АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-2474/11 Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/491/299/12 інстанції ОСОБА_1
Категорія № 5 (4) Доповідач Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2012 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів Барильської А.П., Грищенко Н.М.,

при секретарі Бадалян Н.О.,

за участю - представника заявника ОСОБА_2

ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Сергійовича,

відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визначення частки у спільній сумісній власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2011 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про визначення часток у спільній сумісній власності. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вони з відповідачем є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Оскільки у неї зявилась необхідність розпорядитися своєю частиною квартири, а без згоди іншого співвласника відповідача вона цього зробити не може та по теперішній час такої згоди від нього вона не отримала, просила суд виділити її частку у спільній сумісній власності. Вважає, що їй повинні належати 3/4 частки квартири, оскільки саме вона отримала ордер на користування квартирою, приватизувала її, здійснювала поточний і капітальний ремонти, оплачувала рахунки за комунальні послуги, відповідач же жодних трудових чи матеріальних внесків при здобутті квартири не здійснював і отримав право власності на неї виключно через те, що в момент приватизації був у ній зареєстрований. Тому просила суд визначити, що їй належить право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, а позивачу 1/4 частка вказаної квартири.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2011 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Так, судом при розгляді справи не зясовано, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 06 жовтня 2010 року з ОСОБА_6 на його користь стягнуто грошові кошти на загальну суму 425898,39 грн. та видано виконавчий лист. Під час виконавчого провадження зясовано, що рухоме майно у відповідача відсутнє, тому було прийнято рішення про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, у звязку з чим у квітні 2011 року державний виконавець звернувся до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу із поданням, в якому просив визначити частки кожного співвласника у спільному майні спірній квартирі. Позивач і відповідач були присутні під час розгляду подання і ухвалою суду від 14 червня 2011 року встановлено, що кожному із власників належить по 1/2 частині квартири. 18 липня 2011 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 13.09.2011 року складено акт опису та арешту майна 1/2 частки квартири, проведено експертизу та призначено проведення прилюдних торгів з її реалізації, однак торги не відбулися, оскільки ОСОБА_6 була надана державному виконавцю копія оскаржуваного рішення, за яким йому належить не 1/2, а 1/4 частина квартири. Також, судом не звернуто увагу на те, що між сторонами не існувало спору про визначення часток у спільній сумісній власності і позивач навмисно звернулась до суду з позовом з метою зменшення частки відповідача у квартирі, оскільки інший правочин по відчуженню майна вони не могли укласти, так як квартира перебувала під арештом, накладеним ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 01.02.2010 року. Крім того, судом помилково до спірних відносин застосовано ст. ст. 370, 372 ЦК України, оскільки на цей час вже набрала чинності ухвала Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14.06.2011 року, якою була визначена частка ОСОБА_6 в житловій квартирі та у звязку з чим припинено право спільної сумісної власності на неї.

В своїх запереченнях ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_2.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідачем в судовому засіданні визнані позовні вимоги позивача в повному обсязі, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, ч. 3 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», наявні підстави для визначення, що ОСОБА_4 належить 3/4 частини спірної квартири, а відповідачу ОСОБА_6 1/4 частина квартири.

Однак з таким висновком погодитися не можна, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, передбачений ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як убачається із позовної заяви позивачем поставлено питання про поділ спільної сумісної власності і виділу з неї частки відповідно до ст. ст. 370, 372 ЦК України, однак судом визначено лише розмір частки, яка належать кожному із співвласників у квартирі, без визнання за кожним із них права власності на виділену частку квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визнання часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

На праві спільної сумісної власності може належать, зокрема, членам сімї приватизована квартира (будинок) відповідно до письмової угоди повнолітніх членів сімї, що проживають у даній квартирі (будинку). Члени сімї в письмовій угоді можуть передбачити й інше, наприклад, що приватизована квартира (будинок) буде належати їм на праві спільної часткової власності (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_6.

Свідоцтво видано згідно з розпорядженням керівника органу приватизації від 13 жовтня 1993 року відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», посвідченого 24 грудня 1993 року Управлінням Житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів.

Указане свідчить про те, що сторонами при приватизації квартири не було передбачено письмовою угодою , що квартира буде належати їм на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Тобто відповідно до приписів указаних норм передбачається, що частки кожного зі співвласників рівні, якщо інше не встановлено договором між ними, законом або рішенням суду.

Судом першої інстанції не було враховано положення зазначених норм і помилково зроблено висновок, що визнання відповідачем позовних вимог є підставою для збільшення частки позивача у спільній сумісній власності та зменшення частки відповідача. В той час, як сторонами не надано відповідного доказу на підтвердження договору між ними щодо нерівності часток кожного із них у спільній сумісній власності.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Обставини, на які посилається позивач, а саме: отримання нею ордеру на спірну квартиру, її приватизація, ремонт квартири та оплата за комунальні послуги, які, на її думку, надають право на отримання нею при поділі квартири права власності на 3/4 частки квартири, колегія суддів вважає такими, що не мають істотного значення, оскільки квартира була отримана нею, приватизована сторонами безоплатно, а щодо понесених витрат на ремонт квартири та оплату комунальних послуг, позивач має право звернутись до суду з відповідним позовом до відповідача.

Доводи ОСОБА_2 про те, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу в позові, оскільки ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 червня 2011 року, яка набрала чинності, частки сторін у квартирі визначено, у звязку з чим припинено право спільної сумісної власності на майно житлову квартиру колегія суддів вважає такими, що суперечать ч. 3 ст. 372 ЦК України, так як право спільної сумісної власності на майно припиняється лише у разі поділу майна між співвласниками, а не у разі визначення розміру частки у праві спільної сумісної власності за поданням державного виконавця.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про виділення кожному із співвласників по 1/2 частці квартири та визнання за кожним із них права власності на 1/2 частку квартири.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені нею витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37,00 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 8,50 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визначення частки у спільній сумісній власності задовольнити частково.

Поділити між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 майно, яке являється їх спільною сумісною власністю, а саме квартиру АДРЕСА_3, виділивши кожному із співвласників по 1/2 частці квартири та визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку, за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3.

У решті позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 на відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 37,00 грн. та на користь держави судовий збір у розмірі 8,50 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Складання повного рішення відкладено до 20 березня 2012 року.

Головуючий :

Судді: