АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/3286/12 Справа № 2/401/1144/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2012 року м. Дніпропетровськ

10 травня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_7 акціонерного товариства «ОСОБА_8 Аваль» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 акціонерного товариства «ОСОБА_8 Аваль» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення моральної шкоди, збитків та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2011 року позивач звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_6, посилаючись на те, що 17 січня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 був укладений кредитний договір №014/122306/3178/73, відповідно до якого банк надав відповідачу ОСОБА_6 кредит в розмірі 3500,0 доларів США. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором, а саме надав готівкою через касу кошти відповідачу в розмірі 35000,0 доларів США. Позичальник зобов'язання не виконує, в зв'язку з чим, станом на 10.06.2011 виникла заборгованість за кредитним договором №014/122306/3178/73 в розмірі 133573,43 грн.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, посилаючись на те, що кредит було надано на

придбання автомобіля, який придбано у національній валюті України - гривні, про що банку

було відомо. Кредит надавався у іноземній валюті саме за пропозицією банку, який не мав права надавати їй кредит в іноземній валюті, оскільки банк не мав індивідуальної ліцензії, окрім цього на території України єдиним законним засобом платежу є національна валюта - гривня. А тому даний правочин є недійсним. Такі дії банку спричинили їй моральну шкоду, яку позивач оцінює у 10000,0 грн. та збитки в розмірі 3499,66 грн., які позивачка на підставі ч.2 ст.216 та ч.2 ст.230 ЦК України просить стягнути з відповідача та визнати недійсним кредитний договір №014/122306/3178/73 від 17 січня 2007 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року позов ОСОБА_7 акціонерного товариства «ОСОБА_9 Аваль» задоволено, стягнуто з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_7 акціонерного товариства «ОСОБА_9 Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/122306/3178/73 від 17 січня 2007 року у розмірі 133573, 43 грн., судовий збір в сумі 1335,73 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн., а всього 135029 (сто тридцять п'ять тисяч двадцять дев'ять) грн. 16 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено у повному обсязі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про зміну оскаржуваного рішення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 17 січня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 був укладений кредитний договір №014/122306/3178/73, відповідно до якого банк надав відповідачу ОСОБА_6 кредит в розмірі 35000,0 доларів США на купівлю автомобіля зі сплатою відсотків за користування кредитом, строком до 16 січня 2014 року.

Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється за графіком повернення кредиту і сплати відсотків, що встановлено п. 1.3 кредитного договору №014/122306/3178/73 від 17 січня 2007 року.

Згідно п.10.1 та розділу 10 кредитного договору №014/122306/3178/73 від 17 січня 2007 року за порушення строків повернення кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання зобов'язань, зазначених даним договором.

Проте, в порушення умов кредитного договору, відповідачка за первісним позовом ОСОБА_6 свої зобов'язання не виконує, допустила прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, внаслідок чого за нею станом на 10 червня 2011 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 133573 грн. 43 коп., яка складається з 116818,39 грн. непогашена сума кредиту; 5427,72 грн. - несплачені проценти; 11327,32 грн. нарахована пеня, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором.

Також судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_9 Аваль» має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції передбачені ч. 1 та п. 5 - 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також має дозвіл на право здійснення операцій, визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», що підтверджується копіями банківської ліцензії, дозволу та додатку до дозволу.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 даного закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Щодо вимог підпункту «в» п.4 ст.5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на цей час законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НІБУ від 14.10.2004 року № 438, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (тобто отримав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що у ПАТ «ОСОБА_9 Аваль» наявна генеральна ліцензія та письмовий дозвіл НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті, місцевий суд дійшов правильного висновку, що підстави для визнання кредитного договору удаваним відсутні, оскільки при його укладенні сторонами були з»ясовані умови договору та ОСОБА_6 погодилася на отримання кредиту у іноземній валюті; отже, суд правомірно відмовив у повному обсязі у задоволенні зустрічного позову про визнання кредитного договору удаваним та застосування наслідків удаваного правочину.

Колегія звертає увагу, що зростання курсу долара США - валюти кредиту, саме по собі не є підставою для розірвання кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладання кредитного договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Приймаючи до увага, що відповідачка ОСОБА_6 належним чином умови кредитного договору не виконує, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення первісних позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апелянта щодо неправильного нарахування банком боргу за вказаним кредитним договором не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки відповідні докази не надані.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на правильне застосування районним судом вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді