Справа № 2-310/11
Провадження № 2/1322/24/12
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 травня 2012 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області у складі головуючої судді Ніточко Л.Й. при секретарі Сенеті Г.Н., з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Старосамбірського районного суду Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Старосамбірського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_5,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 18.07.2011 року звернувся до суду з цією позовною заявою, в якій зазначає, що 26.03.1987 року його мати одружилася з ОСОБА_6 і змінила дівоче прізвище ОСОБА_7 на ОСОБА_6. 18.01.2011 року вона померла. Після її смерті він звернувся в Старосамбірську державну нотаріальну контору з письмовою заявою про прийняття спадщини за законом, де дізнався, що від її імені укладено заповіт на ОСОБА_3. Його мати з 1977 року перебувала на обліку в психіатричному кабінеті Старосамбірської ЦРЛ з діагнозом параноїдна шизофренія. Вона часто знаходилася на лікуванні в комунальному закладі "Львівська обласна психіатрична лікарня". Мати не могла усвідомлювати і розуміти значення своїх дій в період укладення заповіту, оскільки на цей період їй виповнилося 67 років, спостерігався процес психічного розладу параноїдної шизофренії. Тому він просить визнати заповіт недійсним.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали і дали суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги заперечили з підстав, наведених у запереченні від 12 вересня 2011 року (а.с.22-23) та додатково пояснили, що експертиза немає наперед встановленої сили, експерти проводили посмертну експертизу, перед ними не було живої особи, вони робили висновок на підставі записів, а не на підставі стану здоров"я людини. Нотаріус ОСОБА_5 є з великим досвідом, а тому вона не могла помилитися при перевірці дієздатності ОСОБА_8 перед посвідченням заповіту Просять суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Старосамбірського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_5, в останні два судові засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду письмові пояснення щодо позову, в яких також просила розглядати справу у її відсутності. 03.10.2011 року у судовому засіданні покладалася на вирішення даного питання на думку суду, а також пояснила, що 28.10.2010 року при посвідченні заповіту нею було встановлено особу ОСОБА_8, а також при спілкуванні з нею, її волевиявлення було вільним і відповідало її волі. У неї не виникло жодних сумнівів щодо стану здоров"я ОСОБА_8, не спостерігався будь-який психічний розлад здоров"я, внаслідок чого вона не могла б усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третю особу, свідків, дослідивши зібрані докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_8 померла 18 січня 2011 року у віці 66 років, місце смерті м. Старий Самбір Старосамбірського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.6).

Померла ОСОБА_8 є рідною сестрою відповідачки ОСОБА_3 та матір"ю відповідача, що підтверджується свідоцтвом про народження та актовим записом про укладення шлюбу(а.с.9,11).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на житловий будинок № 106, який знаходиться по вулиці Шевченка в місті Старому Самборі Старосамбірського району Львівської області.

Позивач, який є сином померлої, звернувся 24.01.2011 року до Старосамбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, але дізнався про існування заповіту від імені померлої від 28.01.2010 року.

28.01.2010 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_8 на ім"я ОСОБА_3, згідно якого вона розпорядилась, що "все моє майно, де б воно не знаходилось і з чого воно б не складалось, і взагалі все те, що на день моєї смерті буде мені належати і на що я за законом матиму право, в тому числі належний мені на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями, з земельними ділянками для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться і розташовані в м. Старому Самборі, по вул. Шевченка за номером 106 Львівської області я заповідаю гр. ОСОБА_3"(а.с.25).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із вимогами ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Заповітом, відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт, згідно із ч.1 ст. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов"язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов"язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Із показів свідків ОСОБА_9, яка є двоюрідною сестрою позивача і племінницею відповідачки, та ОСОБА_7, яка є двоюрідною сестрою матері позивача та двоюрідною сестрою відповідачки, відомо, що ОСОБА_8 захворіла психічною хворобою ще в молоді роки, була матірю одиночкою, мала двоє дітей, одне з них 6-ти місячним померло, неодноразово лікувалася у психлікарні, могла йти з дому невідомо куди, батьки ОСОБА_8 виховували її сина ОСОБА_10, тобто позивача, а коли померла її мати, то за ними доглядала мати ОСОБА_9, тобто рідна сестра матері ОСОБА_8, яка дуже мучилася, бо ОСОБА_8 нічого не робила, вона возила її на лікування в психлікарню, на комісію, щоб вона отримувала пенсію по хворобі, допомагала їм по господарству, приносила їсти. ОСОБА_8 трохи працювала у колгоспі, вихованням чи доглядом сина ніколи не займалася. Будучи на лікуванні в Підгайцях, познайомилася з ОСОБА_6, який також там проходив курс лікування, вийшла за нього заміж, проживала з ним та його матірю у м. Старому Самборі. ЇЇ син, тобто позивач, з нею не проживав, його виховувала, зразу ж , після смерті батька ОСОБА_8, - ОСОБА_7. Будучи одруженою, вона дальше продовжувала всього боятися, казала, що в неї хтось хоче щось вкрасти, забрати будинок, ходила з приводу хвороби на прийом до лікаря психіатра. Після смерті чоловіка доглядала за свекрухою. В останній рік лікувалася у терапевтичному відділі лікарні, у неї боліло серце, померла в домі відповідачки.

Зазначені обставини свідків суд бере до уваги, оскільки вони підтверджуються і іншими доказами, які є у справі.

Згідно із свідоцтвами про народження, смерть, запису акту про укладення шлюбу, заповіту,витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виписки із паспортів, довідок (а.с.67,8,9,10,11,25,48,49) покійна ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Турє Старосамбірського району Львівської області, (прізвище до одруження ОСОБА_7) була матірю ОСОБА_1, тобто позивача, який зареєстрований з 22.09.2004 року у с. Турє Старосамбірського району, 26.03.1987 року вона одружилася з ОСОБА_6, прізвище після одруження їй присвоєно ОСОБА_6, з 17.12.1988 року була прописана за адресою м. Старий Самбір по вул. Шевченка,106, перебувала на обліку в психіатричному кабінеті з 1977 року, діагноз параноїдна шизофренія, згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі являється власником будинку № 106, який знаходиться за адресою:м. Старий Самбір, вул. Шевченка.

Відповідно до Акту посмертної судово-психіатричної експертизи № 1046 від 02.012.2011 року (а.с.102-105) ОСОБА_8 в період підписання заповіту (28.01.2010 року страждала стійким хронічним психічним розладом у формі параноїдної шизофренії, період загострення, та за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Свідок ОСОБА_11, лікар-психіатр, в судовому засіданні показав, що ОСОБА_8 (прізвище до одруження ОСОБА_7) ОСОБА_12 захворіла у молоді роки тяжкою недугою - психічним розладом у формі параноїдної шизофренії, дану хворобу ще називають Хворобою Блейера, він працює з 1980 року, її неодноразово госпіталізовував у Львівську психіатричну лікарню, спочатку вона була буйною, а потім вийшла заміж, стала тихенькою, вона мала другу групу інвалідності по вищевказаному психічному захворюванню , яка була їй призначена з 1986 року обласною спеціалізованою ЛТЕК, в останні два роки перед смертю хвороба була в загостренні, а тому вона неодноразово приходила до нього, скаржилася на те, що їй хтось може заподіяти кривду, а тому боїться, була дуже метушливою, розгубленою, не розуміла мети свого візиту, на його пропозицію пройти курс лікування відмовилася. На запитання учасників процесу як можна пояснити, що ряд свідків, які її знали, в судовому засіданні показали, що вона була адекватною, доглядала за старенькою свекрухою після смерті чоловіка, користувалася світлом, газом, виконувала обовязки, як дружина, подружні, побутові, при спілкуванні з нотаріусом не проявила ознак своєї хвороби, свідок пояснив, що він знав її роками, вона дійсно була тихенькою, послушною, але це не скасовувало її діагнозу, хвороба могла загострюватися, є сезонність загострення, могли бути і стреси, її коло інтересів обмежувалося задоволенням фізіологічних потреб, він знав і її чоловіка, він був такий же, як вона, жили в старенькій халупі, вона була доступна мовному контакту, в останні роки хвороба загострилася.

Також повідомив суд, що відповідачка зверталася до нього з проханням, щоб він представив суду документи про хворобу ОСОБА_8, які б в кінцевому результаті були на її користь у даній справі.

З оглянутої в судовому засіданні пенсійної справи ОСОБА_13 та витягів міжрайонної спеціалізованої психіатричної ЛТЕК №2, які знаходяться у справі, вбачається, що ОСОБА_8 у 1961,1962,1964,1965,1969-1971,1976,1980-1981,1983,1985 роках працювала у колгоспі Іскра, отримувала пенсію з 1986 року по інвалідності ( 2 група загального захворювання, діагноз шизофренія параноїдної форми з вираженим емоційно-вольовим дефектом, проходила спеціалізованою комісією кожний рік переобслідування, з 03.01.1997 року їй було призначено другу групу інвалідності безтермінову.

З медичної карти амбулаторного хворого № 812715 ОСОБА_14 вбачається, що ОСОБА_8 з 1966 року хворіла шизофренією,неодноразово лікувалася в психіатричній лікарні (в 1966 році,1977 році, тричі в 1984-1985 роках), була визнана інвалідом 11 групи по психічному захворюванню, в подальшому перебувала на лікуванні в психоневрологічному відділенні СЦРЛ в с. Міжгайці у 1987 році з діагнозом Хвороба Блейера. Астенічний тип ремісії та у 1991 році з діагнозом Хвороба Блейера, параноїдна форма, спостерігалася районним психіатром з 1980 років, яким призначалося лікування та скеровувалося на стаціонарне лікування, на МСЕК, за період 2008-2010 року девять разів оглядалася лікарем-психіатром.

Із показів свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 вбачається, що ОСОБА_8 вела себе адекватно, обслуговувала не тільки себе, але після смерті чоловіка і немічну свекруху, приносила їй їсти з благодійної установи, була розумною жінкою, спокійною, вміла читати, розписатися, ходила в церкву, вдома користувалася світлом, газом, спілкувалася з ними, скаржилась на слабке серце, але ніколи до дня смерті не поводилась як людина хвора на психічне захворювання, про таке її психічне захворювання чують вперше. Свідок ОСОБА_17 також показала, що їй достовірно відомо, що ОСОБА_8 отримувала пенсію не по психічній хворобі, а по віку.

Оскільки показання цих свідків щодо адекватності ОСОБА_8, отримання нею пенсії по віку обєктивно не підтверджуються і суперечать вищеперерахованим у справі доказам, тому суд їх в цій частині не бере до уваги.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав у визнанні недійсним заповіту ОСОБА_8М на користь відповідачки, посвідчений 28.01.2010 року приватним нотаріусом.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені ним судові витрати (а.с.1,2) в сумі 46.00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, ч.1 ст.88,145, 212-215 ЦПК України, ст. 203, ч.1 ст.225, 1233, 1234, 1247, 1257 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3, посвідчений 28 січня 2010 року приватним нотаріусом Старосамбірського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 46 (сорок шість) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Старосамбірський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення , якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя - підпис

Повне рішення виготовлено 23 травня 2012 року.