Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22 ц - 6433 /2012 р. Головуючий у 1 інстанції: Жупанової І. Б. Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2012 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів Стрелець Л.Г.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Мосіній О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання.

В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві особистої приватної власності належала двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого п'ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 20.10.2000 p., договору купівлі-продажу, посвідченого п'ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 27.10.2000 p., свідоцтва про право власності на житло № 6796, виданого Шевченківською районною радою 21.05.1998 p., угоди, посвідченої п'ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою 23.10.2000 р.

23.05.2007 р. він уклав шлюб з ОСОБА_4 на її пропозицію, а 09.01.2008 р. після довгих вмовлянь та вимог уклав з нею договір довічного утримання за яким передав у власність ОСОБА_4 двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

На час укладання договору довічного утримання йому виповнилось 56 років, він був дієздатною та працездатною особою, сторонньої допомоги не потребував, а ОСОБА_4, як дружина, мала певні обов'язки по веденню домашнього господарства, по утриманню квартири тощо, тому фактично підстав для укладання договору довічного утримання не було і його укладено на вимогу ОСОБА_4, яка діяла недобросовісно, з наміром ввести його в оману і заволодіти квартирою.

При укладанні договору довічного утримання відповідач добровільно взяла на себе певні обов'язки довічно повністю його утримувати, забезпечуючи харчуванням, доглядом, необхідною допомогою, зберігаючи в його безкоштовному довічному користуванні повністю зазначену квартиру.

Після вселення в квартиру відповідач надавала йому необхідну допомогу у вирішенні побутових питань, в утриманні домашнього господарства, але матеріально не забезпечувала. На придбання харчів, ліків, одягу, взуття він витрачав власні кошти.

В 2010 р. відповідач забрала з квартири все своє майно та майно подружжя і стала проживати окремо у цивільному шлюбі з іншим чоловіком. І з цього часу перестала належним чином виконувати обовязки по його утриманню: не давала грошей на утримання квартири та проживання і придбання необхідних речей та продуктів харчування, а тільки приносила сурогатні спиртні напої з метою довести його до смерті.

02.02.2012 р. за рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі №0827/2-4121/11 на вимогу ОСОБА_4 їх шлюб було розірвано.

28.03.2012 року він був госпіталізований до КУ «Запорізька обласна психіатрична лікарня» , де знаходився на стаціонарному лікуванні, оскільки у нього загострилась хвороба через вживання спиртних напоїв. Після виходу із лікарні, не зміг потрапити до квартири, оскільки відповідач змінила замки, і він звернувся до своєї доньки, яка надала йому житло і зараз піклується про нього, надає необхідну допомогу.

Оскільки відповідач виконувала умови договору довічного утримання частково, а з 2010 року зовсім не виконувала, він запропонував його розірвати, але ОСОБА_4 відмовилась.

Посилаючись на вказані обставини просив суд розірвати договір та повернути йому квартиру у власність на підставі ст. ст. 755, 756 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив із того, що вартість матеріального забезпечення за договором довічного утримання від 09.01.2008 року становить 300,00 грн., а цієї суми грошей недостатньо для утримання особи, так як навіть за законом прожитковий мінімум для дорослих становить 1017,00 грн.

Проте з таким висновком повністю погодитись не можна.

Статтею 213ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судовє рішення не відповідає.

Так, частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Проте, як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції, всупереч вимогам вищевказаної норми права, досліджував та надав оцінку обставинам та фактам, які виходять за межі позовних вимог та не відносяться до предмету доказування.

Судом установлено, що 09.01.2008 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання.

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_3 відчужувач, передав у власність ОСОБА_4 набувача, належну йому на праві власності квартиру загальною площею 44,43 м2, інвентаризаційною вартістю 23 496 гривен, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. У свою чергу набувач зобовязалась надати відчужувачу довічне матеріальне забезпечення, яке згідно із пунктом 4 спірного договору визначено у вигляді: забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчуженій квартирі; забезпечити його харчуванням, доглядом, необхідною допомогою. Відповідно до пункту 5 договору грошова оцінка зазначених у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначено у розмірі 300 гривен.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини (п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України ).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначив, що відповідач не виконує взяті на себе зобовязання за договором.

Згідно із статтею 749 ЦК України обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Положеннями статті 751 ЦК України встановлено, що матеріального забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

В силу частити 1 статті 755 ЦК України - договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Відповідно до приписів статті 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, неналежне виконання відповідачкою умов договору, підтверджено наявними у справі доказами із яких вбачається, що догляд та необхідна допомога ОСОБА_3 фактично не надавалась: так відповідачка не готувала їжу, не прибирала квартиру, не прала білизну, не відвідувала ОСОБА_3 у лікарні. При цьому і грошове забезпечення на харчування, одяг та взуття, придбання ліків, яке, як слідує з договору, визначено у розмірі 300 гривен щомісячно, відповідачка надавала не в повному обсязі, або не надавала у деяких місяцях взагалі. Також відповідачка не оплачувала взагалі комунальні послуги починаючи з серпня 2011 року, тобто починаючи з цього періоду не забезпечувала права безоплатного проживання у квартирі. Тому висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено суду своїх позовних вимог, суть яких конкретно не викладена, а також не доведено невиконання або неналежне виконання відповідачем своїх обовязків за договором довічного утримання є помилковим

Крім того, з пояснень свідків вбачається, що протягом 2-х років станом на березень 2012 року позивач жив злиденно, хворів, для виживання збирав по мусорним бакам пусті бутилки, інший непотріб, який зберігав у квартирі і надалі здавав, а за отримані гроші жив. Зазначеним обставинам у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України суд першої інстанції ніякої оцінки не дав.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2 ст. 614 ЦК України).

Отже, з урахуванням підстав позову, саме відповідачка зобов'язана довести належне виконання умов договору довічного утримання, що нею не здійснено, зокрема, не подано жодного доказу надання ОСОБА_3 щомісячного матеріального забезпечення у розмірі 300 грн.

Колегія суддів, прийшла до переконання, що суд першої інстанції помилково виходив з того, що саме позивач мав довести бездіяльність відповідача.

Беручи до уваги особливість даної категорії справ, зафіксувати можливо лише активні дії зобовязаної особи (відповідача), а не її бездіяльність. Фактично є неможливим доведення позивачем невиконання відповідачем взятих на себе обовязків за договором та ще й на суму 300 грн.

Більш того, згідно ст. 545 ЦК України (підтвердження виконання зобов'язання) прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Саме наявність зазначених розписок є свідченням належного виконання боржником (відповідачем у справі) взятих на себе обовязків за договором. Відсутність в матеріалах справи таких розписок чи інших доказів вказує на невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань.

Тому колегія суддів приходить до переконання, що вирішення питання про задоволення позову перебуває не в залежності від доведення з боку позивача бездіяльності відповідача, а в залежності від доведення останнім виконання взятих на себе зобовязань за договором довічного утримання, шляхом надання розписок позивача, чи інших письмових доказів, в отриманні послуг передбачених договором.

Проте, навпаки ОСОБА_4 не надала суду доказів, які б свідчили про належне виконання нею умов спірного договору про утримання позивача та догляду за ним протягом усього часу його дії, розписки, які відповідач надала суду не свідчать про належне виконання договору, оскільки з них вбачається, що ОСОБА_4 годувала позивача у наступні дні: в грудні 2011 року 9, 13, 23, 27 грудня 4 рази, в січні 2012 року 14 січня 1 раз в лютому 2012 року 7, 15, 27, - 3 рази, в березні 2012 року 6, 8, 13, 15, 18, 21, 27, 28 8 разів на місяць. Квитанції про поштові перекази на імя позивача суд не приймає до уваги оскільки ці дії відповідачем здійснені після подачі позову до суду та не можуть бути доказом виконання договору 3 моменту його укладення.

Тому апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Наведених обґрунтувань і обставин справи суд першої інстанції не прийняв до уваги, належної оцінки їм не надав, в звязку з чим, зробив неправильні висновки і ухвалив рішення, яке на переконання колегії суддів не відповідає вимогам закону, прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню та ухваленню нового рішення про задоволення

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2012 року в цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4, 09.01.2008 року Пятою Запорізькою державною нотаріальною конторою.

Скасувати за ОСОБА_4 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3. Повернути двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 у власність ОСОБА_3, визнавши за ним право власності на вказане житло.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 160 грн. 95 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: