Справа № 22-ц-261/12 Головуючий у 1 інстанції: Гудим Л. Я.
Провадження № 22-ц/1390/261/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Зубарєва К.П., Бакуса В.Я.,

секретаря Мариняк О.І.,

з участю ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 07 квітня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку майна, належного подружжю на праві спільної сумісної власності, -

в с т а н о в и л а:

Позивачка ОСОБА_2 у березні 2010 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила визнати за нею право на 3/5 частки в паєнагромадженні, яке сплачувалося за квартиру АДРЕСА_1 та право власності на 3/5 ідеальних частин цієї квартири. Зазначала, що перебувала з відповідачем у шлюбі з 30 травня 1980 року до 23 жовтня 2008 року. Розірвала з ним шлюб з підстав постійного зловживання останнім алкогольними напоями та конфліктування з нею та двома їхніми дітьми. У період шлюбу ними придбано кооперативну квартиру АДРЕСА_1, а саме у 1984 році вони вступили до житлово-будівельного кооперативу Дружба. Вартість квартири на той час становила 5133,00 руб., з яких відповідачем сплачено 1853,00 руб., що становить 2/5 частини паєнагромадження від загальної вартості квартири, а решту 3280,00 руб. та 128,00 руб. - відсотків по позиці вона сплачувала самостійно, що становить 3/5 частини паєнагромадження, про що свідчать квитанції про сплату сум у кооператив. Свідоцтво про право власності на цю квартиру було видано на імя відповідача.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 07 квітня 2011 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частку майна, належного подружжю на праві спільної сумісної власності, задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ј ідеальну частину квартири № 67, що по вул. Коваліва, 25 в м. Бориславі Львівської області.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 110 грн. 50 коп. оплаченого нею судового збору, 30 грн. витрат на інформаційно-технічного забезпечення розгляду судової справи, а всього - 140 грн. 50 коп.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що таке є незаконним, прийняте з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. Судом невірно взято до уваги показання свідків, які являються близькими родичами відповідача та інші письмові докази, яким суд не надав належної оцінки, а також не прийняв до уваги показання свідків з її сторони.

Просить його скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 у своїх запереченнях на скаргу її доводи не визнав, вказавши на безпідставність скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 та визнаючи за нею право власності на ј ідеальну частину спільного сумісного майна подружжя - квартири № 67, що по вул. Коваліва, 25 в м. Бориславі Львівської області, суд першої інстанції керувався тим, що Ѕ частина зазначеної квартири придбана відповідачем ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з позивачкою, однак, за подаровані останньому кошти його матірю ОСОБА_6 у червні місяці 1984 року у сумі 2800 крб., а інша Ѕ частина за зароблені ним кошти, тому лише ця Ѕ частина спірної квартири є спільно нажитим майном подружжя та обєктом спільної сумісної власності сторін, з якої позивачці належить ј частина спірної квартири. Як на підставу такого рішення, суд послався на показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які являються, відповідно, шваґром, рідною сестрою та матірю відповідача. Разом з тим, не прийняв до уваги показання незацікавлених у вирішенні спору свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, якими спростовані показання попередніх свідків зі сторони відповідача, а також зазначив, що позивачка сплачувала за спірну кооперативну квартиру грошима ОСОБА_4 При цьому, суд керувався виключно нормами СК України, який набрав чинності разом з Цивільним кодексом України з 1 січня 2004 року.

Проте погодитись з такими висновками міського суду колегія суддів не може.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Проте під час вирішення справи місцевий суд на зазначене уваги не звернув, в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не повністю визначився з характером спірних правовідносин і правовою нормою, що підлягала застосуванню; встановивши, що сторони (відповідач) отримали ордер на спірну квартиру та вселились у 1984 році, вартість квартири виплачено у 1991 році, помилково застосував до спірних правовідносин положення нового СК України; не вирішив питання, що дійсно спірна квартира придбавалася за рахунок спільних коштів сторін.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою між членами сім'ї не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Отже, вказаною нормою передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. До спільного майна подружжя відносяться придбані під час шлюбу будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не передбачено законом. За змістом ст. ст. 24, 28 КпШС України не належить до спільної сумісної власності майно, яке належало подружжю до укладення шлюбу, а також одержане ними під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо); воно є власністю кожного з них.

Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності").

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України, який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, розяснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути обєктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Аналогічно такі правовідносини регулює й Сімейний кодекс України.

Згідно з розясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Згідно вимог ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 1980 року до 23 жовтня 2008 року, однак, ще 1996 року припинили подружні стосунки та ведення спільного господарства.

Так, згідно рішення Бориславського міського суду Львівської області від 25 вересня 2008 року шлюб між сторонами розірвано. В рішенні зазначено, що з 1996 року сторони припинили подружні стосунки та ведення спільного господарства. Причиною розпаду сімї стало те, що ОСОБА_4 зловживає спиртними напоями, зраджує позивачці у подружній вірності. Відповідач у судовому засіданні визнав такі твердження. Рішення набрало законної сили (а.с. 207).

Під час перебування у шлюбі, ще 1984 року між житлово-будівельним кооперативом Дружбата відповідачем ОСОБА_4 укладено договір про дольовому участь в будівництві спірної квартири на суму 5133,00 руб. (карбованців) (а.с. 16).

Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ОСОБА_7 народних депутатів № 194 від 21.06.1984 року затверджено рішення загальних зборів членів кооперативу і закріплено квартиру № 67, що по вул. Коваліва, 25 в м. Бориславі Львівської області громадянам ОСОБА_4, ОСОБА_2 та сину сторін ОСОБА_10 На підставі цього рішення 31 серпня 1984 року відповідачу ОСОБА_4 на сімю з трьох чоловік видано ордер на право зайняття цієї квартири (а.с. 220, 221).

Сторони вселились у спірну квартиру у липні 1984 року, однак, лише у травні 2010 року на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради № 115 від 20 травня 2010 року на імя відповідача видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, яке зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 25 травня 2010 року (а.с. 39, 40).

Як вбачається з представлених суду 23-х квитанцій, позивачка ОСОБА_2 на протязі 1985 1991 років оплачувала за кооператив за 1984 1999 роки (а.с. 17 24).

Зважаючи на викладене, а також відсутність письмових доказів: дарування у 1984 році грошей в сумі 2800 крб. ОСОБА_4 його матірю ОСОБА_6 на придбання кооперативної квартири; переказу грошей відповідачем з-за кордону позивачці в період оплати за спірну квартиру, визнаючи зацікавленість у наслідках розгляду справи свідків зі сторони відповідача, які є його родичами, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не виконав своїх обовязків, визначених законом, не визначився з правовими нормами, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, не спростував доводів позивачки і її свідків та належним чином не обґрунтував свого висновку про належність позивачці ј, а відповідачу 3/5 ідеальних частин спірної квартири.

За таких обставин, міський суд, визнавши спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6, повинен був визнати за позивачкою право власності на 1/2 її частину.

Також, судом першої інстанції не обговорювалася та вирішена позовна вимога ОСОБА_2 про визнання за нею права на 3/5 частки в паєнагромадженні.

Зважаючи на викладене, та те, що позивачка не ставила у своєму позові вимоги про поділ спірної квартири або виплати їй суми, що відповідає її частині паєнагромадження, яке мало бути уже визнано за нею (ст. 146 ЖК України), - не підлягає до задоволення її вимога про визнання за нею права на 3/5 частки в паєнагромадженні, яке сплачувалося за квартиру АДРЕСА_1.

З огляду на наведене, ухвалене в справі рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 1 п.п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України, з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову, а саме - визнання за позивачкою право власності на 1/2 ідеальну частину квартири № 67, що по вул. Коваліва, 25 в м. Бориславі Львівської області. В решті позову слід відмовити.

Трирічний строк позовної давності для вимог про визнання права власності на частку майна, належного подружжю на праві спільної сумісної власності позивачкою не порушений, оскільки вона дізналася про порушення її права на це майно лише у вересні 2009 року.

У звязку із скасуванням рішення суду першої інстанції та на підставі ст. 88 ЦПК України, колегія суддів визначає інший розмір відшкодування позивачці понесених нею судових витрат. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог 193 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, ч. 1 п.п. 3, 4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 07 квітня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири № 67, що по вулиці Коваліва, 25 в м. Бориславі Львівської області.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 193 гривні понесених нею судових витрат.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Зубарєва К.П.

ОСОБА_11