Справа № 2-2567/12
У Х В А Л А

06 березня 2012 року суддя Соломянського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: КП «ВСП «Індустріальний», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просять суд стягнути з відповідача завдану їй шкоду в сумі 8850 грн., яка складається з матеріальної шкоди в розмірі 4000 грн. та 4850 грн. матеріальних збитків.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03.12.2011 року відповідач намагався вдертися до її помешкання з сокирою, але зрозумівши, що до квартири дістатися заважають двері, почав сокирою їх виламувати, чим пошкодив двері, а для приховування своїх слідів сокирою розбив камеру відео спостереження над її квартирою, яка була поставлена саме для захисту від відповідача, та лампочку, яка освітлює поверх.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі: найменування позивача і відповідача, їх місце проживання або знаходження, поштовий індекс, номер засобів звязку, якщо такий відомий; зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Тобто в позовній заяві має містись посилання на те, до кого предявлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); зазначення на докази, що підтверджують ці обставини. Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобовязаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на предявлення позову та дотримання процесуального порядку його предявлення.

Вивченням матеріалів позовної заяви, встановлено, що даний позов не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки в позовній заяві не викладені обставини, тобто ті юридично значимі факти, на основі яких позивачка звертається до суду та обґрунтовує заявлені вимоги до відповідача відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, із посиланням на докази в підтвердження обґрунтування заявлених вимог.

Так, в поданій позовній заяві позивачка, звертаючись з вимогами до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди посилається на норми ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, які передбачають загальні підстави відповідальності за матеріальну та моральну шкоду, завдану неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особи. Проте, як вбачається з матеріалів позову, зазначення доказів, які б свідчили про факт протиправної поведінки відповідача та причинного звязку між цією поведінкою та подією, яка завдала позивачці матеріальної і моральної шкоди, відсутні.

Таким чином, заявляючи до відповідача вимогу про стягнення матеріальної та моральної, позивачкою, не викладено юридично значимих фактів та обставин, за яких їй заподіяно відповідну шкоду саме відповідачем та якими доказами це підтверджується.

Крім того, позивачка в порушення п.6 ч.2 ст.119 ЦПК України та розяснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», не зазначила посилання на докази, які б підтверджували обставини в обґрунтування їх вимог та її міркування, з яких вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди саме в заявленій нею сумі.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачкою не визначені ні відповідачі, ні суть позовних вимог, ні їх правові підстави, що позбавляє можливості зясувати предмет спору та межі доказування.

Тому, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних звязків, то зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі.

Також згідно з чинним законодавством зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову, є обовязковими для особи, яка предявляє позов, оскільки без зазначення доказів, що підтверджують вимоги, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання.

Виходячи з вищенаведеного, позивачці необхідно викласти обставини, якими вона обґрунтовує позовні вимоги, із зазначенням, якими саме діями відповідача порушені її права і як відповідні дії взаємоповязані з завданою матеріальною та моральною шкодою, з посиланням на правові підстави та докази в підтвердження обставини, а також з зазначенням обґрунтування розрахунків щодо відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої їй.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених у ст.ст.119, 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків терміном три дні з моменту отримання копії ухвали шляхом подачі нової редакції позовної заяви з урахуванням вимог, викладених в ухвалі.

Розяснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: