Справа № 22-ц-1154/12 Головуючий у 1 інстанції: Янів Н. М.
Провадження № 22-ц/1390/1154/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І. Категорія: 52
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка М.Я., Савуляка Р.В.

з участю секретаря Кубішин І.В.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного територіально-галузевого обєднання (ДТГО) «Львівська залізниця» на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 7 жовтня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ДТГО «Львівська залізниця» відокремлений підрозділ «Моторне Депо Львів», про поновлення на роботі,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 7 жовтня 2011 року позов задоволено. Поновлено позивача на роботі на посаді машиніста електропоїзда на екіпіровці дільниці експлуатації цеху локомотивних бригад Державного територіального підприємства «Львівська залізниця» відокремлений підрозділ «Моторвагонне депо Львів» з 4 липня 2011 року.

Рішення суду оскаржило ДТГО «Львівська залізниця».

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Вказує, що позивача звільнено з роботи за угодою сторін, згідно поданої ним заяви, йому видано трудову книжку. Стверджує, що заяву позивач написав добровільно, без жодного тиску з боку адміністрації. Зазначає, що звільнення позивача з роботи проведено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах з 1 червня 2008 року. З 29 червня 2011 року він працював на посаді машиніста електропоїзда на екіпіровці цеху локомотивних бригад.

2 липня 2011 року о 10 годині під час виконання маневрових робіт на станції Львів відбувся виїзд першого вагону на проїздну частину автодороги та схід першої колісної пари другого вагона електропоїзда під час зміни машиністів ОСОБА_5 і ОСОБА_4

2 липня 2011 року проведено оперативну нараду при начальнику моторвагонного депо Львів. Нарадою встановлено порушення вимог відомчих нормативних актів при виконанні маневрових робіт, що стало причиною сходу електропоїзда з колії. ОСОБА_4 надав на вказаній нараді свої пояснення. Нарада постановила відносно ОСОБА_4 задовольнити його заяву про звільнення із залізничного транспорту за угодою сторін. Відшкодування збитків покладено на винних осіб (а.с.52-56). Наказом начальника депо № 107 Вк від 2 липня застосовано дисциплінарні стягнення до працівників у звязку із описаним вище випадком сходу електропоїзда при виконанні маневрової роботи (а.с.50-51). Цього ж дня позивачем подано заяву про звільнення його із залізничного транспорту за згодою двох сторін (а.с.13).

Відповідно до наказу №274/ос від 4 липня 2011 року позивача звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.5).

Постановою Львівської міжрайонної транспортної прокуратури від 23 серпня 2011 року відмовлено у порушенні кримінальної справи за ст. 276 КК України відносно машиніста ОСОБА_4 Розслідуванням встановлено, що керування електропоїздом здійснювалося із хвостової кабіни. Машиніст ОСОБА_4 не міг здійснювати керування електропоїздом і впливати на дію гальмівної магістралі та вчинити дії для забезпечення зупинки маневрового складу, відтак, в його діях відсутній склад злочину (а.с.25).

При розірванні трудового договору за згодою сторін обовязковим є взаємне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин з ініціативи будь-якої сторони. Припинення трудового договору за взаємною домовленістю між працівником і власником підприємства відбувається в термін, визначений сторонами. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року з наступники змінами, визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. У такому випадку звільнення вважається проведеним із ініціативи працівника (ст.38 КЗпП України).

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що наказ про звільнення позивача з роботи є незаконним. Суд виходив з того, що відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за якою було звільнено позивача, підставою щодо звільнення є угода сторін або домовленість між ними щодо строків звільнення. В долученій до справи заяві про звільнення ОСОБА_4, на яку відповідач посилається як на підставу звільнення позивача, взагалі не вказаний строк звільнення, а тому звільнення вважається таким, що здійснено з порушення ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Між сторонами не було досягнуто угоди про строки та порядок звільнення, заяви на звільнення в порядку ст. 38 КЗпП України позивач не подавав, звільнення проведено за ініціативою відповідача. Суд вважав встановленим, що взаємної згоди сторін на звільнення позивача не було. Тому згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на роботі. Встановивши на підставі аналізу наявних у справі доказів у їх сукупності, що позивача було звільнено з роботи за ч.1 ст. 36 КЗпП України з порушенням вимог трудового законодавства, суд прийшов до обґрунтованого висновку щодо поновлення його на посаді. Висновки суду щодо поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом його трудових прав вмотивовані.

З висновками суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Колегія суддів вважає, що висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів, оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.І ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.І п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 7 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: