АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 0413/2-238/11
Справа № 2/413/238/11 Головуючий у 1 інстанції
Провадження 22-ц/491/920/12 ОСОБА_1
Категорія 21 ( ІУ) Доповідач Барильська А.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів Грищенко Н.М., Савіної Г.О.,

при секретарі Бондаренко І.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2, та її представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу

Публічного акціонерного товариства Дизельний завод на рішення Жовтневого районного суду м.Кивого Рогу від 21 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Дизельний завод про визнання права власності на квартиру та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства Дизельний завод до ОСОБА_2 , третя особа сектор обліку реєстрації та міграції фізичних осіб Жовтневого РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області , про усунення перешкод у користуванні власністю житловим приміщенням та зняття особи з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Відкритого акціонерного товариства Дизельний завод, яке в подальшому змінило назву на Публічне акціонерне товариство Дизельний завод (надалі ПАТ Дизельний завод) про визнання дійсним договору дарування квартири. В подальшому позивач змінила позовні вимоги та звернулася з позовом про визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що вона із відповідачем уклала договір № 16/01 від 01.08.2001 року про працевлаштування молодого спеціаліста, п.п. 11 розділу 1 договору передбачено що ПАТ Дизельний завод надає їй роботу на посаді інженера конструктора 2 категорії, а позивач, в свою чергу, повинна відпрацювати на підприємстві 10 років. Пунктом 1.3. договору та додатковою угодою № від 14 травня 2007 року, якою внесено зміни в договір, п.п.2.1.2 викладено в новій редакції, яка передбачає, що після відпрацювання 6 років відповідач зобов'язаний подарувати квартиру працівнику.

Позивач зазначає, що вона виконала умови Договору, відпрацювала на підприємстві сім років сім місяців, неодноразово зверталася до відповідача із пропозицією щодо укладання договору дарування спірної квартири, однак відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору дарування.

Тому позивач просить суд визнати за нею, ОСОБА_2 право власності на однокімнатну квартиру № 91 у будинку № 93 на мкр. 5-й Зарічний у м.Кривому Розі.

У жовтні 2009 року ПАТ Дизельний завод звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю , житловим приміщенням та зняття особи з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ПАТ Дизельний завод на підставі договору купівлі- продажу від 02 липня 2002 року належить на праві власності квартира № 91 у будинку № 93 на мкр. 5-й Зарічний у м.Кривому Розі.

Вважають, що положення Договору № 16/01 від 01.08.2001 року, щодо укладання в майбутньому договору дарування квартири містять ознаки попереднього договору, у строк до 01.04.2007 року сторони пропозицій щодо укладання договору дарування не заявляли, тому вважають, що строк дії договору закінчився 01.04.2007року.

Крім того, вважають, що оскільки ОСОБА_2 12.01.2009 року було подано заяву про звільнення, то відповідно п.3.1. Договору оренди житлового приміщення, останній вважається розірваним. 06.06.2009 року Договір оренди житлового приміщення із позивачем був розірваний, про що її було повідомлено, та виселятися з квартири ОСОБА_2 не бажає, чим чинить перешкоди ПАТ Дизельний завод у користуванні власністю. Відповідач просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю квартирою № 91 будинку № 93 на мкр. 5-й Зарічний у м. Кривому Розі з боку ОСОБА_2, зобов'язати Жовтневий районний відділ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області зняти ОСОБА_2 та членів її родини з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кивого Рогу від 21 листопада 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру № 91 у будинку № 93 на мкр. 5-й Зарічний в м.Кривому Розі.

У задоволенні позову ПАТ Дизельний завод до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю житловим приміщенням та зняття особи з реєстраційного обліку, відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ Дизельний завод, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог та задоволенні зустрічних позовних вимог.

Зокрема, вважають, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що додатковою угодою від 14 травня 2007 року внесено зміни в Договір про працевлаштування молодого спеціаліста, та зазначено строк дії договору до 01 квітня 2007 року, що не може бути законним і дійсним, дані додаткові угоди є недійсними з моменту їх укладання, тому договір діє у первісній редакції, якою передбачено відпрацювання ОСОБА_2Р, на підприємстві 10 років.

Суд не дав належної правової оцінки додатковій угоді № 1 та не взяв до уваги, що недійсний правочин не може створювати юридичних наслідків.

Судом в порушення ч.2 ст.31 ЦПК України прийнято до провадження та розглянуто змінені позовні вимоги ОСОБА_2 після закінчення судового розгляду. Суд безпідставно визнав за позивачем право власності на спірну квартиру.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на її думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач відповідно до Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року, та згідно засідання Ради директорів Правління ВАТ «Дизельний завод» № 30 від 20.03.2001 року, була направлена на роботу до відповідача, де з 01.08.2001 року по 12.01.2009 року працювала на посаді інженера-конструктора 2 категорії у відділі головного конструктора.

01.08.2001 року між позивачем та відповідачем укладений Договір про працевлаштування молодого спеціаліста, згідно п.п.1.1, 1.2 якого відповідач зобовязується надати позивачу роботу, а позивач зобовязується відпрацювати у відповідача 10 років. Відповідно до п.1.3 Договору відповідач забезпечує позивача однокімнатною квартирою на правах оренди, а після непереривної роботи у відповідача на протязі 10 років, з позивачем укладається договір дарування на орендоване приміщення.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2002 року ВАТ «Дизельний завод» придбав у власність квартиру 91 у будинку 93 на мкр. 5-й Зарічний у м. Кривому Розі.

24.07.2002 року сторони уклали договір оренди зазначеної квартири, згідно п.п.1 розділу 1 Договору, відповідач надав у тимчасове користування строком на 9 років зазначену спірну квартиру позивачу.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до договору № 16/01 від 01.08.2001 року від 14.05.2007 року, пункт 1.1 розділу 1 Договору викладено у наступній редакції « Орендодавець» надає «Орендатору» у тимчасове користування житлове приміщення строком на 5 років, тобто до 01 квітня 2007 року.

Відповідно до Постанови 6.6 Витягу з протоколу № 120 від 20.03.2007 року засідання спостережної ради ВАТ «Дизельний завод» внесено зміни до договору № 16/01 від 01.09.2001 року з інженером конструктором, та змінено строк відпрацювання з 10 років до 6 років.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру, позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що сторони повністю виконали умови Договору 16/01 та фактично відповідач передав їй спірну квартиру у дар, однак нотаріально посвідчити договір дарування відмовився, у звязку з чим на підставі умов зазначеного Договору у позивача виникло право власності на спірну квартиру.

Задовольняючи зазначені позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повністю виконала умови договору № 16/01 від 01.08.2001 року «Про працевлаштування молодого спеціаліста», відповідач також належно виконував свої зобовязання, передбачені п.п. 1.1 та 1.3 Договору №16/01. Позивач неодноразово зверталася до відповідача із пропозицією про виконання умов договору в частині нотаріального посвідчення договору дарування спірної квартири, однак, відповідач від нотаріального посвідчення договору ухиляється, у звязку з чим позивач набула право власності на спірну квартиру.

Однак, колегія суддів не може погодитись з зазначеним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, в редакції 2003 року. право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.1 ст. 334 ЦК України, в редакції 2003 року, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Статтею 717 ЦК України, в редакції 2003 року, встановлено, що за договором дарування одна сторона ( дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні ( обдарованому) безоплатно майно )( дарунок) у власність.

Відповідно до положень ст. 244 ЦК України, в редакції 1963 року, яка діяла на момент укладання договору 16/01, договір дарування на суму більше ніж 500 рублів, повинен бути нотаріально посвідчений.

Згідно ч.2 ст. 719 ЦК України, в редакції 2003 року, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Колегія суддів вважає, що Договір 16/01 не можна визнати договором дарування, оскільки зазначений договір не відповідає вимогам закону щодо форми та змісту, а саме: він нотаріально не посвідчений, у пункті 1.3 Договору, згідно якого відповідач укладає договір дарування на орендоване приміщення з позивачем після відпрацювання ним 10 років на підприємстві відповідача, не зазначено яку саме орендовану квартиру відповідач зобовязався передати у дар позивачу.

Посилання суду на виконання відповідачем умов Договору 16/01 щодо фактичної передачі позивачу у дар спірної квартири, у звязку з чим позивач набула право власності на спірну квартиру, колегія суддів вважає помилковим, оскільки зазначена квартира була передана позивачу у тимчасове користування на правах оренди.

Висновок суду про те, що Договір 16/01 укладений з відкладальною умовою, відповідно до вимог ст. 61 ЦК України, в редакції 1963 року, яка діяла на час укладання договору, щодо укладання між сторонами договору дарування спірної квартири, і настанню цієї умови недобросовісно перешкоджав відповідач, є помилковим, оскільки зазначений договір, на думку колегії суддів не можна визнати укладеним з відкладальною умовою щодо укладання договору дарування, так як договір дарування є одностороннім, добровільним і не може витікати з обовязку сторони на його укладання та не посвідчений нотаріально.

У звязку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на квартиру 91 у будинку 93 на мкр. 5-й Зарічний у м. Кривому Розі за позивачем не підлягають задоволенню за їх недоведеністю.

Відмовляючи у задоволені позову про усунення перешкод у користування власністю житловим приміщенням та зняття особи з реєстраційного обліку, суд першої інстанції виходив з того, що позивач правомірно набула право власності на спірну квартиру, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими підставами відмови у задоволенні цих позовних вимог з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 24.07.2002 року сторони уклали договір оренди спірної квартири, згідно п.п.1 розділу 1 Договору, відповідач надав у тимчасове користування строком на 9 років зазначену спірну квартиру позивачу.

Додатковою угодою № 1 про внесення змін до договору № 16/01 від 01.08.2001 року від 14.05.2007 року, пункт 1.1 розділу 1 Договору викладено у наступній редакції « Орендодавець» надає «Орендатору» у тимчасове користування житлове приміщення строком на 5 років, тобто до 01 квітня 2007 року.

Відповідно до ч.3 ст. 825 ЦК України, наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ПАТ «Дизельний завод» не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ними попереджено позивача про розірвання договору оренди спірної квартири не пізніше ніж за два місяці.

Лист на імя позивача ОСОБА_2 від 18.06.2009 року про необхідність передачі нею спірної квартири представникам ПАТ «Дизельний завод», не підтверджує факт попередження позивача про розірвання договору оренди згідно вимог закону.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи. позивач вселилася у спірну квартиру з дозволу відповідача та набула право користування зазначеною квартирою на законних підставах.

У звязку з чим, колегія суддів вважає, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню за їх недоведеністю.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам по справі, у звязку з чим, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Дизельний завод про визнання права власності на квартиру та відмову у задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариства Дизельний завод до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю житловим приміщенням та зняття особи з реєстраційного обліку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313-314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Дизельний завод задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кивого Рогу від 21 листопада 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Дизельний завод про визнання права власності на квартиру відмовити.

В задоволенні зустрічного позову Публічного акціонерного товариства Дизельний завод до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю житловим приміщенням та зняття особи з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Складання повного рішення відкладено до 10 квітня 2012 року

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Н.М. Грищенко

ОСОБА_5