Київський районний суд м. Одеси
_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 1512/2-567/11
Провадження № 2/1512/2469/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2012 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Салтан Л.В.

при секретарях Небесній О.О., Зозулянському Д.О.,

ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3, діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4,

третя особа Державна міграційна служба у Київському районі м. Одеси

про усунення перешкод в користуванні власністю,

ОСОБА_3

до ОСОБА_2

про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, третя особа Державна міграційна служба у Київському районі м. Одеси про усунення перешкод в користуванні власністю, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності.

ОСОБА_2 посилається на те, що йому належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 і Петрова у м. Одесі на підставі договору довічного утримання, зареєстрованого 5 листопада 2008 року за номером 4-3711 та посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою. Протягом 6-ти місяців позивач та відповідач знаходились у фактичних шлюбних відносинах.

24 листопада 2009 року ОСОБА_3 зареєструвалась у квартирі АДРЕСА_2 і Петрова у м. Одесі, а також зареєструвала свою доньку ОСОБА_4.

Також, ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_3 знаходившись у фактичних шлюбних відносинах з ним, одночасно перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

20 червня 2010 року ОСОБА_3 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності.

10 жовтня 2008 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 склала заповіт, за яким заповіла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, квартиру АДРЕСА_3 і Петрова у м. Одесі.

На обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 зазначає, що ОСОБА_6 вона знає з самого дитинства. В вересні 2008 року ОСОБА_6 повідомила, що вона більше не в змозі самостійно пересуватися, й бажає, щоб матір ОСОБА_3 її доглядала й утримувала, а вона за це залишить їй у спадок свою квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Одеса вул. Ільфа і Петрова буд.10 кв.59. Так, як мати не мала можливості цього зробити, вона запропонувала ОСОБА_7 те, щоб її доглядала ОСОБА_3, на що вона погодилася. На наступний день ОСОБА_3 з ОСОБА_8 переїхали до ОСОБА_6, й з того часу й до її смерті ОСОБА_3 її утримувала та доглядала ОСОБА_6, так як остання не в змозі була самостійно пересуватися, доглядати за собою, слідкувати за своєю гігієною. На виконання домовленості ОСОБА_6 10 жовтня 2008 року склала заповіт, згідно з яким вона заповіла ОСОБА_3 квартиру яка знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова буд.10 кв.59. Після того, як ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_3 квартиру, ОСОБА_8, який був фактично на утриманні ОСОБА_3 та його мати почали наполягати на тому, що, так як ОСОБА_3 на той час була зареєстрована у шлюбі з іншою людиною (але фактично шлюбних стосунків не підтримувала та однією сімєю не проживала), то вона, отримавши спадок, половину квартири була б винна своєму чоловіку. На той момент ОСОБА_3 не знала, що успадковане майно не є спільною сумісною власністю подружжя, й повірила матері ОСОБА_8 Також, вони наголошували на тому, що у ОСОБА_6 є діти, й вони можуть оспорити заповіт. З метою приховування фактично наявних обставини, щоб діти ОСОБА_7 не змогли оспорити заповіт, а чоловік ОСОБА_3 не міг претендувати на частку успадкованого майна ОСОБА_8 запевнив ОСОБА_3, що найліпшим буде укладання договору довічного утримання з ОСОБА_6 саме на нього, бо він не перебуває у шлюбі. Повіривши ОСОБА_8, що цей правочин дійсно може чимось їй допомогти, ОСОБА_3 погодилася на це та умовила ОСОБА_6 укласти цей правочин.

5 листопада 2008 року був укладений договір довічного утримання між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, хоча ОСОБА_3 утримувала та доглядала ОСОБА_6. Про удаваність правочину свідчить й те, що згідно до договору ОСОБА_2 повинен був сплачувати ОСОБА_6 300грн. на місяць, за те, що вона передасть йому квартиру, яка коштувала на той момент більше ніж 60 000 доларів США, що є вкрай невигідними умовами договору. Через деякий час після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_2 поставив ОСОБА_3 перед фактом, що він вважає себе законним власником квартири, те що насправді саме ОСОБА_2 утримував ОСОБА_6, проте ОСОБА_3 вважає, що договір довічного утримування фактично є удаваним, укладеним з метою приховати домовленість між ОСОБА_3 та ОСОБА_6А про утримання та доглядання ОСОБА_3 за ОСОБА_6. Також ОСОБА_2 зазначив, що більше не бажає жити з ОСОБА_3, і якщо вона добровільно не звільнить квартиру та не зніме себе та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку квартири, то ОСОБА_8 випише їх через суд, і все одно продасть вищезазначену квартиру.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представник свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити, останню редакцію зустрічного позову просили відмовити.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, діюча в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 та її представник просили відмовити в первісному позові та задовольнити останню редакцію зустрічного позову.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд розглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, виконавши вимоги процесуального закону, дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, третя особа Державна міграційна служба у Київському районі м. Одеси про усунення перешкод в користуванні власністю не підлягає задоволенню, зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності підлягає задоволенню в повному обсязі.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 і Петрова у м. Одесі на підставі договору довічного утримання, зареєстрованого 5 листопада 2008 року за номером 4-3711 та посвідченого Третьою Одеською державною нотаріальною конторою. Позивач та відповідач знаходились у фактичних шлюбних відносинах.

