Справа №2/1416/2813/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2012 р. Ленінський районний суд м.

Миколаєва в складі: головуючого - судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_3, представника органу опіки та піклування ОСОБА_4, представника прокуратури Ленінського району м. Миколаєва ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2012 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6 і стягнути на свою користь понесені судові витрати. Позов обгрунтовано тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню дитини, має заборгованість по аліментах.

В судовому засіданні позивачка із представником свої вимоги підтримала. Позивачка пояснила, що домовлялася з відповідачем у 2010 р. про те, що він буде бачитися з сином, а у листопаді того ж року відповідач уїхав за кордон і більше вона його не бачила. Визнала, що у жовтні 2012 р. відповідач сплатив їй 1000 грн. на дитину поштовим переказом. Вказала, що дитина батька не памятає.

Відповідач в судовому засіданні 04 жовтня 2012 р. позов визнав, а після розяснення ому прокурором кримінально-карних наслідків ухилення від сплати аліментів, у судовому засіданні 16 жовтня 2012 р. від визнання позову відмовився і просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Підтвердив, що за домовленістю з матірю зустрічався із сином ще влітку 2010 р., а потім у листопаді того ж року він уїхав за кордон на заробітки. Після остаточного повернення у травні 2012 р., до позивачки з проханням зустрітися з дитиною не звертався.

Представник органу опіки та піклування й прокурор висловили думку про доцільність задоволення позову.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини.

26 березня 2007 р. між сторонами був зареєстрований шлюб, який розірваний 06 липня * 2010 р. (а.с.8, 31). Мають сина - ОСОБА_7, який проживає разом з матірю і перебуває на її утриманні (а.с.4,7).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 травня 2011 р. за позовом ОСОБА_1 з ОСОБА_3 стягнуті аліменти на її користь на утримання сина у розмірі 1/6 частини з всіх видів доходу, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідач в судовому засіданні при розгляді зазначеної справи був присутнім і позов визнав (а.с.З).

Згідно розрахунку державного виконавця, відповідач станом на 01 травня 2012 р.заборгував 4976,78 грн. аліментів за період з лютого 2011 р. по квітень 2012 р.

Відповідно до висновку №2427/212/14/19 від 03 жовтня 2012 р., орган опіки та піклуванні Миколаївської міської ради вважає за доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_7, оскільки той вихованням та утриманням сина не займається, інтересу до дитини не проявляє, надав згоду про позбавлення його батьківських прав і не виконує своїх батьківських обовязків стосовно сина, ухиляється від сплати аліментів.

Згідно ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом..

Статтею 164 ч. 1 п. 2 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до розяснень п. 16 постанови Пленуму ВС України від ЗО березня 2007 р. N 3, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Частиною 3 ст. 15 СК України визначено загальне правило щодо здійснення сімейних обовязків - особа не вважається такою, що ухиляється від виконання сімейного обовязку, якщо вона не може його виконувати унаслідок психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини.

З пояснень відповідача та його батька - представника вбачається, що поважних причин невиконання сімейного обовязку з виховання дитини у відповідача немає.

Так, відповідач суду пояснив, що одружився з позивачкою у 2007 р.. брак розірваний у 2010 р. Спільне проживання припинили у березні 2010 р., коли він виїхав з квартири позивачки В останній раз з дитиною бачився восени 2010 р. Питання про утримання дитини з позивачкою не обговорювали, після повернення в Україну ніяких дій, щоб зустрітися з дитиною не вживав, так як два роки дитину не бачив. Він згоден займатися дитиною, щоб на нього не завели кримінальну справу. Аліменти не сплачував, щоб мати мала привід для позбавлення його батьківських прав, але підтвердив, що не узгоджував з ОСОБА_1 невиплату їй аліментів, а це питання вирішив у своїй сімї. У листопаді 2010 р. уїхав, два роки був у Чехії на заробітках, приїжджав додому раз на три місяці. З дитиною бажає спілкуватися. Зміну позиції про невизнання позову пояснив, що у нього змінилися життєві обставини, оскільки він планував виїхати за кордон, а цього не трапилося. У разі якщо за характером роботи він буде вимушений уїхати, то його батьківські обовязки щодо сплати аліментів буде виконувати довірена особа. З приводу того, що йому перешкоджають у вихованні дитини, він нікуди не звертався. Припускає, що на його прохання зустрічатися з дитиною позивачка відповідала би йому відмовою. Не намагався зустрітися з сином, щоб не травмувати його. На теперішній час він є приватним підприємцем. Переказав позивачці у жовтні 2012 р. гроші на утримання сина.

Відповідно до пояснень представника відповідача вбачається, що він та його син- відповідач домовилися про те, що аліменти ОСОБА_1 сплачувати відповідач не буде, щоб надати їй змогу ініціювати процес для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. Таку позицію вони з ОСОБА_1 не узгоджували. Пояснив, що його син не бажав зустрічатися з ОСОБА_1 Вважає, що позов ОСОБА_1 ініціювала, щоб змінити дитині прізвище на своє.

Причини своєї бездіяльності щодо виховання дитини, які відповідач наводить у своїх поясненнях, на думку суду, є надуманими, позивачка йому не забороняла брати участь у вихованні сина і зустрічатися з ним. Він сам жодної дії спрямованої на виконання батьківського обовязку по відношенню до дитини з восени 2010 р. не вчинив, з його пояснень не вбачається, що він має чітке уявлення про обсяг та систематичність виконання батьківських обовязків, окрім сплати аліментів.

Отже, на думку суду, відповідач без поважних причин свідомо ухиляється від обовязків з виховання сину, тобто не спілкується з ним, участі у його вихованні не приймає, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не піклується про фізичний і моральний розвиток.

З огляду на наведене є підстави для застосування санкції у вигляді позбавлення відповідача батьківських прав, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Це не перешкоджає відповідачу в порядку ст.169 СК України в разі зміни своєї поведінки звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду;

Позивачкою понесені судові витрати на оплату судового збору 107,30 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

На оплату правової допомоги представника вона понесла витрати 430 грн. згідно довідки від 21 червня 2012 р. (а.с.5). Згідно довідки від 29 жовтня 2012 р. за участь представника у трьох засіданнях сплатила 1320 грн. (по 440 грн. за засідання). Витрати позивачки, що повязані з явкою до суду її представника становлять суму 362,95 грн., що підтверджується квитками залізниці з м. Києва до м. Миколаєва напередодні судового засідання і у зворотньому напрямку після нього.

Проте у відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог. Позивачка правом на подачу заяви про збільшення позовних вимог не скористалася, вирішення питання про стягнення судових витрат без процесуального приводу обмежує права відповідача, а тому витрати на правову допомогу в сумі 1320 грн. і витрати повязані з явкою до суду представника 362,95 грн., позивачці за рахунок відповідача не присуджуються.

Довідку про оплату позивачкою 21 червня 2012 р. адвокату 430 грн., суд не вважає підставою для відшкодування вказаної суми як судових витрат, оскільки з довідки невідомо за які послуги сплачена ця сума. До того ж ця сума оплачена до виникнення судового процесу в даній справі. Тому в стягненні з відповідача цієї суми слід відмовити.

Отже, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Керуючись ст.212-215, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_3, який народився 09 січня 1984 р. в с. Новонєжино Шкатовського району Приморського краю, батьківських прав щодо сина ОСОБА_7, який народився 18 червня 2008 р.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 107,30 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий строк, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Г. Губницький