Дата документу: 06.09.2012
Справа № 0818/8548/2012
Номер провадження 2/0818/2792/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2012 року місто Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Гашук К.В., при секретарі Соловйовій А.С. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування позову зазначала, що 06 липня 2012 року їй стало відомо, що 23.07.2010 року між її чоловіком та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 50 000 грн. терміном на 1 рік з нарахуванням 5 % щомісячно за користування грошовими коштами. Посилаючись на те, що зазначений договір позики виходить за межі побутового, а вона згоди на укладання цього договору, як дружина ОСОБА_4 не надавала, позивачка просила суд визнати договір позики від 23 липня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на суму 50 000 грн. недійсним.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та просить суд задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на те, що при укладенні договору позики ОСОБА_1 не була присутня, згоди на укладення договору позики не надавала, а тому вважає, що договір укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, просить відмовити позивачу у його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, оскільки згідно чинного законодавства згода ОСОБА_1, як дружини позичальника ОСОБА_4, при укладенні договору позики не була потрібна.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у судове засідання не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідач ОСОБА_4 через канцелярію суду надав заяву про задоволення позовних вимог, в якій зазначав, що на час укладання договору позики з ОСОБА_2 він не узгоджував факт укладення договору зі своєю дружиною ОСОБА_1, грошові кошти він залучав для бізнесу, а тому вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору позики підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши встановлені обставини у сукупності, суд доходить наступних висновків.

Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача даних у судовому засіданні, вбачається, що підставою для недійсності договору позики, укладеного між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2, та чоловіком ОСОБА_4, позивач зазначає, що цей договір виходить за межі дрібного побутового, у звязку з чим відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 СК України, договір мав бути укладеним лише за наявності її письмової згоди на його укладання, проте таку згоду вона не надавала.

Відповідно до положень ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 17.01.2009 року.

23.07.2010 року між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 та чоловіком позивача ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого останній отримав у позику грошові кошти в сумі 50 000 грн., яку зобовязався повернути позикодавцеві з нарахуванням 5 % щомісячно за користування грошовими коштами у строк до 23.07.2011 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Виходячи зі змісту зазначеної норми предметом договору позики є грошові кошти, які надаються позичальнику у власність, а не розпорядження спільним майном.

Посилання позивача, як на підставу позову, про необхідність застосування до зазначених правовідносин сторін положення 65 СК України безпідставні, оскільки ця норма регулює відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання позики, оскільки сам по собі договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів і не створює обовязків для позивача, а лише для відповідача як сторони договору.

Не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо невідповідності договору позики від 23.07.2010 року вимогам ст. ст. 203, 215, 369 ЦК України, оскільки зі змісту зазначеного правочину вбачається, що при укладанні договору сторонами були додержані вимоги, які є необхідними для чинності правочину, а ст. 369 ЦК України регулює відносини щодо здійснення права спільної сумісної власності і не може бути застосована до спірних правовідносин.

Враховуючи встановлені по справі обставини та вимоги діючого законодавства, суд доходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики є безпідставними та не обґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: К.В. Гашук