Справа №0707/4129/2012
2/0707/1728/2012 Номер рядка стат. звіту-56
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2012 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі : головуючого судді Кость В.В.
при секретарі Болдижар О.В.
За участю:
представників прокуратури Продана О.С., Сегедій В.Ю.
представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;
відповідача (1) (законного представника відповідачів (3), (4)) - ОСОБА_3 ;
представника відповідачів (1,2) ОСОБА_4 ;
представника третьої особи (1) Степанової О.Р.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Мукачево матеріали цивільної справи
за позовом заступника Закарпатського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево
до відповідача (1) ОСОБА_3
до відповідача (2) ОСОБА_5
відповідача (3) ОСОБА_6
відповідача (4) ОСОБА_6
треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:
1) орган опіку і піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради;
2) Виконавчий комітет Мукачівської міської ради
про зобов`язання звільнити службове житлове приміщення,

СУД ВСТАНОВИВ:
Заступник Закарпатського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону (з урахування повідомлення про вступ у справу від 05.12.2012 №2/1022 вих. 12, а.с. 164-166) в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 про зобов`язання звільнити службове житлове приміщення.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що у 2007 році підполковнику ОСОБА_3 та членам його сім`ї була надана в користування трикімнатна службова квартира АДРЕСА_1 (далі - Квартира).
Як на підставу для задоволення поданого позову, прокурор посилається на те, що в силу письмового зобов`язання від 09.11.2007 між ОСОБА_3 і членами його сім`ї з одного боку та КЕВ м. Мукачево з іншого, виникли цивільно правові зобов`язальні правовідносини зі звільнення Квартири, в разі переводу його в іншу військову частину, звільнення з військової служби без права на пенсію тощо. Однак, незважаючи на це, відповідач - ОСОБА_3 та члени його сім`ї, взяті на себе зобов`язання щодо звільнення спірного службового приміщення, після завершення відповідачем (1) строку проходження військової служби, не виконали. Окрім того, згідно з даними свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.06.2006 року за відповідачами на праві приватної спільної сумісної власності зареєстрована квартира по АДРЕСА_2 .
Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 509, 526, 530 Цивільного кодексу України, ст. 118 Житлового кодексу Української РСР.
У процесі судового розгляду справи, ухвалами Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.02.2012 та 19.11.2012 до участі у розгляді даної справи було залучено у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради та виконавчий комітет Мукачівської міської ради Закарпатської області.
В судовому засіданні 06.12.2012 представником Закарпатської прокуратури з нагладу за додержанням законів у воєнній сфері Сегедій В.Ю. було подано суду повідомлення про вступ у справу, в якому, окрім зміни назви заявника, зазначено фактично ідентичні обставини та підстави для задоволення поданого позову.
В судовому засіданні представники прокуратури та КЕВ м. Мукачево позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та просили суд їх задоволити у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_3 та представник відповідачів (1,2) ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 має вислугу років, яка складає 22 роки, перебуває на квартирному обліку військовослужбовців та осіб, звільнених в запас або відставку, що потребують поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 . В свою чергу відповідач ОСОБА_5 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 м. Мукачево Закарпатської області. Відповідачі: ОСОБА_6 та ОСОБА_6 є дітьми, потерпілими від Чорнобильської катастрофи. Також просили суд звернути увагу на те, що виселення сім`ї у зимовий період є неприпустимим за нормами житлового законодавства.
Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради Степанова О.Р. просила відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідач ОСОБА_5 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в м. Мукачево, тому переїзд в іншу місцевість, при позбавленні житла в м. Мукачево, призведе до порушення цілісності сім`ї, в якій проживають двоє дітей.
Виконавчий комітет Мукачівської міської ради у листі від 20.12.2012 №874/14 просив розглянути справу без участі свого уповноваженого представника; у задоволенні позову просив відмовити.
Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
На підставі наказу начальника Мукачівського гарнізону від 12.11.2007 №27 (а.с.6) «Про надання статусу «службове житло`на житлові приміщення 27 квартирного будинку, які надійшли від реконструкції та розподілення їх між військовими частинами`надано статус «службове житло» Квартирі.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 14.11.2007 №345 «Про надання статусу «службове житло`на житлові приміщення 24 квартирного житлового будинку, які надійшли від реконструкції та розподілені військовій частині НОМЕР_2 »командиру військової частини НОМЕР_2 підполковнику ОСОБА_3 розподілено Квартиру (а.с.8)
Згідно з ордером на службове приміщення №170 серії СЖ від 30 жовтня 2008 року, виданого виконавчим комітетом Мукачівської міської ради, ОСОБА_3 з сім`єю з 4-х чоловік зайняв Квартиру (а.с. 143)
В матеріалах справи міститься копія зобов`язання від 09.11.2007 №953, в якому командир військової частини підполковник ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зобов`язалися звільнити Квартиру, в разі переводу ОСОБА_3 по службі в іншу частину, звільнення з військової служби без права на пенсію, після закінчення контракту і його не продовження або достроковим розірванням, за власним бажанням, за службовою невідповідністю, а також з отриманням іншого жилого приміщення для постійного (тимчасового) проживання та в інших випадках, визначених законодавством (а.с.9)
Як свідчить наявна у матеріалах справи копія Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.06.2006 року, відповідачі (1, 2, 3) мають у приватній спільній сумісній власності квартиру АДРЕСА_3 (а.с.7).
З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи щодо підстав зайняття відповідачами Квартири, суд приймає до уваги також наступне.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог частини першої ст. 9 Конституції України ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції`від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, частиною першою ст. 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
У справі «Кривіцька і Кривіцький проти України»(рішення 02.03.2011, п.п. 40-44, 50) Європейський суд з прав людини вказав на те, що «поняття «житло`не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»(McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»(Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009).
Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд повинен надавати особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини»(Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 6063; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії»(Aosia v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 2123; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії»(Paulia v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 4245).
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини зазначив (п. 50), що судам необхідно зважати на встановлений баланс між інтересами родини із двома неповнолітніми дітьми, які тривалий час були наймачами квартири.
Отже, п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, та охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
В свою чергу, пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених у п.1 цієї ж статті, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачене законом і необхідне у демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, або для захисту прав і свобод інших осіб. Зазначений перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла.
Із вищевказаними положеннями Основного Закону кореспондуються також приписи частини четвертої ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, якими передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до положень ст.ст. 118, 124 Житлового кодексу Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.
Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Поряд з цим ст. 125 Житлового кодексу Української РСР містить випадки коли особи не можуть бути виселені з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Зокрема це стосується сімей військовослужбовців та осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.
Відповідно до п. 21 постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 №1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» при звільненні з військової служби військовослужбовець підлягає виселенню із службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, якщо інше не передбачено законодавством.
Згідно з п. 2.19 Інструкції «Про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень», затверджених Наказом Міністра оборони України від 06.10.2006. №577, особа, яка звільнена з військової служби в запас або у відставку і має вислугу менше ніж 20 років, підлягає виселенню зі службового житлового приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством.
Згідно з частинами восьмою та дев`ятою ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, а також звільнені з військової служби особи, які стали інвалідами I чи II групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, мають право на безплатне одержання у приватну власність жилого приміщення, яке вони займають у будинках державного житлового фонду.
Військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням іншихорганізаційних заходів, у разі неможливості використаннянавійськовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування -у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.
На підставі даних наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.12.2010 №270 (а.с. 137) та копії трудової книжки НОМЕР_3 (а.с. 167) судом встановлено, що загальна вислуга років відповідача (1) - ОСОБА_3 складає 22 роки.
Довідкою від 23.07.2012 №224, виданою головою житлової комісії військової частини НОМЕР_1 підтверджується факт того, що «підполковник запасу ОСОБА_3 перебуває на квартирному обліку військовослужбовців та осіб, звільнених у запас або відставку, що потребують поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 з 27 липня 2007 року складом сімґї 4 особи в тому числі: дружина ОСОБА_5 1974 р.н., донька - ОСОБА_7 1997 р.н. та донька ОСОБА_8 - 2007 р.н.».
З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та виселення відповідачів із займаного ними житлового приміщення, оскільки відповідачі (1, 2) разом з дитиною (відповідачем (3)) вселилися в Квартиру на законних підставах; відповідач (1) - ОСОБА_3 має вислугу років яка становить 22 роки, і разом із сім`єю перебуває на квартирному обліку військовослужбовців та осіб, звільнених у запас або відставку, що потребують поліпшення житлових умов; відповідачі складають сім`ю військовослужбовців.
Окрім цього, відповідач (2) - ОСОБА_5 продовжує проходити військову службу в військовій частині НОМЕР_1 в м. Мукачево, що підтверджується довідкою №13 від 20.01.2012 року (а.с. 168), тобто не припинила трудових відносин з військовою частиною НОМЕР_1 .
Аргументи та доводи заявника та позивача щодо необхідності виселення відповідачів із Квартири у зв`язку з наявністю у відповідачів (1, 2, 3) на праві спільної сумісної власності житлового приміщення в с. Старичі Яворівського району Львівської області судом не приймаються, оскільки вимоги за предметом спору стосуються саме Квартири у м. Мукачево, і судом оцінюються фактичні обставини щодо підставності перебування відповідачів у вказаному службовому житловому приміщенні в контексті з приписами чинного законодавства, яке регулює правовідносини щодо такої категорії житла. Заінтересовані особи вправі ініціювати вирішення питання по квартирі в с. Старичі Яворівського району Львівської області в окремому порядку. Крім цього, житло у Львівській області було отримано відповідачами (1, 2, 3) за інших обставин, ніж ті, які складають предмет судового дослідження по даній справі.
При цьому суд, аналізуючи фактичні обставини по даній справі на предмет їх відповідності статті 8 Конвенції та позиції Європейського суду з прав людини за наслідками судового розгляду справи «Кривіцька і Кривіцький проти України`вважає, що зміна місця проживання відповідачів не може вважатися доцільною, оскільки порушить існуючий баланс між інтересами родини із двома дітьми (неповнолітня та малолітня доньки) та матір`ю, яка продовжує проходити військову службу на території військової частини, яка дислокується в м. Мукачево.
Не може вважатися обґрунтованим і посилання заявника на положення ст.ст. 509, 526, 530 Цивільного кодексу України як на підставу для виселення відповідачів, оскільки Квартира віднесена до категорії службового житла, отже правовідносини між сторонами не носять приватно правового характеру, а перебувають у площині правового регулювання нормами Житлового кодексу Української РСР. У спірній по справі ситуації суд констатує відсутність відносин між позивачем та відповідачами, що містять ознаки цивільно правового зобов`язання.
Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 8, 47, 48, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 10, 14, 60, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову заступника Закарпатського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі Квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_6 про зобов`язання звільнити службове житлове приміщення - відмовити повністю.
2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. Кость
Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 26.12.2012