Провадження № 2/2020/1485/12 Справа № 2020/4260/2012
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2012 року Комінтернівський районний суд м .Харкова у складі:

головуючого судді Григорєва Б.П.

при секретарі - Листопад І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя, в якому вказує, що з 27 липня 1984 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_3 Під час спільного життя, у 2000 році ними була придбана у власність квартира за адресою: АДРЕСА_1 та оформлена на імя дружини, хоча кошти на її придбання надавалися ним, оскільки дружина не працювала, забезпечував сімю лише він. У 2007 році стосунки між подружжям погіршились, спільне проживання стало неможливим, в звязку з чим позивач виїхав зі спірної квартири. Однак, постійно підтримував стосунки з сином, надавав матеріальну допомогу, часто приїжджав у спірну квартиру, його прав на житло ніхто не порушував. Восени 2011 року стан його здоровя сильно погіршився, внаслідок чого він втратив роботу і не мав можливості забезпечувати себе матеріально. На даний час він є інвалідом 1 групи, через захворювання нирок, та потребує постійного лікування, в звязку з чим звернувся до відповідачки з пропозицією продати спільну квартиру та поділити кошти. Разом з тим, відповідачка на це не погодилась. Також, позивачу стало відомо, що у 2007 році Комінтерновським районним судом м. Харкова шлюб між ними був розірваний за заявою відповідачки, про що постановлене заочне рішення. Копію зазначеного рішення він отримав лише у березні 2012 року, свідоцтво про розлучення отримав 30 березня 2012 року. Вважає, що спірна квартира АДРЕСА_2 є обєктом спільної сумісної власності подружжя та просить суд розподілити спірну квартиру та визнати за ним право власності на ? частини зазначеної квартири. Не заперечує також проти отримання грошової компенсації у розмірі ринкової вартості половини спірної квартири.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився ,про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник позивача ОСОБА_4, яка діяла за довіреністю, у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, надавши заперечення проти позову, в якому зазначила, що шлюб між нею та позивачем був розірваний ще у 2007 році, про що у книзі реєстрації був зроблений актовий запис №445 від 27.07.2007 року. Вважає, що ОСОБА_1 пропустив встановлений законодавством трирічний строк звернення до суду. Також, раніше він добровільно залишив квартиру, не укладав угоду про розподіл майна, в звязку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5 , яка діяла на підставі договору, у судовому засіданні підтримала заперечення ОСОБА_2 Також, зазначила, що майно, придбане за час перебування у шлюбі було поділено між сторонами у добровільному порядку, а саме:вантажний автомобіль ГазельОСОБА_1 залишив собі для роботи, а відповідачці з сином залишив квартиру. Після чого, ніяких вимог щодо розподілу майна не заявляв, до суду з цього приводу не звертався. Просила суд застосувати трирічний строк позовної давності до вимог про розподіл спільного майна подружжя та відмовити у задоволенні позову.

Представник 3-ї особи у судове засідання не зявився, надавши заяву з проханням розглянути справу у відсутності представника Комінтерновського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області та постановити рішення на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, у судовому засіданні було оглянуто цивільну справу №2-1544/07 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, та встановлено, що з 27 липня 1984 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Комінтерновського районного суду м. Харкова від 08 червня 2007 року шлюб між ними був розірваний при заочному розгляді справи.

Як вбачається з довідки КП Харківського МБТІвід 23.04.2012 року квартира АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 2000 року(а.с.9).

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю, статтею 70 СК України передбачено, що частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними.

Таким чином, придбавши спірну квартиру під час перебування в шлюбі, позивач ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та його право на рівну частку в майні презюмується.

Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Посилання відповідачки на те, що позивачем свідоцтво про розірвання шлюбу було отримане з порушенням вимог діючого законодавства, а саме отримане повторно, суд не приймає до уваги, в звязку з тим, що зазначений факт не має будь-якого доказового значення по справі, оскільки моментом припинення шлюбу є день набрання законної сили рішенням суду про його розірвання згідно з ч.2 ст. 114 СК України.

Також, в наданих до суду поясненнях позивач зазначив, що звернувся за отриманням свідоцтва про розірвання шлюбу, як тільки йому стало відому про наявність відповідного рішення суду та йому помилково було видане повторне свідоцтво про розірвання шлюбу, оскільки відділ реєстрації актів цивільного стану не перевірив наявність такого свідоцтва за 2007 рік.

Крім цього, суд критично ставиться до твердження представника відповідачки щодо добровільного розподілу майна між сторонами, за правилами встановленими сімейним законодавством. Так, ч.2 ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майно дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Представник позивача у судовому засіданні пояснила, що родина ОСОБА_2 користувалась автомобілем Газельна підставі довіреності, будь-кому з членів родини вказаний автомобіль на праві власності не належав.

Таким чином, відповідачкою не надані належні докази щодо укладання відповідних договорів між подружжям. Також, не було заявлене клопотання про витребування з держаних органів інформації щодо наявності майна у власності ОСОБА_1

Частиною 2 статті 72 СК України встановлено, що до вимоги про поділ майна заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Відповідачкою ОСОБА_2 та її представником до винесення судом рішення заявлено про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог ОСОБА_1, оскільки шлюб між ними було розірвано ще у 2007 році. ОСОБА_1 та його представник заперечували проти застосування судом позовної давності до заявлених вимог про поділ майна, посилаючись на те, що про прийняте судом рішення про розірвання шлюбу йому стало відомо лише у 2011 році, до того ж часу права позивача жодним чином не порушувались, тому позовна давність повинна відраховуватись з того моменту, як він запропонував продати квартиру, а саме з восени 2011 року.

Разом з тим, ППВС України від 27 грудня 2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя у п.15 зазначено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України).

Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 звернулся з позовом про розподіл спільного майна подружжя в межах строку позовної давності, оскільки у судовому засіданні було достовірно встановлено,що позивач дізнався про винесення судового рішення про розірвання шлюбу лише у 2011 році, оскільки воно було постановлено при заочному розгляді справи,тобто за відсутності ОСОБА_1- відповідача у зазначеній справі, Також,оглянуті матеріали справи №2-1544/07 не містять відомостей щодо отримання ОСОБА_6 копії заочного рішення суду.

Крім цього, суд приймає доводи позивача щодо чинення перешкод у користування спірною квартирою,саме у квітні 2012 року, оскільки він застосовував заходи задля вселення та звертався до правоохоронних органів зі скаргою на перешкоди з боку відповідачки для його проживання у цій квартирі. (а.с.4), також згідно наданої довідки МСЕК №635724 з 31.01.2012 року позивачу встановлено 1 групу інвалідності (а.с.10), що також підтверджує, що саме в цей час у позивача виникла необхідність в отриманні грошей на лікування.

Відповідно до ч.4,5 ст. 71 СК України вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя суди мають застосовувати відповідні положення щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, в звязку з тим, що позивач надав згоду на отримання грошової компенсації, а відповідачка не погодилась сплатити вартість його частини майна, суд вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_3.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, в звязку з тим, що позивач є інвалідом 1 групи та на підставі ч.9 ст. 5 ЗУ Про судовий збірзвільнений від сплати судового збору, то з ОСОБА_2 підлягають стягненню в дохід держави судові витрати у сумі 1 400 грн.

Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 60, 70,71 СК України, ст.267 ЦК України, ППВС України від 27.12.2007 року №11 , суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частини квартири АДРЕСА_4, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 р.№2232 від 19.09.2000р., в порядку розподілу спільної сумісної власності подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати в дохід держави в сумі 1 400 грн.

На рішення суду може подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_8