Справа № 2 - 3622 /11 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 березня 2012 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення богу.

Позивач вказує на те, що 19 вересня 2009 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, за яким він передав відповідачу 19300 грн., про що останній написав розписку та зобовязався повернути зазначені кошти до 19 жовтня 2009 року.

Відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав, у встановлений строк суму позики не повернув, у звязку з чим існує заборгованість перед ним в сумі 20386 грн. 60 коп.

Посилаючись на викладене, а також на положення ст.ст. 1046, 1049 України, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 19300 грн., три проценти річних 1086 грн. 60 коп., а всього 20386 грн. 60 коп., а також понесені судові витрати.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов, просив про його задоволення.

Представник відповідача заперечувала проти позову. Вказувала на те, що розписка позичальника не є належним підтвердженням укладення договору позики між сторонами, вона була написана як забезпечення виконання інших зобовязань між сторонами, а також відповідач повернув кошти позивачу в повному обсязі. Останній написав розписку про отримання коштів, але її було викрадено разом з іншими документами та автомобілем відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як убачається з матеріалів справи, 21 вересня 2009 року відповідачем було надано розписку про отримання ним від позивача грошових коштів у розмірі 19300 грн. на строк до 19 жовтня 2009 року. Зазначений факт визнаний сторонами.

Факт отримання грошових коштів за розпискою відповідачем не заперечується та підтверджується поясненнями його представника в судовому засіданні.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає предявлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка від 15 грудня 2008 року свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. У відповідності до ст..625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку три відсотки річних за прострочення повернення коштів за договором позики з 20.10.2009 року по 05.09.2011 року складає 1086 грн. 60 коп.

Зазначений розрахунок трьох процентів річних позивачем проведено у відповідності з вимогами закону.

За таких обставин суд вважає, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 є обгрунтованим і підлягає задоволенню.

Що стосується доводів представника відповідача щодо наявності між сторонами інших зобовязань, що не стосуються правовідносин, що виникають внаслідок укладення договору позики, то вони не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Доказів про повернення грошових коштів позивачу відповідачем також суду не надано. Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати, а саме 203 грн. 86 коп. судового збору і 120 грн. інформаційно-технічних витрат.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 19300 грн. боргу, 1086 грн. 60 коп. три проценти річних за прострочення грошового зобовязання, 323 грн. 86 коп. судових витрат, а всього 20710 (двадцять тисяч сімсот десять) грн. 46 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська