Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-2512/2012 Головуючий у 1 інстанції: Парій О.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2012 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Пільщик Л.В.,

Суддів : Сапун О.А.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 березня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль», треті особи: Національний банк України, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДП «Автосистем», про розірвання кредитного договору, визнання договору укладеним у певній сумі кредиту та визнання суми виконанням зобовязання, -

ВСТАНОВИЛА:

11 лютого 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним вище позовом, який неодноразово уточнював в ході розгляду справи.

Зазначав, що з метою придбання автомобіля він провів з відповідачем переговори про отримання кредиту на суму 45 880 доларів США. Банк запевнив його, що має Генеральну ліцензію на видачу кредиту у валюті. Після цього він, як покупець, уклав з ТОВ «ДП Автосистем» договір від 22 травня 2007 року на купівлю-продаж автомобіля Nissan Navara загальною вартістю 231 694 грн.

Також вказав, що з роз'яснень банку розумів, що за кредитним договором отримає долари США, знайде найбільш вигідний курс обміну валюти та сплатить рахунок за автомобіль. Після цього 23 травня 2007 року він підписав кредитний договір №014/17-22/2655-70, а 24 травня 2007 року як клієнт банку надав відповідачу доручення на здійснення оплати рахунку за автомобіль.

В порушення статті 629 ЦК України ОСОБА_4 в односторонньому порядку відмовився від виконання зобовязань по договору кредиту, не видав йому 45 880 доларів США, а запропонував надати гривню та оплатити гривневий рахунок, на що він погодився.

Таким чином, фактично між ним та банком кредитний договір був укладений 24 травня 2007 року у гривнях, про що свідчить факт прийняття банком доручення на здійснення оплати 231 694 грн. на придбання автомобіля. На виконання умов договору ним сплачено банку 75 030 грн., станом на 06 січня 2011 року він мав змогу сплатити решту суми в розмірі 156 664 грн., однак відповідач відмовляється отримувати вказану суму.

Враховуючи наведене, просив розірвати кредитний договір № 014/17-22/2655-70 від 23 травня 2007 року, укладений між ним та відповідачем на суму кредиту 45 880 доларів США. Визнати укладеним кредитний договір від 24 травня 2007 року між ним та відповідачем на суму кредиту 231 694 грн. Визнати сплачену ним суму 75 030 грн. виконанням зобов'язання по кредитному договору від 24 травня 2007 року ( а. с. 197-201 ).

Під час розгляду спору до участі у справі в якості третіх осіб залучено НБУ та ТОВ «ДП «Автосистем».

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 березня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 березня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 1 статті 307, статтею 308 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що його постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні передбачені статтею 651 ЦК України підстави для розірвання кредитного договору №014/17-22/2655-70 від 23 травня ц2007 року, який укладений між сторонами на суму 45 880 доларів США. Не доведено також укладання між ОСОБА_3 та Банком кредитного договору від 24 травня 2007 року на суму 231 694 грн.

Вказаний висновок відповідає наданим доказам, вимогам закону, узгоджується з фактичними обставинами справи.

Згідно до вимог ст. 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 травня 2007 року між ОСОБА_3 та АТ «ОСОБА_5 Аваль» був укладений кредитний договір №014/17-22/2655-70, згідно умов якого ОСОБА_5 надав позивачеві грошові кошти в сумі 45 880 доларів США на придбання автомобіля зі сплатою 13,5% річних з кінцевим терміном погашення основної заборгованості до 23 травня 2013 року на умовах, визначених договором кредиту. З метою забезпечення виконання його зобовязань між Банком та ОСОБА_3 23 травня 2007 року укладений договір застави № 014/17-22/2656-70 належного позивачеві автомобіля Nissan Navara, 2007 року випуску, державний реєстраційний № НОМЕР_1 (а. с. 7-10 ).

Банк за згодою позивача оплатив ТОВ «ДП «Автосистем» вартість автомобіля, після чого ОСОБА_3 протягом 2007-2008 років виконував умови вказаного валютного кредитного договору, про що свідчать квитанції про внесення до валютної каси Банку періодичних платежів у доларах США ( а. с. 11-42,47,81-86 ).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про розірвання кредитного договору, суд першої інстанції правильно виходив із того, що в ході вирішення спору не доведено істотного порушення Банком умов спірного договору.

Суд також дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач на законній підставі має право здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ генеральної ліцензії та Дозволу на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії і відмовив у задоволенні позовних вимог ( а. с. 59-67 ).

Такі висновки відповідають вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках порядку встановлених законом.

На підставі п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу(генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями.

За змістом п. 2.3 Положення „Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій ,затвердженого Постановою Національного Банку України №275 від 17.07.2001 року банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями за наявності отримання банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку.

Із розяснень Національного Банку України Територіальним управлінням НБУ, банкам та їх філіям Асоціації Українських банків, наданих у листі №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року, вбачається ,що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, яка не потребує індивідуальної ліцензії ( а .с. 119-123 ).

Оскільки відповідач отримав банківську ліцензію на право здійснювати відповідні банківські операції, у тому числі і з валютними цінностями, а також Дозвіл, відповідно до додатку до якого банк має право здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, то доводи позивача про незаконність використання іноземної валюти у договорі є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах закону, а суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що підстав для задоволення вимог про визнання кредитного договору і укладеного до нього договору застави недійсними немає і на законних підставах відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що фактично між сторонами був укладений кредитний договір 24 травня 2007 року на суму 231 694 грн., є неспроможними і спростовуються наданими доказами.

До того ж з матеріалів справи вбачається, що позивач, погоджуючись із умовами валютного кредитного договору № 014/17-22/2655-70 від 23 травня 2007 року, виконував його впродовж 2007-2008 років.

Інші доводи апеляційної скарги не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство повязує можливість прийняття рішення про скасування або зміну оскаржуваного судового рішення.

При розгляді справи судом першої інстанції дотримані вимоги цивільного процесуального закону, повно й обєктивно зясовані обставини справи та надана належна оцінка доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 березня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: