Справа № 2-3264/12 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2012 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі : головуючого судді - Лазаренко В.В.

при секретарі - Подобєді О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Головного управління юстиції в м. Києві, Київської міської ради, Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на нерухоме майно, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Київського міського управління юстиції, Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, Київської міської ради, про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, -

В С Т А Н О В И В :

23.03.2009 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту прийняття ним спадщини, що залишилася після смерті його дружини ОСОБА_3 і складається з квартири АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на спірну квартиру та зобовязати КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна зареєструвати за позивачем право власності на № 57 по вул. Волгоградська, 19 в м. Києві.

24.09.2009 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, яка була обєднана в одне провадження з первісним позовом, в якій ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 залишила заповіт від 11.11.1982 року згідно якого все своє майно, яке їй буде належати на час смерті, де б воно не знаходилося, в тому числі і квартиру АДРЕСА_2, вона заповіла ОСОБА_2

21.10.2009 року ОСОБА_1 подав суду заяву про збільшення своїх вимог відповідно до яких просив суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 11.11.2982 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Липецької державної нотаріальної контори.

10.12.2009 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення своїх позовних вимог, відповідно до якої просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3, як на майно набуте у спільну власність під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину спірної квартири у звязку із прийняттям спадщини після померлої дружини ОСОБА_3, визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 11.11.1982 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Липецької державної нотаріальної контори.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що з 1983 року він та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без укладення шлюбу. Під час спільного проживання ними за власні кошти була придбана квартира АДРЕСА_3. В звязку з цим він просить визнати за ним право власності на Ѕ частину спірної квартири як на майно придбано за спільні кошти.

Крім того, позивач просить визнати за ним право власності на іншу Ѕ частину спірної квартири як на спадкове майно, яке залишилося після смерті його дружини ОСОБА_3, посилаючись на те, що він у встановлений законом шестимісячний строк подав заяву про прийняття спадщини, проте, до цього часу не може отримати свідоцтво про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне майно.

ОСОБА_1 також звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 від 11.11.2982 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Липецької державної нотаріальної контори, посилаючись на те, що підпис від імені спадкодавця виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням її підпису.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі та просив їх задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав і просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зустрічну позовну заяву підтримав повністю і просив її задовольнити. Зокрема він зазначив, що все своє майно ОСОБА_3 заповідала своєму братові ОСОБА_2, а тому право власності на спірне майно має бути визнано саме за ним.

Відповідач - Головне управління юстиції в м. Києві не направило до суду свого представника. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Звернулися до суду з заявою в якій просять розглядати справу у відсутності свого представника.

Відповідачі - Київська міська рада, Комунальне підприємство Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майнане направили до суду своїх представників, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідачів.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про те, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено в повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24 січня 2001 року померла ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданного відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 48).

Після смерті ОСОБА_3 залишилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_4, яка належала спадкодавцеві на праві власності, виходячи з насутпного.

Відповідно до листа КП Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна від 05.06.2009 року № 23489 по даним книг реєстрації Бюро квартира АДРЕСА_2 на праві іласності не зареєстрована (а.с. 39).

Між тим, судом встановлено, що ОСОБА_3 є членом ЖСК Магістральз червня 1977 року, що вбачається з довідки № 40 від 07.05.1992 року виданої ЖБК Магістраль (а.с.101).

Згідно ордеру № Г003724 від 23.05.1977 року на житлове приміщення вбачається, що він виданий члену ЖБК МагістральОСОБА_3 на право зайняття житлового приміщення в квартирі АДРЕСА_5 на сім`ю з однієї особи (а.с. 31).

Згідно довідці № 40 від 07.05.1992 року виданої ЖБК Магістраль ОСОБА_3 дійсно є власником квартири АДРЕСА_6. Повністю внесла свій пайовий внесок за кооперативну квартиру в травні 1991 року. Сума паєнакопиченя складає 5095 руб. (а.с. 101).

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 1 ст. 15 Закону України Про власність від 07 лютого 1991 року N 697-XII, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

З огляду на те, що пай за спірну квартиру було повністю виплачено ОСОБА_3 у травні 1991 року та враховуючи вимоги Закону України Про власність, суд дійшов висновку про те, що спадкодавець ОСОБА_3 набула у власність спірну квартиру в травні 1991 року.

Суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання за ним право власності на Ѕ частину спірної квартири як на майно набуте у спільну власність під час проживання однією сім`єю з ОСОБА_3, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що він та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю з 1983 року, вели спільне господарство, у них був спільний бюджет, і вони разом виплачували пай за кооперативну спірну квартиру, а тому відповідно до ст. ст. 69, 70, 74 СК України, в редакції 2002 р., він просить визнати за ним право власності на Ѕ частину спірної квартири.

Дані обставини були підтверджені під час розгляду справи показаннями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які показали суду, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 1983 року проживали однією сім`єю в спірній квартирі.

Між тим, Сімейний Кодекс України був прийнятий 10.01.2002 року і набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним Кодексом України 01 січня 2004 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин норми законодавства на які посилається позивач як на правову підставу своїх вимог, не існували.

Судом встановлено, що позивач та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб лише 19.10.1995 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданного відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району м. Києва 19.10.1995 року, з якого вбачається, що гр. ОСОБА_1 уклав шлюб з гр. ОСОБА_3 19 жовтня 1995 року (а.с.49).

За таких обюставин, враховуючи, що пай за спірну квартиру ОСОБА_3 виплатила в повному розмірі у травні 1991 року, а шлюб між нею та позивачем було укладено лише 19.10.1995 року, суд вважає, що підтав для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири як на майно на буте у спільну власність під час проживання однією сімєю з ОСОБА_3 з підстав визначених позивачем у позовній заяві, наведених вище, немає.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов до висновку про те, що на час смерті ОСОБА_3 - 24 січня 2001 року вона була єдиним власником спірної квартири, оскільки спірна квартира була придбана нею особисто до реєстрації шлюбу з позивачем.

Таким чином, після смерті ОСОБА_3 спадщина відкрилася на всю квартиру АДРЕСА_7.

Відповідно до ст. 524 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

За ст. 525 ЦК України, в редакції 1963 року, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно статті 527 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця.

Стаття 529 ЦК України, в редакції 1963 року, встановлює, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 право на спадкування її майна отримали: її чоловік ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_7.

Так, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданного відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району м. Києва 19.10.1995 року, гр. ОСОБА_1 уклав шлюб з гр. ОСОБА_3 19 жовтня 1995 року (а.с.49).

Як вбачається з довідки форми № 3, виданої ЖБК Магістраль 21.07.2009 року, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 з 24.10.1995 року (а.с.99).

Крім того, свідки ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_6 підтвердили в судовому засіданні, що позивач ОСОБА_9 на час відкриття спадщини і після цього проживав в спірній квартирі, нікуди не виїжджав, і продовжує проживати в цій квартирі на даний час.

Крім того, 24.07.2001 року ОСОБА_1 подав в Дев`яту Київську державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини після смерті його дружини ОСОБА_3 (а.с. 47).

Таким чином, ОСОБА_1 у встановлений законом шестимісячний строк та у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_3, що підтверджується наведеними вище доказами.

Виходячи з цього, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про встановлення юридичного факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, оскільки рішенням суду встановлюються факти, якщо вони мають юридичне значення, відсутні документи які їх підтверджують і іншим шляхом їх встановити не можливо.

Між тим, як встановлено вище, позивач прийняв спадщину, оскільки на момент її відкриття фактично проживав в спірній квартирі і, крім цього, подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, тому додаткового застереження про це в рішенні суду про встановлення даного факту підстав немає.

Крім цього, судом встановлено, що матір`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 /відповідача у справі/ була ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтв про народження (а.с.50), яка на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 була жива, і померла 30.05.2001 року (а.с.51).

На момент своєї смерті ОСОБА_7 не прийняла спадщину після смерті своєї дочки ОСОБА_3, оскільки померла до сплину шестимісячного строку з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 551 ЦК України, в редакції 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини , не встигнувши її прийняти в установлений строк, право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився після прийняття спадщини.

За ст. 549 ЦК України, в редакції 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, як спадкоємець майна своєї матері ОСОБА_7, подав через свого представника ОСОБА_10 заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 в порядку спадкової трансмісії , оскільки його мати та мати спадкодавця ОСОБА_3 ОСОБА_7 померла 30.05.2001 року не встигнувши прийняти спадщину після смерті своєї дочки.

Відповідно до спадкової справи № 619 щодо майна померлої 24.01.2001 року ОСОБА_3, вона була відкрита за заявою ОСОБА_10, яка діяла на підставі доручення від імені ОСОБА_2, від 18.07.2001 року про прийняття спадщини (а.с. 43).

Суд критично оцінює заперечення представника позивача про те, що ОСОБА_2 фактично не прийняв спадщину, оскільки подав відповідну заяву до нотаріальної контори не особисто а через свого представник, оскільки на момент відкриття спадщини у 2001 році відповідно до норм чинного на той час законодавства спадщина могла бути прийнята як спадкоємцем особисто, так і через свого представника.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов до висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 у встановлений законом строк прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 в порядку спадкової трансмісії і має право на частку в спадковому майні в порядку спадкування за законом.

Враховуючи, що на час відкриття спадщини спадкодавцеві ОСОБА_3 належала вся квартира АДРЕСА_7, а частки спадкоємців відповідно до закону є рівними, то суд дійшов до висновку, що спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 мають право кожен на Ѕ частину її спадкового майна.

За викладених вище обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті його дружини ОСОБА_3.

Між тим, ОСОБА_2 у зустрічній позовній заяві просить визнати за ним право власності на спадкове майно квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом, а не в порядку спадкування за законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина 2 ст. 11 ЦПК України визначає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За загальним правилом позовна заява повинна містити предмет та підставу позову.

Предмет позову, як його один з основних елементів, представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Обставини на яких позивач обґрунтував свою вимогу до відповідача, є підставою позову.

Виходячи з цього, враховуючи предмет та підстави позову ОСОБА_2, те, що ОСОБА_2 не звертався до суду з вимогами про визнання за ним права власності на частину спадкового майна ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом, неможливість суду вийти за рамки позовних вимог, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом.

При цьому, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 з підстав зазначених ним у позовній заяві, виходячи з наступного.

На підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання за ним права власності на спадкове майно відповідач надав суду дублікат заповіту ОСОБА_3 від 11 листопада 1982 року, посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_11 Першої Липецької державної нотаріальної контори, згідно якого все своє майно, яке їй буде належати на час смерті, де б воно не знаходилося, в тому числі і квартиру АДРЕСА_8 М.С. заповіла ОСОБА_2 (а.с.104).

При цьому на зворотньому боці вказаного дублікату заповіту зазначено, що 26.02.2001 року ОСОБА_12, нотаріусом Лмпецького нотаріального округу, даний дублікат заповіту в замін втраченого виданий ОСОБА_2. Заповіт посвідчений нотаріусом Першої Липецької державної нотаріальної контори ОСОБА_11 11.11.1982 року по реєстру № 3-2360. Екземпляр заповіту зберігається в справах Першої Липецької державної нотаріальної контори (а.с.104, зворот).

Між тим, на виконання окремого доручення компетентному суду РФ про надання правової допомоги щодо витребування оригіналу документу, 23.04.2012 року на адресу суду надійшла архівна довідка Державного архіву Липецької області № 472 від 13.02.2012 з якої вбачається, що в документах архівного фонду Першої державної нотаріальної контори м. Липецька, в нотаріально посвідчених заповітах за 1982 рік заповіту ОСОБА_3 немає (а.с. 220).

В матеріалах справи міститься ксерокопія дублікату заповіту ОСОБА_3 від 11 листопада 1982 року, посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_11 Першої Липецької державної нотаріальної контори, яка належним чином не посвідчена.

Під час розгляду справи судом було задоволено клопотання представника позивача щодо витребування у представника відповідача оригіналу дублікату заповіту з якого була виготовлена ксерокопія, що міститься в матеріалах справи, між тим оригінал дублікату заповіту суду надано не було.

Виходячи з обставин наведених вище, враховуючи, що в нотаріально посвідчених заповітах за 1982 рік заповіту ОСОБА_3 немає, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання за ним право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом.

Враховуючи встановлені вище обставини, а саме те, що в нотаріально посвідчених заповітах за 1982 рік заповіту ОСОБА_3 немає, суд вважає, що і підстав для визнання його недійсним немає, оскільки недійсним може бути визнано тільки вчинений правочин, а судом не встановлено, що цей заповіт взагалі було вчинено.

Виходячи з наведеного вище, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання заповіту ОСОБА_3 від 11.11.1982 року недійсним задоволенню не підлягають.

Рішення суду про визнання права власності на спадкове майно є підставою для реєстрації права власності в БТІ м. Києва, останнє прав позивача фактично не порушувало, тому підстав для задоволення вимог позивача в частині зобовязання КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна зареєструвати за позивачем право власності на № 57 по вул. Волгоградська, 19 в м. Києві відсутні і в цій частині первісний позов задоволенню також не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 5, 10-11, 57-60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 524, 525, 527, 529, 548, 549, 551 ЦК України, в редакції 1963 року, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_9 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Головного управління юстиції в м. Києві, Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, Київської міської ради, про визнання права власності на спадкове майно за заповітом відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: