Справа № 1505/7941/2012
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

11 грудня 2012 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої судді Чебан Н.В.

при секретарі: Михайлакій С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровський Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 12.09.2012 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок, посилаючись на те, що 08.09.2011 року сторони уклали договір купівлі-продажу будинку, що розташований за адресою: с. Бикоза, Білгород-Дністровського району Одеської області, вул. Мічуріна, 12, який нотаріально не посвідчувався. У звязку із частою відсутністю відповідача, позивачка не має можливості оформити зазначений договір нотаріально, на підставі чого просить суд: визнати договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: с. Бикоза, Білгород-Дністровського району Одеської області, вул. Мічуріна, 12, укладений 08.09.2011 року між позивачкою і ОСОБА_2; визнати за позивачкою право власності на житловий будинок, розташований за адресою: с. Бикоза, Білгород-Дністровського району Одеської області, вул. Мічуріна, 12.

У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявився, надавши суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити, справу розглянути у його відсутність.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.09.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою усний договір купівлі-продажу будинку що розташований за адресою: с. Бикоза, Білгород-Дністровського району Одеської області, вул. Мічуріна, 12, який нотаріально не посвідчувався. На підтвердження укладення договору, ОСОБА_2 передав позивачці ключі від будинку та отримав ним від позивачки кошти в сумі 20000,00 грн. як розрахунок за продаж будинку.

Проте, відповідач, фактично передавши позивачу спірне майно, свої зобовязання щодо здійснення дій по нотаріальному посвідченню та реєстрації договору до цього часу не виконує.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормою ч.2 ст.220 ЦК України передбачено, що, якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання умов договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Однак слід зазначити, що згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Тобто, з державною реєстрацією правочину в розумінні ст. 210 ЦК України відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України закон повязує визначення моменту укладення договору, а відтак і набуття сторонами прав і обовязків за договором купівлі-продажу житла.

Так, п.п. 5.6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, передбачено, що державній реєстрації підлягають договори купівлі-продажу, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Відповідно до ст. 220 ЦК України в разі недоодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Таким чином, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним.

Проте, правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельна ділянка, єдиний майновий комплекс, житловий будинок (квартира) або інше нерухоме, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню.

Це пов'язано із тим, що момент вчинення такого правочину, відповідно до положень ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо він за вимогами закону підлягає такій реєстрації, не є вчиненим і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків.

У звязку з цим, не будучи укладеним, договір не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України. За таких обставин вбачається, що договір купівлі-продажу квартири від 12.04.2011 року в усній формі в силу положень ст.ст. 640, 657 ЦК України не є вчиненим, тому не може бути визнаний дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, а відповідно відсутні й правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно, що є предметом вказаного правочину.

Враховуючи вищезазначене, сукупність зібраних та досліджених судом доказів свідчить про те, що в установленому законом порядку договір купівлі-продажу будинку, що розташований за адресою: с. Бикоза, Білгород-Дністровського району Одеської області, вул. Мічуріна, 12, між сторонами по справі не укладався, а з зазначених позивачем доводів правові підстави для визнання права власності на спірне нерухоме майно за позивачем відсутні.

На підставі викладеного, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10,60, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок відмовити.

Рішення суду набирає законної сили через десять днів з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя