Справа №1512/2-818/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2012 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Салтан Л.В.

при секретарях Небесній О.О. Зозулянському Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

Департаменту міського господарства Одеської міської ради

до ОСОБА_1,

третя особа комунальне підприємство «Домоуправління №18»

про виселення,

за зустрічним позовом ОСОБА_1

до Київської районної адміністрації Одеської міської ради,

Департаменту міського господарства Одеської міської ради,

комунального підприємства «Домоуправління №18»,

третя особа відділ по забезпеченню роботи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради

про визнання права користування житловим приміщенням, зобовязання укласти договір житлового найму, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Департамент міського господарства Одеської міської ради звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про виселення її і ОСОБА_2 разом зі всіма мешкаючими з ними особами з незаконно займаної квартири № 142 житлового будинку № 77 по вул. Ак. Вільямса в м. Одесі без надання іншого житла.

Представник позивача послався в своєму позові на те, що УЖКГ винятково дало згоду ОСОБА_3, як керуючому КП «Домоуправління №18»і такому, що мав потребу у житлі, вселитись у спірну квартиру та зареєструватись в ній. Позивач зазначив, що спірна квартира до службових не віднесена, що наказом УЖКГ від 11 листопада 1997 року за № 29-л відповідно до п. 4 ст. 30 КЗПП України ОСОБА_3 був звільнений з посади керуючого КП і 8 грудня 1999 року він і його син ОСОБА_4 за особистими заявами булди зняті з реєстраційного обліку у спірній квартирі, звільнили її, однак в квартирі залишалась проживати колишня дружина ОСОБА_3 ОСОБА_5

Позивач зазначив, що спірне житлове приміщення у встановленому законом порядку не було надане колишньому чоловіку відповідача, ордер на вселення не видавався, договір найму не укладався, тому позивач вважає, що відповідачі займають приміщення незаконно і просив виселити їх, як самоуправно зайнявших жиле приміщення зі спірної квартири без надання іншого житла.

ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Департаменту міського господарства, КП «Домоуправління №18»про визнання за нею права користування спірною квартирою, зобовязання укласти договір найму житлової площі на склад сімї вона і її донька ОСОБА_2, та просила стягнути з КП «Домоуправління №18»на її користь моральну шкоду в розмірі 20000грн.

Вона зазначила в своєму позові, що вселилась і зареєструвалась разом зі своїм чоловіком ОСОБА_3 і його сином ОСОБА_4 в спірну квартиру на підставі дозволу рішення УЖКГ, як дружина наймача, отже не вважає себе і свою неповнолітню доньку, особами, які самоуправно зайняли житлове приміщення і підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення за позовом Департаменту міського господарства, поданого з пропуском строку позовної давнини, оскільки навіть не зважаючи на звільнення ОСОБА_3 з посади, Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради і в подальшому Департамент міського господарства фактично визнавали за ОСОБА_3 і членами його сімї право реєстрації і користування спірною квартирою, вважали законним її проживання і дочки в спірній квартирі. УЖКГ не тільки в порядку виключення на законних підставах надало дозвіл ОСОБА_3І та членам його сімї на вселення, прописку в вільному спірному приміщенні, крім того надало дозвіл на укладення договору найму, та як наслідок оформлення особистих рахунків по оплаті комунальних платежів, а після зняття з реєстрації наймача ОСОБА_3 фактично оформило договір найму з нею, що підтверджується переоформленням особистих рахунків на її імя.

13 жовтня 2010 року позивачка звернулась в КП «Домоуправління №18»з заявою про видачу їй довідки по формі 1, необхідної для вирішення питань, повязаних з влаштуванням доньки в школу, однак отримала відмову і повідомлення від виконуючого обовязки керівника КП «Домоуправління №18»ОСОБА_6 про те, що її особистий рахунок ним закрито, так як за його думкою підстави її проживання в спірній квартирі відсутні. Ці дії позивачка розцінила як порушення її прав і прав її доньки, так як фактично з грудня 1999 року по день подання позову 30 квітня 2010 року позивач по первісному позову вважав законним її і дочки проживання в спірній квартирі і їх реєстрацію, їй, як наймачу, не було відмови в отримані будь-яких довідок і в сплаті комунальних платежів. Неправомірні дії керівника КП на думку ОСОБА_1 призвели до ускладнень влаштування доньки в школу, до не можливості виконання вимог «Інфокс-водоканалу» по укладенню договору на водопостачання та водовідведення, що може потягнути в подальшому застосування до неї штрафних санкцій, в результаті вона вимушена постійно нервувати, так як внаслідок зазнала і продовжує зазнавати моральних страждань, моральну шкоду, спричинену їй робітником КП, вона оцінила в 20 000 грн.

Представник Департаменту міського господарства і КП «Домоуправління №18»в судовому засіданні підтримав позов Департаменту і не визнав позов ОСОБА_1

Позивачка ОСОБА_1Є і її представник підтримали свій позов і наполягали на відмові у позові Департаменту.

Представник Київської районної адміністрації вважав, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, так як районна адміністрація не видавала їй ордер на спірну квартиру.

Представник відділу по забезпеченню роботи органу опіки та піклування Київської районної адміністрації висловився проти задоволення позову Департаменту.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов Департаменту міського господарства не підлягає задоволенню, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 працював на посаді керуючого КП «Домоуправління №18»з 28 грудня 1996 року по 11 листопада 1997 року. З дозволу і за узгодженням УЖКГ ОСОБА_3 вселився в квартиру АДРЕСА_1 в 1997 році та на його імя було відкрито особистий рахунок по оплаті комунальних платежів і за листом УЖКГ 16 квітня 2007 року він був зареєстрований в квартирі.

До ОСОБА_3, як члени його сімї в порядку ст. 65 ЖК України в спірну квартиру вселились його син ОСОБА_4, який за листом-узгодженням УЖКГ зареєструвався 7 травня 1997 року безстроково і дружина ОСОБА_5, яка зареєструвалась 17 вересня 1997 року також безстроково за листом-узгодженням з УЖКГ.

Ці обставини не оспорюються сторонами по справі і підтверджуються картками прописки-реєстрації паспортного столу завіреними КП «Домоуправління №18».

Департаментом міського господарства надано суду наказ УЖКГ № 95 від 8 вересня 1999 року, з якого убачається, що у звязку з перепропискою ОСОБА_3 в квартиру №142 по вул. Вільямса в м. Одесі було відновлено статус квартири №154 в цьому ж будинку як гуртожиток маневреного фонду. Означений наказ спростовує посилання Департаменту міського господарства в позові на те, що ОСОБА_3 було надано спірну однокімнатну квартиру винятково тимчасово, як особі, що мала потребу в житлі. Отже ОСОБА_3 перебував і був зареєстрований до надання спірної квартири в такій же типовій однокімнатній квартирі № 154, яку УЖКГ вирішило звільнити, пересиливши ОСОБА_3 в спірну житлову квартиру для використання в подальшому квартири №154 для тимчасового заселення.

8 грудня 1999 року ОСОБА_3 і його син ОСОБА_4 за особистими заявами були зняті з реєстрації в спірній квартирі.

17 грудня 2003 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 був розірваний про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу. 19 грудня 2003 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_7

У відповідності до ст. 65 ЖК України особи, які вселились в житлове приміщення в якості члена сім`ї наймача, набувають рівне з іншими членами сім'ї право користування жилим приміщенням. Таким чином, ОСОБА_1 вселившись в спірну житлову квартиру в якості дружини до свого чоловіка ОСОБА_3 і набула право користування житловим приміщенням спірної квартири.

Згідно зі ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням в будинках державного та суспільного фонду здійснюється у відповідності до договору найму житлового приміщення, укладеного в письмовій формі в відповідності до типового договору, затвердженого Радою Міністрів УРСР.

Однак, затверджений постановою Ради Міністрів СРСР № 243 від 11 серпня 1988 року типовий договір найма житлового приміщення втратив свою силу на підставі постанови КМ України № 939 від 22 червня 1998 року.

Переоформлення КП «Домоуправлінням №18»після зняття з реєстрації ОСОБА_3 особистого рахунку на ОСОБА_1 свідчить про те, що балансоутримувач будинку фактично уклав з нею договір найму спірного житлового приміщення і вважав її належним наймачем спірної квартири, на підтвердження чого 20 січня 2009 року здійснив реєстрацію в спірній квартирі її неповнолітньої доньки ОСОБА_2

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що Департаментом міського господарства, як правонаступником балансоутримувачів будинку № 77 по вул. Академіка Вільямса в м. Одесі в період з 1997 року по теперішній час пропущено строк позовної давнини для звернення до суду з позовом про виселення ОСОБА_8 і ОСОБА_2 зі спірної квартири. Департамент міського господарства не привів жодного доказу на підтвердження поважності пропуску строку позовної давнини.

Суд критично відноситься до того, що вселення ОСОБА_1 до її чоловіка в спірну квартиру, оформлення особистого рахунку, реєстрацію її і її доньки в подальшому з дозволу УЖКГ і КП «Домоуправління №18»Департамент міського господарства трактує, як самоуправне зайняття спірного приміщення. Позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження обставин, викладених в позові і зокрема того, що ОСОБА_1 і її малолітня донька ОСОБА_2 самоуправно зайняли спірне жиле приміщення і підлягають виселенню в порядку ч.3 ст. 116 ЖК України без надання їм іншого житлового приміщення. Позивач не надав достовірних і належних доказів на підтвердження повноважень для подання позову про виселення осіб зі спірної квартири, як житлової квартири (не маневреної), яка згідно з листом КП «Домоуправління №18»№ 265 від 25 жовтня 2010 року відноситься до комунальної власності територіальної громади м. Одеси.

Ухвалою суду від 28 вересня 2011 року було зобовязано Київську районну адміністрацію Одеської міської ради надати інформацію з якого часу будинок № 77 по вул. Ак. Вільямса в м. Одесі переданий на баланс районної адміністрації, проте зазначена ухвала виконана не була.

Як убачається з листа КП «ОМБТІ та РОН»№ 319818.65.11 станом на 3 січня 2012 року В КП «ОМБТІ та РОН»за ОСОБА_1 нерухоме майно не зареєстроване, спірна квартира не зареєстрована.

Відповідно до листа Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області № 31/19 від 21 лютого 2011 року підстави реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не збереглись у звязку зі знищенням по закінченні 3-х річного строку зберігання. Департамент міського господарства і КП «Домоуправління №18»відмовились надати суду документи в тому числі, листи УЖКГ, на підставі, яких було вселено і здійснено реєстрацію у спірній квартирі ОСОБА_3, його сина та дружини.

Виходячи з міркувань справедливості на підставі повно і всебічно зясованих обставин, досліджених доказів, суд, керуючись ст. 64. 65, 106, 107 ЖК України дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_1Є про визнання за нею права користування спірною і зобовязання Київської районної адміністрації Одеської міської ради укласти з нею договір найму житлової площі в спірній квартирі на склад сімї ОСОБА_1 і її донька ОСОБА_2

В частині позову ОСОБА_1 про стягнення з КП «Домоуправління №18»на її користь моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. суд вважає необхідним відмовити, у звязку з ненаданням позивачем достатніх і належних доказів.

Так, відповідно до ст. 1166 ЦК України моральна шкода, спричинена неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з п. 5 Постанови ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», суд, при вирішенні питання щодо відшкодування шкоди має зясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, ступень вини заподіювача, яких саме моральних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює повязані з ним витрати та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. Необхідно також довести факт заподіяння позивачу моральної шкоди.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності та справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону дійшов висновку, що первісний позов не підлягає задоволенню, а зустрічний частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209 ч.3, 213, 215, 256, 259, 294 ЦПК України, ст.ст. 61, 64, 65, 106, 107, 116 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Департаменту міського господарства Одеської міської ради до ОСОБА_1 про виселення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою № 142 в будинку № 77 по вулиці Академіка Вільямса в м. Одесі.

Зобовязати Київську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 договір найму житлової площі на квартиру АДРЕСА_2 на складом сімї ОСОБА_1 і її донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий Салтан Л. В.