АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/9214/12 Справа № 2/401/1653/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Михайловська С.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2012 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого Михайловської С.Ю.

Суддів Єлізаренко І.А., Чубукова О.П.

При секретарі Качур Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Страхова компанія «Інгострах», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про захист прав споживача банківських послуг та визнання кредитного договору, договору іпотеки та страхування недійсними, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ПАТ «Страхова компанія «Інгострах», третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про захист прав споживача банківських послуг та визнання кредитного договору, договору іпотеки та страхування недійсними відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог встановив, що 06 квітня 2006 року між сторонами - ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DNHDGK01430303, відповідно до якого банк надав позивачу кредит в розмірі 22 000 доларів США на купівлю житлової нерухомості.

Судом також встановлено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, на момент укладення оспорюваного кредитного договору позичальник ОСОБА_2 не заявляв додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки він виконав належним чином.

Суд не прийняв до уваги доводи позивача щодо невідповідності умов кредитного договору загальним засадам цивільного законодавства, як і не погодився з посиланнями, як на підставу визнання кредитного договору недійсним неналежне зарахування ПАТ «КБ «Приватбанк» платежів позивача на виконання умов кредитного договору, оскільки це не є підставою визнання правочину недійсним, а своє порушене право з цього питання позивач захистив шляхом звернення до суду, що підтверджується рішеннями Амур-Нижньодніпровського та Жовтневого районних судів м. Дніпропетровська.

Суд визнав твердження позивача про незаконне надання йому кредиту в іноземній валюті, безпідставними, оскільки статтею 99 Конституції України встановлено що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Разом з тим, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Так основним законодавчим актом, регулюючим правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти -це гроші у національній або іноземні валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрі України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001 року та зареєстроване у Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921 за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

З огляду на зазначене вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.10 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Факт підписання ОСОБА_2 кредитного договору та подальше його виконання свідчить про згоду останнього з його умовами, в тому числі про отримання кредиту в доларах США. Крім того, ніщо не перешкоджало позивачу отримати кредит у національній валюті.

Суд не знайшов підстав для визнання недійсним договорів страхування.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про страхування», добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин.

Натомість, у п.2.2.7 спірного кредитного договору та п.17.1 договору іпотеки не зазначено конкретного страховика, а лише визначено обов'язок позичальника застрахувати в страховій компанії майно, що є предметом іпотеки.

Твердження позивача як на підставу недійсності договорів страхування, відсутність повноважень представника ПАТ «КБ «Приватбанк» на його підписання, суд визнав хибними, оскільки спростовуються матеріалами справи. Крім того, зазначена обставина не є підставою для визнання угоди недійсною.

Так, при укладений 06 квітня 2006 року договорів страхування №DNHD007502GК та №DNHD0075032LК підписано позивачем з однією сторони, та ПАТ «КБ «Приватбанк», як вигодонабувачем, в особі ОСОБА_4, який діяв на підставі довіреності.

Частиною 2 статті 207 ЦК України регламентовано, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За встановлених в судовому засіданні обставин, а також враховуючи положення Договорів, приписи чинного законодавства, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія судді вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив вищезазначені обставини справи, дав цим обставинам та доказам по справі правильну правову оцінку і, відповідно до вимог ст. ст. 192, 215, 207, 1054 ЦК України, Закону України «Про банки та банківську діяльність», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи, зазначені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про порушення судом норм матеріального та процесуального права, безпідставні, оскільки таких порушень які б могли потягнути скасування правильного по суті рішення, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному прядку протягом двадцяти днів.

Судді :