Справа № 2-1666/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2012
року
Оболонсь
кий районний суд м. Києва

в складі головуючого
судді
Васалатія К.А.

при
секретарі
Яковлевій М.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві справу за позовом
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві справу за позовом
ОСОБА_1 до розглянувши у відкритому
судовому засіданні у м. Києві справу за
позовом ОСОБА_1 до Державне
територіально-галузеве об’єднання
Південно-західна залізниця Державної
адміністрації залізничного транспорту
про поновлення на роботі стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди, –

ВСТАНОВИВ:

У січні 2012 р. позивач звернувся до суду
с позовом до відповідача із позовом
поновлення на роботі стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що з 26.06.2000 р. між
позивачем та відповідачем було
укладено контракт № 115 про прийняття на
роботу у вагонну дільницю по цеху
провідників пасажирських вагонів на
посаду начальника поїзда, терміном з
26.06.2000 по 10.03.2018 р.

В період з 03.12 по 05.12.2011 р. позивач
перебував на роботі та виконував
обов’язки начальника пасажирського
поїзда № 81/82 сполученнями
«Київ-Ужгород-Київ»з припискою ВЧ-1 ПЗЗ.
У ніч з 04 по 05 грудня 2011 р. поїзд № 82
рухався від станції Ужгород до станції
Київ, і позивачем було здійснено
перевірку на дільниці
«Мукачеве-Свалява»та
«Львів-Тернопіль»перед прибуттям до
станції Тернопіль, щодо перебування
безквиткових пасажирів.

При цьому на станції Тернопіль, перед
самою відправкою поїзда, у штабний
вагон № 8, де знаходиться робоче місце
позивача, звернулись двоє осіб, які
назвались працівниками транспортної
прокуратури та пред’явили службові
посвідчення, пояснивши позивачу, що по
службовій необхідності їм потрібно у м.
Хмельницький, і квитків вони не встигли
придбати. У відповідності із
положенням п. 7.22 Правил перевезення
пасажирів, багажу, вантажобагажу та
пошти залізничним транспортом України
від 27.12.2006 р. наказом Міністерства
транспорту та зв’язку України № 1196, а
також п.п. 9.5, 11.7 Посадових обов’язків
начальника пасажирського поїзда
позивач дозволив працівникам
прокуратури здійснити посадку у поїзд
та пояснив останнім, що у вагоні № 6
маються два вільні місця, куди вони
зможуть пройти після оформлення
документів.

05.12.2011 р. приблизно о 01 год. 30 хв., поїзд
виїхав з м. Тернопіль до м.
Хмельницький, але при цьому працівники
прокуратури категорично відмовились
оформлювати проїзні документи у
позивача та надати свої анкетні данні,
поїздка є службовою та не підлягає
оплаті та вирушили у вагон № 6. Зважаючи
на це позивач разом із провідником
вагону № 6 ОСОБА_2 склали акт № 009928 від
05.12.2011 р.

Відразу після цього до штабного вагону
з’явились перевіряючи
контролери-ревізори –ОСОБА_3 ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, які у свою чергу здійснили
посадку на станції Тернопіль, і даний
факт було зафіксовано у рейсовому
журналі поїзда. Позивачем було
повідомлено перевіряючих щодо
працівників прокуратури, але отримав
відповідь з цим питанням вони
розберуться.

В подальшому, як стало відомо позивачу,
з 02 по 05 год. 05.12.2011 р. у плацкартному
вагоні № 17 було виявлено ще одного
безквіткового пасажира, проїзд якого
від станції Тернопіль до станції
Вінниця дозволила провідник вагону № 17
ОСОБА_6, не повідомивши про це позивача
та не оформивши проїзні документи, про
що був складений акт № 009944. Вважає, що
зробив усе можливе, щодо виявлення
безквіткових пасажирів перед станцією
Тернопіль, коли провів обхід всіх
вагонів сам, а в подальшому із
контролерами –ревізорами.

Під час перебування з перевіркою у
вагоні № 6 було знову виявлено два
працівники прокуратури, які на вимогу
ревізорів також відмовились у наданні
документів та оформленні проїзних
документів, про що позивач надав
контролерам складений акт № 009928 від
05.12.2011 р. про даний акт. Як вказує
позивач, висадку пасажирів
–працівників прокуратури ні хто не
проводив, так як від станції Тернопіль
до станції Хмельницький поїзд йшов без
зупинок.

По прибуттю у м. Київ, 05.12.2001 р. позивачем
з’ясував, що за підписом начальника
вагонної дільниці ст.
«Київ-пасажирський»ПЗЗ ОСОБА_7 йому
було винесено письмове попередження ;
925 у зв’язку з порушенням умов
контракту № 115 від 26.06.2000 р. і його було
звільнено з роботи з підстав,
передбачених контрактом, за п. 8 ч. 1 ст. 36
КЗпП України, а 19.12.2011 р. було винесено
наказ про припинення трудового
контракту із позивачем.

Тому вважає своє звільнення з роботи
відповідачем на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП
України незаконним, оскільки порушень
трудового контракту, зокрема п. 18.2 не
допускав, робив усе можливе складав акт
від 05.12.2011 року про відмову оплати
проїзду.

Вважає також незаконними дії
відповідача, так як останні завдали
моральної шкоди в результаті
незаконного звільнення його з роботи,
позивач переніс фізичні та душевні
страждання, які проявилися в порушенні
мого психічного стану та душевної
рівноваги та вважає, що грошова
компенсація у розмірі 5000 грн. є
достатньою для його заспокоєння.

З цих підстав позивач просить суд
скасувати наказ (розпорядження)
начальника Вагонної дільниці станції
Київ-пасажирський ДТГО
“Південно-Західна залізниця” від
19.12.2011 р. № 2903/ос, поновити його на
роботі з 19.12.2011 р., стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за час 3852,71 грн. та
відшкодування моральної шкоди у
розмірі 5000 грн.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, просить суд позов
задовольнити.

Представник відповідача проти позову
заперечував, обґрунтовуючи це тим, що
звільнення позивача було проведено
правомірно. Так, на оперативній нараді
29.03.2011 року, яка відбулась при
начальнику Галузевої пасажирської
служби управління ДТГО
“Південно-Західна залізниця”, було
встановлено, що між провідниками
вагону №17 потягу №50 сполученням
“Трускавець-Київ” та пасажирами
потягу виникла конфліктна ситуація,
участь у якій приймав і ОСОБА_1 При
цьому провідники знаходились у
нетверезому стані, а тому було прийнято
рішення про звільнення ОСОБА_1 На
виконання протокольного рішення
оперативної наради 04.05.2011 року ОСОБА_1
був звільнений з роботи наказом №682/ос
з підстав, передбачених контрактом, за
п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України. Також
представник відповідачів зазначив, що
вимоги позивача щодо відшкодування
моральної шкоди нічим необґрунтовані.

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, зібрані у справі
докази, суд приходить до висновку, що
позов слід задовольнити частково з
наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається,
позивач з 26.06.2000 р. працював у вагонній
дільниці по цеху провідників
пасажирських вагонів на посаду
начальника поїзда, терміном з 26.06.2000 по
10.03.2018 р.

На виконання протокольного рішення
оперативної наради від 19.012.2011 р.
наказом (розпорядженням) начальника
Вагонної дільниці станції
Київ-пасажирський ДТГО
“Південно-Західна залізниця” від
19.12.2011 року № 2903/ос, позивач був
звільнений з роботи з підстав,
передбачених контрактом, за п. 8 ч. 1 ст. 36
КЗпП України (а.с. 6).

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов’язки і відповідальність сторін (в
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є підстави, передбачені
контрактом.

П. 18.2 контракту від 23.06.2000 р.
передбачено, що цей контракт
припиняється та розривається у випадку
безквиткового проїду пасажирів. При
розірвання контракту з підстав, не
передбачених чинним законодавством,
звільнення проводиться за п.8 ч.1 ст.36
КЗпП України.

Таким чином, у контракті від 23.06.2000 р.
вичерпно встановлено підстави для
припинення цього контракту з
ініціативи роботодавця за п. 8 ч. 1 ст. 36
КЗпП України.

При звільнення працівника з підстав,
передбачених контрактом, посилання
робиться на п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а
у формулюванні звільнення вказується
підстава, з якої проводиться
звільнення, передбачена контрактом.

