Справа № Провадження №22-ц-4557/12 22-ц/1090/6104/12 Головуючий у І інстанції Заріцький С.М.
Категорія20Доповідач у 2 інстанціїФінагєєв
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

6 листопада 2012 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Апеляційного Суду Київської області в складі:

головуючого Яворського М.А.,
суддів: за участю секретаря:Фінагєєва В.О., Оношко Г.М. Дрозд О.С.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2012 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Старопетрівської селищної ради Вишгородського району Київської області про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування, розподіл будинку в натурі, визнання свідоцтва про право власності на будинок, рішення сільської ради та договору дарування будинку недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2009 року позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину будинку та розподіл будинку в натурі. В подальшому уточнивши свої позовні вимоги, просив суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 1959 року побудови, спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_9; визнати свідоцтво про право власності від 21.10.1999 року, видане Старопетрівською сільською радою Вишгородського району на ім'я ОСОБА_7 недійсним, а рішення виконкому Старопетрівської сільської ради від 21.09.1999 року незаконним та скасувати його; визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 02.04.2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 частково недійсним; встановити факт прийняття спадщини, що лишилася після смерті ОСОБА_10; визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1, Київської області у порядку спадкування, а також на 1/6 частину, як за співвласником, який за свої кошти добудував та реконструював будинок, а всього на 2/3 частини вказаного будинку; зобов'язати ОСОБА_6 для забезпечення ізольованого користування приміщеннями житлового будинку провести ремонтно-будівельні роботи; стягнути з ОСОБА_6 на користь відповідачів 648,50 грн. за перевищення вартості виділених приміщень над ідеальною долею.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він з дня свого народження проживає у будинку АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся - ОСОБА_9, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати - ОСОБА_10, які також постійно проживали у зазначеному будинку. Після смерті бабусі та матері, шляхом фактичного проживання в будинку він набув право власності на частину спірного будинку. Однак, відповідач, який є його рідним дідом, без відома позивача у 1999 році оформив право власності на будинок, а в 2007 році подарував його ОСОБА_8

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог, через порушення норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що шляхом фактичного проживання в будинку прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_10, капітально відремонтував спірний будинок, в результаті чого він істотно покращився та значно виріс у своїй вартості, що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Крім того, представником ОСОБА_7, після ознайомлення з наявними документами та особистим погодженням з дідом, були визнані позовні вимоги позивача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності від 22.10.1999 року відповідач ОСОБА_7 був власником житлового будинку АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_7 подарував належний йому на праві власності будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, - ОСОБА_8, що підтверджується договором дарування від 02 квітня 2007 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 набули права власності на частину спірного будинку з підстав, визначених законом.

Однак колегія суддів не може погодитись з зазначеними висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим.

Відповідно до технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 - зазначений будинок 1959 року забудови (а.с. 207).

Згідно з наданої суду виписки з погосподарської книги за період з 1991 по 1995 рік власником будинку АДРЕСА_1 станом на 1991 рік був ОСОБА_7.

Станом на 1991 рік з ОСОБА_7 проживали його дружина ОСОБА_9 (свідоцтво про укладення шлюбу від лютого 1955 року а.с. 57), їх дочка ОСОБА_10 та внук -позивач по справі ОСОБА_6.

За приписами ст. 22 КпШС Української РСР 1969 року - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що зазначений житловий будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_9

25 лютого 1992 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 було розірвано, про що суду надано копію актового запису про розірвання шлюбу (а.с. 49)

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9 (бабуся позивача), що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1.

На момент смерті ОСОБА_9 в будинку проживали її дочка ОСОБА_10, внук -позивач по справі ОСОБА_6, внук ОСОБА_11 та бувший чоловік ОСОБА_7 (а.с.161).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що спадщину після померлої ОСОБА_9 (1/2 частину будинку) прийняла її дочка ОСОБА_10, як спадкоємець по закону першої черги в порядку ст. 549 ЦК України 1963 року. Бувший чоловік ОСОБА_7 спадщину не прийняв, оскільки на момент смерті ОСОБА_9 не перебував з нею в шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_10 (мати позивача), що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_2.

На момент її смерті в будинку проживав її син ОСОБА_6, що підтверджується наданими суду випискою з погосподарської книги та Актом обстеження житлових умов (а.с. 160,181).

Відповідач по справі ОСОБА_7 на момент смерті своєї дочки ОСОБА_10 в будинку був зареєстрований, але не проживав та ніяких дій щодо прийняття спадщини шляхом вступу у володіння спадковим майном не вживав, про що свідчить акт обстеження житлових умов ОСОБА_6 від 12.05.2006 року, згідно з яким ОСОБА_7 не проживає в будинку вже 30 років. Крім того відповідно до акту обстеження житлових умов ОСОБА_7 від 21.01.2012 року, останній проживає в АДРЕСА_2 з 1972 року (а.с. 193).

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що позивач по справі ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_10, шляхом вступу у володіння спадковим майном, що фактично підтверджується наданими суду випискою з погосподарської книги (а.с. 160) та актом обстеження житлових умов позивача (а.с. 181), договором на користування електричною енергією від 02.06.2000 року (а.с.11).

Відповідно до вимог ст. 113 ЦК України 1963 року, відповідно до якої - володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

Приймаючи 21.09.1999 року рішення про оформлення права власності на зазначений житловий будинок на ім'я ОСОБА_7 Старопетрівська сільська рада, Вишгородського району не звернула увагу, що будинок на зазначену дату перебував у спільній частковій власності ОСОБА_7 та ОСОБА_10, а відтак свідоцтво про право власності на зазначений будинок від 22.10.1999 року (а.с. 30) не відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ст.ст. 317, 319 ЦК України 2001 року - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Укладаючи 02.04.2007 року договір дарування зазначеного житлового будинку ОСОБА_8, ОСОБА_7 порушив право власності позивача ОСОБА_6 на ? частину будинку, яка належить йому в порядку спадкування після його матері ОСОБА_10

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК Цкраїни - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Отже колегія суддів приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_7 не мав необхідний обсяг прав для укладення зазначеного договору дарування, а саме права розпоряджатися не належною йому ? частиною будинку.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача в частині визнання спірного будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок, встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_10 та визнання права власності на ? частину будинку, визнання недійсним договору дарування житлового будинку ґрунтуються на вимогах закону.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

В той же час колегія суддів не вбачає правових підстав до задоволення позовних вимог позивача в частині визнання за позивачем права власності на 1/6 частину будинку, зобов'язання його вчинити дії, а саме демонтаж дверного блоку, розбирання перегородки між приміженнями, перенесення перегородки та встановлення дверного блоку, розбирання стіни з подальшим встановленням віконного прорізу, стягнення на користь відповідачів 648.5 грн. за перевищення вартості виділених приміщень над ідеальною долею.

Позовні вимоги в цій частині мотивовані тим, що позивач за свій рахунок провів капітальний ремонт будинку в результаті чого будинок значно зріс у своїй вартості.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до вимог ч. 3, 4 ст. 357 ЦК України - співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Матеріали справи не містять жодного доказу здійснення позивачем покращення спільного майна, згоди іншого співвласника на таке покращення, чи здійснення прибудов у встановленому законом порядку.

Згідно з вимогами ст. 152 ЖК України - переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

На момент розгляду справи в суді такий дозвіл відсутній, а отже вимоги про поділ будинку в натурі з проведення переобладнання не ґрунтуються на вимогах закону та задоволенню не підлягають.

Таким чином, висновку суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 липня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1, 1959 року побудови, спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_9.

Встановити факт прийняття ОСОБА_6 спадщини, що лишилась після смерті його матері ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати свідоцтво про право власності від 21.10.1999 року, видане Старопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області на ім'я ОСОБА_7 недійсним в частині ? частини будинку АДРЕСА_1.

Визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Старопетрівської сільради від 21.09.1999 року № 90 в частині ?? частини будинку АДРЕСА_1.

Визнати договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 02.04.2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 недійсним в частині ? частини будинку.

Визнати за ОСОБА_6, у порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_10 право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Яворський М.А.

Судді: Оношко Г.М.

Фінагєєв В.О.