Справа № 1225/970/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2012 року ,

Сватівський районний суд

Луганської області

У складі головуючого судді Половинки В.О.

при секретарі Фурсової Н.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні зала суду міста Сватове цивільну справу № 1225/970/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та усунення перешкод у вихованні та догляду за дитиною та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому прохає суд визначити місце проживання дитини разом з матір'ю - ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідача не чинити перешкод у спілкуванні з дитиною - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги обґрунтувала тим, що від шлюбу з відповідачем вони мають сина -ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1. 28 лютого 2011 року відповідач зі своєю матір'ю з невідомих їй причин вигнали її з дому, не давши навіть грошей на проїзд. Вона намагалася вирішити даний конфлікт мирним шляхом. Також зверталася до міліції та в службу у справах дітей Сватівської РДА Луганської області, отримувала поради щодо звернення її до суду.

Відповідач подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Свої вимоги обґрунтував тим, що від шлюбу з ОСОБА_1 вони мають сина -ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1. Після народження сина в них часто виникати сварки стосовно того, що вона не належним чином доглядає за дитиною. Крім того вона залишала дитину саму без належного догляду. В березні 2011 року вона виїхала на постійне місце приживання до м. Антрацита Луганської області де мешкає до теперішнього часу. З часу виїзду відповідачка не виконує свої батьківські обов'язки, не виявляє інтересу в спілкуванні з дитиною. Вважає, що відповідачка самоусунулась від утримання та догляду за дитиною, оскільки вже більше року батько сам займається вихованням дитини та матеріальним утриманням. Позбавлення батьківських прав відповідачки є захистом прав та інтересів дитини, в тому числі і на отримання державної соціальної допомоги, яку він не отримує. Дитина на даний час постійно проживає з батьком, він просить суд стягнути аліменти на утримання дитини з відповідачки, оскільки вона працює та має постійний дохід.

Ухвалою суду від 17 серпня 2012 року вказані позови об'єднані в одне провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_1 наполягає на своїх позовних вимогах, позов ОСОБА_2 не визнає, надала суду письмові заперечення та пояснила що шлюб між ними не розірваний, народження дитини було заплановане. За час сумісно проживання вони часто сварилися з відповідачем. Після народження дитини вони прожили лише місяць. Допомогу по догляду за дитиною їй надавала мати чоловіка - ОСОБА_4 Після того сім'я чоловіка її вигнала з дому та сказали, що самі будуть виховувати дитину. Соціальну допомогу на народження дитини отримував чоловік. Дитина залишилася мешкати у матері чоловіка. На той час вона дитину не могла забрати, оскільки залишилася проживати на вулиці без грошей, згодом поїхала до своєї матері, яка мешкає в м. Антрацит. Після того як вона пішла з дому вона зверталася до різних інстанцій щодо повернення їй дитини. Неодноразово телефонувала до чоловіка та цікавилася дитиною. Дитини не відвідувала, оскільки вона боялася сім'ї чоловіка, які їй погрожували. На той час вона не працювала, в зв'язку з цим матеріальної допомоги дитині не надавала, її забезпечувала її мати. Приїхати до лікарні коли там перебувала дитина вона не мали змоги через тяжке матеріальне становище. Про стан здоров'я дитини цікавилась у чоловіка. В зв'язку з вищевикладеним вважає позовні вимоги ОСОБА_2 безпідставними, оскільки дитину вона змушена була залишити через те, що її вигнали з будинку, де вони разом проживали. На даний час вона працює та зможе самостійно виховувати дитину.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 також підтримує позов та наполягає на його задоволенні. Позов ОСОБА_2 вважає безпідставним.

Відповідач ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримує, позов ОСОБА_1 не визнав та суду пояснив, що вони з ОСОБА_1 шлюб зареєстрували, коли він вийшов з місць позбавлення волі. Був засуджений за тяжкий злочин. На даний час шлюб між ними не розірваний. За час сумісно проживання вони часто сварилися, через ревнощі її до нього, а після народження дитини, через неналежний догляд за дитиною. Після того як вона пішла з дому, дитини не відвідувала, також не намагалася забрати дитину. Телефонувала в середині березня і більше не цікавилася дитиною. Коли вона приїжджала до м. Сватове до дитини не приходила. Щодо того, що він над нею вчиняв фізичне насилля, вважає що її доводи є безпідставними, оскільки він на той час знаходився на умовному терміну. Вважає, що за півтора року від того коли він самостійно виховує дитину, дитині буде краще залишитися проживати з ним. За доглядом йому допомає мати.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7, також підтримує позов та наполягає на його задоволенні. Позов ОСОБА_1 вважає безпідставним.

Прокурор Менжинський С.М. заперечує на задоволені позову ОСОБА_1, оскільки вважає її вимоги безпідставними. На задоволені позовних вимогах ОСОБА_2 наполягає.

Представник третьої особи виконавчого комітету Сватівської міської ради Ачкасова С.А. вважає, що позбавляти батьківських прав ОСОБА_1 не має підстав, оскільки вона мати дитини, через складне матеріальне становище зв'язок з дитиною був втрачений, який можливо відновити, але на даний час дитині доцільно проживати з батьком, який має можливість забезпечити належнє утримання, догляд та виховання дитини. Вважає що у вихованні дитини повинні брати участь батьки сумісно. Пояснила що до органу опіки і піклування міської ради ОСОБА_1 не зверталася.

Свідок ОСОБА_10 пояснила що вона є матір'ю ОСОБА_1 Коли її донька народила дитину, відносини між позивачем та відповідачем були добрі. Донька їй зателефонувала та повідомила що її вигнали з дому. Також зі слів доньки вона дізналася, що її ображала сім'я ОСОБА_2 Матеріальну допомогу на утримання дитини донька не надавала через те що на той час не працювала та була на її утримані. Зараз донька в змозі виховувати дитину. За весь цей час що донька не мешкає зі своєю дитиною, вона зверталася до міліції та до служби у справах дітей.

Свідок ОСОБА_4 пояснила що вона є матір'ю ОСОБА_2 Коли ОСОБА_1 народила дитину, до неї приходили медсестра та дитячий лікар, які скаржилися на неналежний догляд за дитиною з боку матері. В лікарні з дитиною перебувала вона, оскільки мати відмовилась. З будинку де мешкали ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_1 пішла сама, через те, що начебто, вони її ображали. За весь цей час коли ОСОБА_1 пішла з дому, дитина дуже часто перебувала в лікарні. ОСОБА_1 дитину не відвідувала. Лише коли справа перебувала в суді вона приїхала до дитини. На виховані дитини допомоги не надавала. Між матір'ю та дитиною фактично втрачений родинний зв'язок, оскільки дитина її не визнає. На даний час вона допомагає сину виховувати та доглядати за дитиною.

Свідок ОСОБА_11 пояснила що ОСОБА_1 після народження дитини надавала їй неналежний догляд, дитина була дуже слабкою. В лікарні з дитиною перебувала бабуся ОСОБА_4 Одного разу ОСОБА_1 прийшла до неї додому та повідомила, що її вигнали з дому. Кошти на квиток ОСОБА_1 дав її чоловік. За осатаній рік ОСОБА_1 до дитини не приїжджала.

Свідок ОСОБА_12 пояснила що 20.01.2012 року до дитячої поліклініки передали інформацію про народження дитини. Попередили щодо матері дитини, оскільки вона неналежно виконувала догляд. Дитина була дуже слабкою. Після відвідування сім'ї ОСОБА_1, написали докладну в соціальну службу на матір, оскільки остання недбало доглядала за дитиною. Коли написали докдадну, ОСОБА_1 в м. Сватове не було, за дитиною здійснювала догляд бабуся. До року життя дитина була в групі ризику. На даний час всі рекомендації виконуються ОСОБА_4

Відповідно до ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Також відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, свідків, думку прокурора, дослідивши матеріали цієї цивільної справи суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та усунення перешкод у вихованні та догляду за дитиною задоволеною не підлягає за недоведеністю, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, підлягає частковому задоволеною в частині стягнення аліментів. В частині позбвалення батьківських прав задоволенню не підлягає.

До такого висновку суд приходить враховуючи наступні обставини:

З 20 березня 2010 року сторони перебувають у шлюбі. Від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.4) Шлюб між ними офіційно не розірваний. На даний час дитина проживає з батьком - ОСОБА_2

Ці обставини визнані сторонами і відповідно до ст. 61 ч.1 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Судом також встановлено, що батько та мати дитини проживають окремо, кожен з батьків позитивно характеризується ( а.с.33, 48-49, 108), у кожного з батьків за місцем проживання створені всі необхідні умови для належного виховання дитини, що підтверджується висновками про можливість та доцільність проживання дитини з обома батьками. (а. с. 18, 19, 21, 27, 46).

Статтями 141, 155 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання про місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, суд враховує те, що починаючи з моменту його народження постійно з ним перебував відповідач, оскільки, як встановлено в судовому засіданні і підтверджено поясненнями свідків та проти цього факту не заперечує позивачка, остання, коли дитині було два місяці, залишила дитину проживати з батьком та переїхала до постійного місця проживання в м. Антрацит Луганської області.

У відповідності до письмових матеріалів цивільної справи, відповідач має постійне власне житло, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2(а.с. 54, 55, 56) позивачка мешкає разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1( а.с. 37).

Державну допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та одноразову допомогу при народжені дитини позивачка не отримує, оскільки дана виплата УПСЗН Сватівської РДА була припинена з 01.04.2011 року на підставі пропозиції про припинення виплати всіх видів допомоги в зв'язку з неналежним доглядом ОСОБА_1 за дитиною, яка фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою вищезазначеного управління.( 44-45)

Допитана в якості свідка у цій справі мати відповідача ОСОБА_4 пояснила, що позивачку не може охарактеризувати як позитивну та турботливу матір, після фактичного розірвання шлюбу з її сином вона з дитиною не спілкувалася, на даний час не може встановити з ним контакт, він коли її бачить до неї йти не хоче, плаче, дані факти негативно впливають на психічний стан останнього.

Проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та усунення перешкод у вихованні та догляду за дитиною задоволеною не підлягає. Суд погоджується з висновками органу опіки та піклування, думкою прокурора, щодо недоцільності визначення місця проживання дитини за місцем мешкання матері. При цьому суд виходить з того, що проживання малолітньої дитини разом з батьком відповідає інтересам дитини. Твердження представника позивача про те, що відповідач перебував в місцях позбавлення волі за тяжкий злочин та не в змозі належно виховати дитину, суд не бере до уваги, оскільки відповідач був звільнений з місць позбавлення волі умовно-достроково за зразкову поведінку, після звільнення створив сім'ю, почав працювати, в нього народилася дитина, позитивно характеризується за місцем проживання, що свідчить про виправлення відповідача та бажання вести нормальний спосіб життя, займатися вихованням дитини.

Вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1, суд приходить до наступного.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Саме батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України і на кожного з них покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

У відповідності до пунктів 15, 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Із змісту зазначеної норми випливає, що ухилення від виконання юридичного обов'язку по вихованню дитини завжди є акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

В матеріалах справи відсутні докази того, що з відповідачем проводилась профілактична робота щодо неналежного виконання нею батьківських прав, як і відсутні докази попередження її про відповідальність за невиконання батьківських обов'язків щодо утримання та виховання дитини. Також, в матеріалах справи відсутні докази протиправної поведінки позивача та негативний вплив такої поведінки на дитину. Позивачем не надано суду негативної характеристики на відповідача.

У своїх запереченнях на позов відповідачка посилалася на те, що від виконання своїх батьківських обов'язків не ухиляється, її винної поведінки немає, вона бажає спілкуватися з дитиною, але позивач чинить їй перешкоди у спілкуванні з дитиною.

З огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд вважає, що позивач ОСОБА_2 не довів, що відповідач свідомо та умисно не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його виховання, факт навмисного ухилення відповідача від виконання обов'язків по вихованню дитини судом не встановлений.

Враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що у задоволенні позову щодо позбавдлення батьківськи прав необхідно відмовити, оскільки вимоги позивача є необґрунтованими, так як такий захід, як позбавлення батьківських прав, застосовується судом лише у виключних випадках. Достатніх доказів для застосування такого заходу, з огляду на поведінку відповідача, позивач суду не надав. Тому суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Позовну вимогу щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від всіх її доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, суд вважає необхідним задовольнити виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини, яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-II від 27.02.91 році Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно ч.2 ст. 51 Конституції України - батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері або у твердій грошовій суду.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, дітей, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може біти меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками дитини -ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.( а.с. 42). Відповідно до довідки, відповідач ОСОБА_1 працює в КП «Житремонт-Антрацит», займає посаду -прибиральниця та її дохід, складає в середньому 1800 гривень на місяць.( а.с.107) Дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 та знаходиться на його утримані, що підтверджується поясненнями позивача, відповідача, свідків та відповідно до письмових матеріалів цивільної справи

Разом з тим судом встановлено, що позивач працює. Відповідач працює, стан здоров'я відповідача задовільний і вона є працездатною, інших дітей вона не має, на її утриманні непрацездатних осіб не має, її матеріальне становище є також достатнім, з пояснень відповідача вона отримує дохід в розмірі 1800 гривень щомісячно. Цей факт підтвердила в судовому засіданні сама відповідачка.

Всі ці обставини були враховані судом при прийнятті рішення щодо задоволення позову про стягнення аліментів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що присуджуючи аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх її доходів., яка не буде суперечить ст. 48 Конституції України де кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг та житло і присуджений судом розмір аліментів буде відповідати інтересам дитини та позивача

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 48, 51 Конституції України, Конвенцією про права дитини, ст. ст. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 164, 166, 180, 182 СК України, суд, -

вирішив:

Відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та усунення перешкод у вихованні та догляду за дитиною за недоведеністю.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від всіх її доходів щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 серпня 2012 року до повноліття дитини.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць та стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від всіх її доходів.

Відмовити в задоволені позову ОСОБА_2 в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Луганської області через Сватівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 30 листопада 2012 року.

Суддя Сватівського

районного суду В.О. Половинка