Як встановлено, судом, з 03.12 по 05.12.2011 р.
позивач перебував на роботі та
виконував обов’язки начальника
пасажирського поїзда № 81/82
сполученнями «Київ-Ужгород-Київ»з
припискою ВЧ-1 ПЗЗ. У ніч з 04 по 05 грудня
2011 р. поїзд № 82 рухався від станції
Ужгород до станції Київ, і позивачем
було здійснено перевірку на дільниці
«Мукачеве-Свалява»та
«Львів-Тернопіль»перед прибуттям до
станції Тернопіль, щодо перебування
безквиткових пасажирів. А в подальшому
у штабний вагон № 8, де знаходиться
робоче місце позивача, звернулись двоє
осіб, які назвались працівниками
транспортної прокуратури та
пред’явили службові посвідчення,
пояснивши позивачу, що по службовій
необхідності їм потрібно у м.
Хмельницький, і квитків вони не встигли
придбати. У відповідності із
положенням п. 7.22 Правил перевезення
пасажирів, багажу, вантажобагажу та
пошти залізничним транспортом України
від 27.12.2006 р. наказом Міністерства
транспорту та зв’язку України № 1196, а
також п.п. 9.5, 11.7 Посадових обов’язків
начальника пасажирського поїзда
позивач дозволив працівникам
прокуратури здійснити посадку у поїзд
та пояснив останнім, що у вагоні № 6
маються два вільні місця, куди вони
зможуть пройти після оформлення
документів.

Як встановлено судом, 05.12.2011 р.
приблизно о 01 год. 30 хв., поїзд виїхав з
м. Тернопіль до м. Хмельницький, але (зі
слів позивача, і даний факт так і не
спростовано відповідачем) працівники
прокуратури категорично відмовились
оформлювати проїзні документи у
позивача та надати свої анкетні данні,
і їх поїздка є службовою та не підлягає
оплаті та вирушили у вагон № 6, і
позивач разом із провідником вагону № 6
ОСОБА_2 склали акт № 009928 від 05.12.2011 р. за
відмову працівників прокуратури
провести оплату (а.с. 14).

Відразу після цього до штабного вагону
з’явились перевіряючи
контролери-ревізори –ОСОБА_3 ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, які у свою чергу здійснили
посадку на станції Тернопіль, і даний
факт було зафіксовано у рейсовому
журналі поїзда. Позивачем було
повідомлено перевіряючих щодо
працівників прокуратури, але в
подальшому не зважаючи на
повідомлення, контролерами було
складено акт щодо порушень позивачем
посадових обов’язків та таким чином
порушення контракту.

Представник відповідачів у судовому
засіданні пояснив, що 19.12.2011 р. при
начальнику Галузевої пасажирської
служби управління ДТГО
“Південно-Західна залізниця”
відбулась оперативна нарада з приводу
порушення начальником пасажирських
вагонів потягу № 82 сполученням
“Ужгород - Київ” умов контракту, а саме
–проїзд безквиткових пасажирів.

У подальшому представник відповідачів
зазначив, що підставою для звільнення
позивача є акт № 009928 від 05.12.2011 р., який
вони отримали від
контролерів-ревізорів. Ця підстава для
звільнення прямо не передбачена
контрактом від 23.06.2000 р.

У п.4 контракту від 23.06.2000 року зі
змінами від 11.02.2004 року визначено, що
працівник зобов’язаний забезпечити
бездоганне виконання посадової
інструкції.

П. 12 посадової інструкції начальника
пасажирського вагону № 0003 встановлено
дисциплінарні стягнення, які
застосовуються до працівників
залізничного транспорту України.

П. 15 положення визначено, що
дисциплінарне стягнення у вигляді
звільнення застосовується за
порушення дисципліни, наслідки яких
загрожують безпеці руху поїздів, життю
і здоров’ю громадян, та до категорій
працівників, перелічених у додатку до
цього Положення. Жодних доказів, що до
позивача раніше застосовувалися
заходи дисциплінарного чи
громадського стягнення представник
відповідачів не надав.

Окрім цього, представником відповідача
в силу ст. 60 ЦПК України не доведено, що
позивач не вчинив усіх можливих дій
щодо запобіганню порушення зі свого
боку вимог ст. 49 Закону України «Про
прокуратуру», якою передбачено, що
прокурори і слідчі мають право
безкоштовно користуватися за
службовими посвідченнями на території
України всіма видами транспорту
міського, приміського і місцевого
сполучення (крім таксі).

При цьому у відповідності до посадової
інструкції контролера-ревізора: він
має проводить ревізію приміських,
місцевих і далекого прямування
поїздів, відповідно до затвердженого
графіка; стягувати штрафи за
безквитковий проїзд пасажирів,
безплатне перевезення ручної поклажі,
неправильний облік вільних місць і тих,
що звільняються, і у разі відмови
порушників від оплати складає акти про
накладання штрафу. Контролює
дотримання поїзними бригадами правил
обслуговування пасажирів на шляху
прямування та на стоянках поїздів.

Під час ревізії пасажирського поїзда
контролер-ревізор перевіряє стан
внутрішнього обладнання та знімного
інвентарю у вагоні, утримання його
провідниками в належному стані,
виконання провідниками вагонів правил
обслуговування пасажирів. У разі
виявлення антисанітарного стану
вагонів, несправностей системи
опалення, освітлення, вентиляції та
інших порушень робить запис в
рейсовому журналі. Через начальника
(механіка-бригадира) пасажирського
поїзда вживає заходів щодо задоволення
обґрунтованих претензій пасажирів на
їх обслуговування.

При цьому представник відповідача не
навів жодного доказу на підтвердження
того, що контролери-ревізори у межах
своїх повноважень не порушивши
законодавчих актів та своїх посадових
інструкцій стягували штраф з
безквіткових пасажирів –працівників
прокуратури.

Тому, повно та всебічно дослідивши
обставини справи, оцінивши зібрані
докази у сукупності, суд приходить до
висновку про те, що наказ
(розпорядження) начальника Вагонної
дільниці станції Київ-пасажирський
ДТГО “Південно-Західна залізниця” від
19.12.2011 р. № 2903/ос, про звільнення з
роботи позивача з підстав,
передбачених контрактом, за п. 8 ч. 1 ст. 36
КЗпП України є незаконним, а тому його
необхідно скасувати, а позивача
–поновити на посаді начальника
пасажирських вагонів Вагонної
дільниці станції Київ-пасажирський
ДТГО “Південно-Західна залізниця” з
моменту звільнення, тобто 19.12.2011 р.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більш як за один рік. Якщо заява
про поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Середній заробіток позивача за час
вимушеного прогулу становить на момент
винесення рішення –12428,10 грн. (3 місяців
+ 7 днів (з 19.12.2011 р. по 26.03.2012 р.) х
середньомісячну зарплату позивача, що
складає 3852,71 грн.), який підлягає
стягненню з відповідача ДТГО
“Південно-Західна залізниця” на
користь позивача.

Згідно із ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвело до моральних страждань, втрат
нормальних життєвих зв’язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до положень п.9 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 р. № 4 “Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди” розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров’я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Незаконним звільненням позивачеві
були завдані моральні страждання, був
порушений звичний уклад його життя, він
змушений був докладати додаткових
зусиль для організації свого життя, а
тому враховуючи характер та обсяг
страждань, яких зазнав позивач,
тяжкість вимушених змін у його
життєвих і виробничих стосунках,
виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, суд
приходить до висновку про необхідність
визначити розмір відшкодування
моральної шкоди позивачу у сумі 1000 грн.,
яке підлягає стягненню з відповідача
ДТГО “Південно-Західна залізниця” на
користь позивача.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд
присуджує з відповідача на користь
позивача судові витрати, що
складається з судового збору.

Відповідно до п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК
України суд допускає негайне виконання
рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення середньомісячного
заробітку у межах суми платежу за один
місяць у розмірі 3852,71 грн.

З огляду на вищенаведене, відповідно до
ст.ст.21, 36, 235, 237 Кодексу законів про
працю України, та, керуючись ст.ст.4, 10, 11,
60, 88, 209, 212-215, 367 ЦПК, суд, –

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати наказ (розпорядження)
начальника вагонної дільниці станції
Київ-пасажирський Державного
територіально-галузевого об’єднання
“Південно-західна залізниця” від
19.12.2011 р. № 2903/ос в частині звільнення за
п. 8 ст. 36 КЗПП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника
поїзда (пасажирського) відокремленого
підрозділу вагонної дільниці станції
Київ-пасажирський Державного
територіально-галузевого об’єднання
“Південно-Західна залізниця” з 19.12.2011
р.

Стягнути з Державного
територіально-галузевого об’єднання
“Південно-Західна залізниця” на
користь ОСОБА_1 заробітну плату за час
вимушеного прогулу у сумі 12428 грн. 10
копійок.

Стягнути з Державного
територіально-галузевого об’єднання
“Південно-Західна залізниця” на
користь ОСОБА_1 1000 гривень на
відшкодування моральної шкоди.

Допустити негайне виконання рішення
суду в частині поновлення на роботі та
стягнення середньомісячного заробітку
у межах суми платежу за один місяць у
розмірі 3226 (три тисячі двісті двадцять
шість) гривень 72 (сімдесят дві) копійки.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду м. Києва
через Оболонський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Васалатій К.А. 05.04.2012 Справа № 2-1666/12