24 листопада 2009 року ОСОБА_3 зареєструвалась у квартирі АДРЕСА_2 і Петрова у м. Одесі, а також зареєструвала свою доньку ОСОБА_4.

Також ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_3 знаходившись у фактичних шлюбних відносинах з ним, одночасно перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.

20 червня 2010 року ОСОБА_3 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності.

10 жовтня 2008 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 склала заповіт, за яким заповіла ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, квартиру АДРЕСА_3 і Петрова у м. Одесі.

В вересні 2008 року ОСОБА_6 повідомила, що вона більше не в змозі самостійно пересуватися, й бажає, щоб матір ОСОБА_3 її доглядала й утримувала, а вона за це залишить їй у спадок свою квартиру, яка знаходиться за адресою м. Одеса вул. Ільфа та Петрова буд.10 кв.59. Так як мати не мала можливості цього зробити, вона запропонувала ОСОБА_7 те, щоб її доглядала ОСОБА_3, на що вона погодилася. На наступний день ОСОБА_3 з ОСОБА_8 переїхали до ОСОБА_6, й з того часу й до її смерті ОСОБА_3 її утримувала та доглядала ОСОБА_6, так як остання не в змозі була самостійно пересуватися, доглядати за собою, слідкувати за своєю гігієною. На виконання домовленості ОСОБА_6 10 жовтня 2008 року склала заповіт, згідно до якого вона заповіла ОСОБА_3 квартиру, яка знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова буд.10 кв.59. Після того, як ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_3 квартиру, ОСОБА_8, який був фактично на утриманні ОСОБА_3 та його мати почали наполягати на тому, що, так як ОСОБА_3 на той час була зареєстрована у шлюбі з іншою людиною (але фактично шлюбних стосунків не підтримувала та однією сімєю не проживала), то вона, отримавши спадок, половину квартири була б винна своєму чоловіку. На той момент ОСОБА_3 не знала, що успадковане майно не є спільною сумісною власністю подружжя, й повірила матері ОСОБА_8 Також вони наголошували на тому, що у ОСОБА_6 є діти, й вони можуть оспорити заповіт. З метою приховування фактично наявних обставин, щоб діти ОСОБА_7 не змогли оспорити заповіт, а чоловік ОСОБА_3 не міг претендувати на частку успадкованого майна ОСОБА_8 запевнив ОСОБА_3, що найліпшим буде укладання договору довічного утримання з ОСОБА_6 саме на нього, бо він не перебуває у шлюбі. Повіривши ОСОБА_8, що цей правочин дійсно може чимось їй допомогти, ОСОБА_3 погодилася на це та умовила ОСОБА_6 укласти цей правочин.

5 листопада 2008 року був укладений договір довічного утримання між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, хоча ОСОБА_3 утримувала та доглядала ОСОБА_6. Про удаваність правочину свідчить й те, що згідно до договору ОСОБА_2 повинен був сплачувати ОСОБА_6 300грн. на місяць, за те, що вона передасть йому квартиру, яка коштувала на той момент більше ніж 60 000 доларів США, що є вкрай невигідними умовами договору. Через деякий час після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_2 поставив ОСОБА_3 перед фактом, що він вважає себе законним власником квартири, те що насправді саме ОСОБА_2 утримував ОСОБА_6, проте ОСОБА_3 вважає, що договір довічного утримування фактично є удаваним, укладеним з метою приховати домовленість між ОСОБА_3 та ОСОБА_6А про утримання та доглядання ОСОБА_3 за ОСОБА_6. Також, ОСОБА_2 зазначив, що більше не бажає жити з ОСОБА_3, і якщо вона добровільно не звільнить квартиру та не зніме себе та ОСОБА_4 з реєстраційного обліку квартири, то ОСОБА_2 випише їх через суд, і все одно продасть вищезазначену квартиру.

Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209 ч.3, 212 215, 294 ЦПК України, ст.ст. 207, 235, 316, 319, 328, 392 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3, діючої в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_9, третя особа Державна міграційна служба у Київському районі м. Одеси про усунення перешкод в користуванні власністю.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання удаваним та визнання права власності задовольнити в повному обсязі.

Визнати договір довічного утримання 4-3711 від 5 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 удаваним.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру яка знаходиться за адресою м. Одеса вул. Ільфа і Петрова буд.10 кв.59.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя