Справа № 2515/6068/2012 Провадження № 22-ц/2590/2429/2012 Головуючий у I інстанції Мороз К. В.
Категорія цивільна Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2012 року
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2012 року про відмову в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації „Всеукраїнський фінансовий союз по справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ПАТ „Альфа-Банк просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2012 року відмовлено в задоволенні заяви ПАТ „Альфа-Банк про видачу виконавчого листа на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації „Всеукраїнський фінансовий союз від 04.08.2011 року, яким було стягнуто на користь ПАТ „Альфа-Банк з ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором в сумі: за кредитом - 12166 грн. 05 коп., по відсотках 1827 грн. 78 коп., штраф 3094 грн. 42 коп. та 100 грн. витрат по сплаті третейського збору.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при постановленні ухвали припустився порушення норм матеріального права: помилково дійшов висновку щодо непідвідомчості справи третейського суду та невірно зясував характер спірних правовідносин. ПАТ „Альфа-Банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не з позовом щодо захисту прав споживача. На думку апелянта, дані правовідносини не підпадають під сферу дії Закону України „Про захист прав споживачів, а отже, в повній мірі можуть бути розглянуті третейським судом, у відповідності до третейського застереження та чинного законодавства України.

В судове засідання сторони не зявились, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін за правилами ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши третейську справу та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду залишенню без змін з таких підстав.

По справі встановлено, що 14.09.2010 року між ПАТ „Альфа-Банк та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №500186582 на суму 12529,47 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 39,90% річних та датою остаточного повернення 14.09.2013 року (а.с.10).

Рішенням постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації „Всеукраїнський фінансовий союз від 04.08.2011 року, було стягнуто на користь ПАТ „Альфа-Банк з ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором в сумі: за кредитом - 12166 грн. 05 коп., по відсотках 1827 грн. 78 коп., штраф 3094 грн. 42 коп. та 100 грн. витрат по сплаті третейського збору.

Розглядаючи заяву ПАТ „Альфа-банк про видачу виконавчого листа на підставі рішення третейського суду, суд виходив із того, що дана справа, у якій було прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду згідно ст. 6 Закону України „Про третейські суди, а тому відповідно до ст.389-10 ЦПК України, ч.6 ст.56 Закону України „Про третейські суди у видачі виконавчого листа було відмовлено саме з наведених підстав.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону.

Так, пунктами 22, 23 ст.1, ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів визначено поняття договору споживчого кредиту, права споживача в разі придбання ним продукції у кредит та зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Дано визначення, що споживчий кредит - це кошти, які надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції, а споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника.

З додатку № 1 до Кредитного договору № 500186582 від 14.09.2010 року „Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (аркуші 12-13 третейської справи) вбачається, що кредитний договір № 500186582 від 14.09.2010 року є споживчим.

Аналіз спірних правовідносин, а саме обставин укладення кредитного договору, суми отриманого кредиту та його цільове призначення „власні потреби, дають підстави для висновку, що ОСОБА_5 є споживачем послуг банку з отримання споживчого кредиту.

Дійсно, виходячи з положень Закону України „Про захист прав споживачів та розяснень, викладених в абз. 3 п 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року „Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, в спірних правовідносинах є фізична особа, а не банк надавач банківської послуги, а тому звернення кредитора з позовом до споживача банківської послуги про стягнення заборгованості за кредитним договором за своєю правовою природою не є захистом прав споживача.

Проте, доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують законності і обґрунтованості судового рішення.

Так, приймаючи рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором на користь банку з фізичної особи, третейський суд вирішив питання не лише захисту прав кредитора, але й ухвалив рішення, яке стосується прав і обовязків також і споживача банківських послуг, що суперечить положенням частини 4 ст. 42 Конституції України, згідно яких Держава взяла на себе обовязок захисту прав споживачів.

Відповідно ж до частини першої статті 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативноправові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Законом України від 3 лютого 2011 року „Про внесення зміни до статті 6 Закону України „Про третейські суди щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, який набрав чинності 11 березня 2011 року, третейські суди не мають права розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Виходячи з аналізу зазначеної норми права, з врахуванням конституційних положень обовязку держави захисту прав споживачів, з підвідомчості третейських судів було виключено справи у сфері захисту прав споживачів, а не лише справи за позовами споживачів, зокрема банківських послуг, за захистом їх порушеного права, оскільки законодавець не зробив розмежування непідвідомчості третейським судам спорів у сфері захисту прав споживачів в залежності від субєктного складу особи, яка звертається за захистом порушеного права.

Саме у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України щодо обовязку Держави захищати права споживачів, Конституційний Суд України в своєму рішенні №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 прийшов до висновку, що дія пунктів 22, 23 статті 1 Закону України „Про захист прав споживачів поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ст. 150 Конституції України рішення Конституційного суду, зокрема, з питань офіційного тлумачення законів України, є обовязковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Згідно частини другої прикінцевих та перехідних положень Закону після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим законом, про що виноситься мотивована ухвала.

За викладених обставин, висновок суду щодо наявності підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення, ухваленого третейським судом 04 серпня 2011 року, тобто після набрання чинності 11 березня 2011 року Закону України від 3 лютого 2011 року „Про внесення зміни до статті 6 Закону України Про третейські суди щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, постановленою з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Альфа-Банк - відхилити.

Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01 червня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: