Справа № 2-67/11
Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Спаї В.В.,
при секретареві - Коломієць Я.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності, де треті особи Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора та КП ДМБТІ,
Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що є спадкоємцем своєї сестри ОСОБА_2, яка померла 16.08.2003 р.; за життя заповіту ОСОБА_2 не складала, спадкоємців першої черги за законом не було, а зі спадкоємців другої черги залишились тільки вона та її сестра. У січні 2004 р. позивач звернулась із заявою про прийняття спадщини до Четвертої Дніпропетровської нотаріальної контори, а її сестра із заявою про відмову від прийняття спадщини. Отже, позивач є єдиним спадкоємцем ОСОБА_2. У складі спадщини знаходилось нерухоме майно, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Петрозаводська, 44. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, відповідно до ст. 1297 ЦК України вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, однак, до цього часу їй свідоцтво не видано, оскільки невідомо, чи дійсно ОСОБА_2 була власником будинку розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Петрозаводська, 44. На переконання позивача, факт того, що ОСОБА_2 була власником цього будинку підтверджується наступним: відповідно до наданої інформації КП ДМБТІреєстрація права власності на домоволодіння по вул. Петрозаводській, 44 у м. Дніпропетровську не проводилась, та на момент останнього обстеження, проведеного у 1983 році, вказане домоволодіння значилось за ОСОБА_3, який помер 25.04.1973 року. Його ьдонька ОСОБА_2 прийняла спадщину (будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Петрозаводська, 44) шляхом фактичного володіння спадковим майном відповідно до ст.549 УРСР, оскільки чинне цивільне законодавство на той час не зобовязувало реєструвати право власності на нерухоме майно.
Також відповідно до ст. 49 Закону України Про власністьволодіння майном вважається правомірним, якщо інше не встановлено судом. Неправомірність володіння будинком 44 по вул. Петрозаводській у м. Дніпропетровську ОСОБА_2 судом не встановлено; позивач за цим позовом не має можливості відповідно до ст.ст. 182, 1299 ЦК України зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, а оскільки право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, у позивача до цього часу не виникло права власності на будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Петрозаводська, 44. Посилаючись у позові на те, що невизначеність щодо права власності на будинок заважає позивачу володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, чи порушуються вимоги ст.4 Закону України Про власністьта ст. 319 ЦК України, у позові й заявлено відповідну вимогу визнання за нею, ОСОБА_1, права власності на будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Петрозаводська, 44.
У судове засідання позивач не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила суд повністю задовольнити поданий позов; не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У судове засідання відповідач, який був повідомлений належним чином про розгляд справи, не зявився, причини неявки суду не повідомив, не скористався правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою позивача та за ухвалою суду вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Треті особи до суду не зявилися, від нотаріальної контори до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності; КП ДМБТІпричини неявки суду не повідомило.
Врахувавши заяву позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про задоволення позову повністю, виходячи з наступного.
Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Амур Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська ОСОБА_3 помер 25 квітня 1973 року; після його смерті залишилися спадщина у виді домоволодіння №44 по вул. Петрозаводській у м. Дніпропетровську. Позивач є донькою померлого, про що свідчить свідоцтво про право народження, відповідно до якого ОСОБА_4 (після шлюбне прізвище ОСОБА_1, що підтверджується відповідним свідоцтвом про реєстрацію шлюбу від 03.03.1972 р.) народилася 02.05.1943 р., та її батьками є /російською мовою/ Кучеренко Михаил Афанасьевич, ОСОБА_5(остання померла 15.07.1993 р., свідоцтво про смерть видане 16.07.1993 р. /а.с.8/).
Як встановлено судом за розгляду справи, відповідно до відповіді з КП ДМБТІ (а.с. 24) станом на 11.09.2006 р. право власності на домоволодіння №44 по вул. Петрозаводській не зареєстровано. По матеріалам архівної справи користувачем на час обстеження домоволодіння на 10.08.1940 року значився гр. ОСОБА_3; разом з тим, відповідно до даної відповіді на час наступного обстеження, проведеного 05.11.1948 р., користувачем вищевказаного домоволодіння значиться гр. ОСОБА_6.
Разом з тим, згідно з відповіддю від 27.04.2006 р. (вих. №3871) реєстрація права власності на домоволодіння по вул. Петрозаводській, 44 не проводилася. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи на момент останнього обстеження, проведеного у 1983 році, домоволодіння №44 по вул. Петрозаводській у м. Дніпропетровську було зареєстровано за ОСОБА_6.
За ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
Відповідно до ст. 549 зазначеного вище кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину у двох випадках: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Як встановлено судом після смерті ОСОБА_3 його дружина прийняла спадщину з передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 509 зазначеного вище кодексу підстави у виді предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку; з цієї ж підстави прийняття спадщини мало місце й з боку позивача та її рідної сестри - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті матері - ОСОБА_7 (остання померла 15.07.1993 р.). Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_2 померла 16.08.2003 р., про що відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська був зроблений в книзі реєстрації актів про смерть відповідний запис та видано свідоцтво.
Ніхто з інших осіб у передбачений законом строк до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Утім, за розгляду справи позивач, на переконання суду, не довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, не надав докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України, та, розглядаючи цивільну справу, судом відповідно до закону були встановлені факти та відповідні правовідносини.
Прийняття спадщини, до складу якої не входило домоволодіння №44 по вул. Петрозаводській у м. Дніпропетровську, після смерті батьків позивачем не відбувалося на підставі п. 1 ч. 1 ст. 509 ЦК Української РСР), оскільки наявні у матеріалах справи докази свідчать про відсутність реєстрації домоволодіння за померлим батьком позивача; при цьому посилання позивача на те, що останній був користувачем, не є достатнім, та чинним законодавством користування майном та право власності на майно є поняттями, які не є тотожними. В даному випадку мова може йти про право користування позивача, як доньки та сестри померлих, спірним домоволодінням, утім, для підстави визнання права власності на дане домоволодіння для суду відсутні. Що стосується питання про прийняття спадщини позивачем після померлої рідної сестри, що є встановленим судом фактом, то оскільки спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються саме Цивільним Кодексом України.
Як встановлено судом, отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину на зазначене вище домоволодіння унеможливлено через відсутність реєстрації права власності на нього у встановленому законом порядку на померлих родичів позивача, тобто відсутність правовстановлювальних документів на домоволодіння; так, у відповідності до інформації з КП ДМБТІ(а.с.13) згідно матеріалів інвентаризаційної справи на момент останнього обстеження, проведеного у 1983 році, домоволодіння значилося за батьком позивача. Саме через зазначені вище обставини унеможливлено на даний час отримання позивачем свідоцтва про право на спадщині за законом після померлих батьків та рідної сестри, та у звязку з чим позивач й звернулася до суду за захистом прав, помилково вважаючи як спадкоємця на зазначене вище домоволодіння, оскільки їх реалізація унеможливлюється у звязку з вищенаведеним. Утім, суд позбавлений дійти до іншого висновку у справі. При цьому, відмова в задоволенні даного позову не перешкоджає позивачеві обрати інший спосіб захисту своїх прав, та за умови дотримання встановленого законом порядку домогтися права на майно, яке перебувало у користуванні померлих родичів. Так, виходячи з пояснень позивача, дане домоволодіння було побудовано батьками позивача; за таких обставин позивач не позбавлена можливості визнавати право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. При прийнятті даного висновку судом також враховуються висновки оцінювача щодо вартості оцінюваного майна домоволодіння №44 по вул. Петрозаводській у м. Дніпропетровську (а.с.47).
З огляду на результати розгляду справи питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Керуючись ст.ст. 11, 15, 212, 214-215, 218, 224, 226 ЦПК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України: рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя