позовної вимоги про поділ як спільної сумісної власності будинковолодіння по вул.Радянській, 19 в с.Капітанівка, Києво-Святошинського району Київської області, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини 1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом…

У відповідності до частини 1 ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

А згідно частини 2 вказаної статті, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

З цього питання Верховний Суд України у Постанові Пленуму №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991р. з наступними змінами і доповненнями, у пункті 4 роз*яснює про те, що оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину в приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Тобто, як вказує позивачка, замість житлового будинку попереднього власника ОСОБА_10, на спірній земельній ділянці були побудовані два житлові будинку: двоповерховий і триповерховий, то вказане новостворене нерухоме майно в силу ст.375 ЦК України стало власністю власника земельної ділянки ОСОБА_4 і у зв*язку з цим, також, не підлягає поділу як спільна сумісна власність сторін.

Крім цього, судом враховується та обставина, що позивачка не надала суду належних і допустимих доказів щодо існування на земельній ділянці по вул.Радянській, 19 в с.Капітанівка Києво-Святошинського району Київської області спірного нерухомого майна двох будинків, їх технічні плани, докази введення в експлуатацію і державну реєстрацію у встановленому законом порядку як об*єктів нерухомого майна, тобто, в справі відсутні докази юридичного існування цих об*єктів нерухомості.

Також, житловий будинок до його перебудови за вказаною вище адресою був отриманий ОСОБА_4 в період шлюбу з ОСОБА_8 і в дар від ОСОБА_10

Освідомленість ОСОБА_3 в об*ємі та особливостях будівельних робіт, різновидах будівельних матеріалів та інших моментах будівництва і перебудови будинку по вул.Радянській, 19 в с.Капітанівка, Києво-Святошинського району Київської області, не можуть бути правовою підставою для визнання її суб*єктом права спільної сумісної власності на цей будинок разом із ОСОБА_4

Щодо позовної вимоги про поділ незакінченого будівництвом житлового будинку по вул.Польовій в с.Скибин Броварського району Київської області та сплату відповідачу ? вартості будівельних матеріалів, використаних на будівництво зазначеного будинку, суд приходить до наступного

По-перше, суду не надано юридичних доказів існування недобудованого житлового будинку по вул.Польовій в с.Скибин Броварського району Київської області та доказів про виділення у власність або в строкове чи безстрокове користування земельної ділянки за вказаною адресою з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

По-друге, вимогу про визнання права власності на побудований житловий будинок може заявити лише власник (користувач) відповідної земельної ділянки на підставі і за умов, визначених в ст.ст. 375, 376 ЦК УКраїни, якими ОСОБА_3 не є.

З даного питання Верховний Суд України в пункті 4 зазначеної вище Постанови Пленуму, вказав про те, що інші особи, що брали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної сумісної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.

Щодо позовних вимоги про поділ трьох автомобілів, суд приходить до наступного.

Так, автомобіль «Тойота Ленд-Крузер», держномер 400-30 КВ і мікроавтобус «Рено-Трафік», 1994р. держномер Е 50-86 КІ придбані ОСОБА_4, як зазначалось вище, під час його шлюбу з ОСОБА_8, є об*єктом їх спільної сумісної власності, зі спільної сумісної власності ОСОБА_4 і ОСОБА_8 не виключались і свого правового статусу як спільне майно подружжя не змінювали, правові підстави для визнання їх спільною сумісною власністю сторін в даному спорі відсутні, а тому поділу не підлягають.

Автомобіль «Шкода-Фабія», держномер АА 53-07 ВО придбаний ОСОБА_4 в шлюбі з ОСОБА_5, а тому з тих же підстав не може бути поділений між сторонами.

Що стосується строків позовної давності, суд вважає за необхідне вказати про наступне.

В пункті 6 Прикінцевих і перехідних положень до ЦК України 2004р. вказано, що правила Цивільного Кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред*явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи, що строк позовної давності, визначений в три роки ст.71 ЦК України 1963р., сплив, до спірних правовідносин щодо строків позовної давності підлягає застосуванню саме ст.71 ЦК України 1963р.

Як вказує позивачка в обґрунтування своїх позовних вимог, під час фактичного проживання з відповідачем з 1987р. по вересень 2006р., вона проживала з ним однією сім*єю, вела з ним спільне господарство, підтримувала шлюбні стосунки і мала спільний бюджет, приймала активну участь у придбанні спірного нерухомого майна, як то: особисто передавала гроші покупцям, придбавала будівельні матеріали, замовляла роботи, у зв*язку з чим знала про набуття ОСОБА_4 спірного нерухомого і рухомого майна на відповідних правових підставах, які тривалий час не оспорювала, а з даним позовом звернулась до суду лише в грудні 2006р.. коли між ними виник конфлікт з приводу майна, яке зникло з приміщення кафе «Рудий Дог» в серпні 2006р., у зв*язку з чим ОСОБА_4 звертався до правоохоронних органів і з даного питання Святошинським РУ ГУ МВС України в м.Києві 29.08.2006р. була винесена постанова про відмову в порушені кримінальної справи (а.с. 10-11 ОСОБА_12 №2 копія постанови).

Пропуск строку позовної давності ОСОБА_3 мотивувала тим, що довіряла відповідачу як чоловіку, вони свідомо за обопільною згодою укладали саме договори дарування майна, а не його купівлі-продажу, щоб уникнути негативних майнових наслідків зі сторони держави, які могли мати місце на час придбання майна, договори купівлі-продажу укладались ними на ім*я ОСОБА_4, а не на її ім*я, також, з матеріальних обґрунтувань, щоб уникнути імовірної конфіскації цього майна, раніше не оспорювала набуте майно, оскільки її права відповідачем не порушувались.

Такі причини пропуску позивачкою строку позовної давності, суд не може визнати поважними, оскільки вона не мала ніяких обґрунтованих перешкод оспорити угоди набуття спірного майна відповідачем в межах строку позовної давності, а доказів про поважність пропуску позивачкою встановленого законом строку суду не надано.

Крім цього, позивачка не вказує вартості кожного зі спірних об*єктів нерухомого і рухомого майна, а також їх спільну вартість на час припинення ведення спільного господарства, яку має встановити суд згідно пункту 23 Постанови Пленуму Верхового Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Також, суд вважає, що ОСОБА_3 не має права вимоги за усіма іншими позовними вимогами, з врахуванням відсутності правових підстав для задоволення її вимоги про встановлення факту проживання її однією сім*єю без шлюбу з відповідачем.

Тобто, лише при задоволенні судом першої вимоги ОСОБА_3, у неї б виникло право на спір щодо спірного майна, а приймаючи до уваги, що у задоволенні першої вимоги ОСОБА_3 відмовлено, вона не є належним позивачем і за іншими позовними вимогами, оскільки не має юридичного відношення до майна, права на яке заявляє.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не можуть бути визнані обґрунтованими і не підлягають задоволенню по суті, оскільки не знайшли свого підтвердження належними і допустимими доказами, не ґрунтовані на матеріальному законі, заявлені особою, що не має права вимоги, а також заявлені з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.58 Конституції України, ст.22 КпШС 1969р., ст.ст. 40, 42, 60, 74 СК України, ст.ст. 71, 58, 153, 273 ЦК України 1963р., ст.ст. 6, 328, 375, 376, 627 ЦК України 2004р., ст.ст. 22, 40, 81 ЗК України 2002р., Прикінцевими та перехідними положеннями до ЦК України 2004р., ст.ст. 12, 14, 17 «Про власність», пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995р. з наступними змінами і доповненнями, пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991р. з наступними змінами і доповненнями, пунктом 23 Постанови Пленуму Верхового Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 10, 11, 57-61, 212-215, 223, 234, 256-259 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 районна рада, Дмитрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, 3-ті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 про встановлення факту проживання однією сім*єю без шлюбу, визнання шлюбу недійсним, визнання договорів дарування удаваними, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна відмовити по суті.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення рішення суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: