№ 0827/1419/12
пр. № 0827/2-960/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2012 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Жупанової І.Б. при секретарі Брагіній І.В., з участю представника позивача адвоката ОСОБА_1, представника відповідача адвоката ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ частину квартири,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначив, що 28.02.2001р. подарував відповідачці Ѕ частку квартири АДРЕСА_1. Після реєстрації договору в БТІ відповідач ніякої уваги майну не приділяла, не вселилась, не намагалась виділити свою частку, або якимось чином розпорядитися своїм майном, та, в порушення вимог ст. 322 ЦК України не виконувала своїх обовязків по утриманню майна.

Позивач, що є власником іншої Ѕ частки цієї квартири продовжує відкрито та безперервно володіти та користуватися всією квартирою, утримує майно.

Вважає, що, оскільки він заволодів майном відповідача добросовісно, продовжує відкрито та безперервно володіти ним протягом більше 10 років, відповідач не вимагала повернення їй майна, тим самим погодившись з його втратою, то він набув право власності на це майно.

В суді позивач позов підтримав з наведених в ньому підстав, пояснив, що перебував з відповідачем в шлюбі з 1992 року, в 1994 році шлюб розірвано за рішенням суду. Намагаючись повернути відповідача, він 28.02.1997 року подарував їй Ѕ частку належної йому на праві власності спірної квартири, але вона не жила в ній, не вселялась, весь тягар по утриманню всієї квартири ніс він особисто, робив поточні та капітальний ремонти всієї квартири, укладав договори на надання комунальних послуг, здійснював оплату за все житло, в тому числі всі борги, що утворилися. Відповідач квартирою не цікавилась. З 2002 року він зареєстрував шлюб з іншою жінкою, з якою і проживає в квартирі, користуючись всією площею. Просить визнати за ним право власності на майно відповідача за набувальною давністю.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 вважає позов таким, що підлягає задоволенню, бо він доведений позивачем, факт втрати інтересу відповідача до свого майна встановлений, на власника майна відповідно до ст. 322 ЦК України покладається тягар його утримання, що відповідач не виконувала, просить позов задовольнити.

Відповідач в суді позов не визнала, пояснила, що вона з 1992 року перебувала в шлюбі з позивачем, в 1996 році народилась їх спільна донька, проживали разом до 2001 року, доки він її в січні 2001 року не вигнав з квартири, побивши. Вона вимушена була залишити це житло, бо не мала до нього доступу, не проживала та не користувалась майном. Документами на квартиру заволодів позивач, вона фізично не могла поновити документи, бо не знала навіть дати договору дарування, договорів на утримання своєї частки квартири не укладала, за утримання її не сплачувала, бо для цього, вважає, необхідно було поділити особові рахунки. Визнала той факт, що участі в утриманні квартири не приймала, вважає, що і не повинна була цього робити, бо не проживала в квартирі. Таким чином, відповідач вважає, що її майно вибуло з її володіння не з її волі, вона його добровільно не залишала. Мала весь цей час намір розпорядитися своїм майном на користь доньки, але, в звязку з її неповноліттям, не могла цього зробити, відклавши вирішення питання до повноліття доньки. Просить в позові відмовити.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 вважає, що позов задоволенню не підлягає, бо відповідач не втрачала інтересу до свого майна, не могла повною мірою здійснювати своє право власності, бо дії позивача були недобросовісними він протиправно заволодів договором дарування, який відповідач не могла поновити, позивач допускав протиправні дії щодо відповідача, в звязку з чим вона не могла проживати в квартирі. Вважає, що відповідач є власником майна, а право власності є непорушним, ніхто не може бути його позбавлений, за набувальною давністю майно може бути набуте лише за відсутності власника, просить в позові відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, правову позицію їх представників, дослідивши докази пояснення свідків та письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з встановлених фактичних обставин та відповідних їм правовідносин, та керуючись загальними засадами цивільного законодавства щодо неприпустимості позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, судового захисту цивільного права та інтересу, справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

При цьому п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК встановлено, що правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і, які повинен довести позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний обєкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Судом встановлено, що обєкт володіння є законним, зареєстрованим відповідно до діючого законодавства, вказана обставина визнана сторонами та не спростована.

Вирішуючи питання про добросовісність та відкритість володіння позивачем майном відповідача, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. ст. 397, 398 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суд, право такого володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Таким чином ст. 397 ЦК України встановлена премпція правомірності володіння.

В силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників.

Судом встановлено, не заперечено сторонами та підтверджено письмовими доказами, що позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності, частки співвласників в спільному майні визначені по Ѕ кожному, ніхто з учасників спільної часткової власності виділу своєї частки не вимагав.

Право спільної часткової власності сторін виникло на підставі договору дарування Ѕ частки квартири позивачем відповідачу та з моменту передачі майна (тобто з цієї ж дати) відповідно до положень ст.128 ЦК України 1963 року, що діяв на час виникнення правовідносин.

Відповідно до ст. 115 ЦК України 1963 року, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна. Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію.

Статті 317, 358, 361 ЦК України (в редакції 2004 року) передбачають право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, право на надання кожному із співвласників у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності та право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Власник при цьому може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом або третейським судом.

Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Таким чином, до виділу в натурі часток у спільній сумісній власності співвласники мають рівні права на користування обєктом права спільної сумісної власності, тобто кожний з учасників володіє усім майном в цілому правомірно.

Виходячи з аналізу вказаних норм права, судом встановлено, що позивач, що є учасником спільної часткової власності, володів, поряд зі своєю часткою майна, часткою відповідача, що не була виділена в натурі, добросовісно, правомірно, на підставі закону саме як учасник спільної часткової власності, а не безпідставно.

Позивач звернувся до суду 2.02.2012 року, та вважає, що в нього виникло на цей час право власності на майно відповідача за набувальною давністю.

Вирішуючи питання про час, з якого позивач заволодів майном відповідача суд виходив про початок перебігу цього строку після закінчення січня 2001 року першого числа наступного за січнем місяця (з 1.02.2001 року), виходячи з встановлених фактичних обставин, підтверджених дослідженими доказами:

До січня 2001 року співвласниками майна право спільної часткової власності здійснювалась за взаємною згодою, сторони проживали в спірній квартирі, підтримували шлюбні стосунки, володіли майном сумісно, після чого спільне майно перебуває в безперервному фактичному володінні одного з співвласників позивача.

Вказані обставини підтверджені поясненнями відповідача, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, що підтвердили, що взимку, в січні 2001 року відповідач повернулась з квартири позивача проживати до своєї матері на АДРЕСА_3, частково підтверджуються і поясненнями відповідача про сварку з відповідачем в січні 2001 року в іншій цивільній справі, що викладені в рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 3.04.2001 р. Обставина в частині часу початку одноособового володіння спільною власністю не спростована позивачем, не заперечується відповідачем, а в частині припинення володіння та користування своєю власністю відповідачем не заперечується нею самою та підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_5, що засвідчила про те, що позивач вигнав її доньку з квартири, після чого вони не змогли зайти в квартиру, донька нічого зі своєю часткою не робила, бо боялась позивача, та вони забули про цю частку.

Встановлені судом правовідносини між сторонами відповідають ст. 356 ЦК України, згідно з якою власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Доводи відповідача відносно поважності причин не здійснення нею права власності володіння, користування та розпорядження, на висновки суду не впливають, оскільки ст. 344 ЦЦК України не містить в якості умови набуття права власності за набувальною давністю неповажність причин не здійснення попереднім власником майна свого права власності.

Посилання ж відповідача на порушення її права власності позивачем з січня 2001 року, коли він, на її погляд поза її волею заволодів її майном та правовстановлюючими документами на нього, в звязку з чим вона не мала можливості здійснювати своє право власності, суд відкидає, о скільки ці обставини не впливають на перебіг набувальної давності, виходячи з вимог ч. 3 ст. 344 ЦК України, відповідно до якої втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Як встановлено судом за поясненнями самої відповідача, позивач їй її частку з 2001 року не повертав, вона з позовом про захист порушеного права до суду не зверталась.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається за рішенням суду.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 59-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_4.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: