Справа № 2-866/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2012 року Білоцерківський міськрайоний суд у складі:

головуючого судді Закаблук О. В. ,

при секретарі Чуприна О. С.,

за участю представників: позивача- Діденко О.В., відповідача- Невгад О.В., третьої особи ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 м.Біла Церква справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про розподіл спільного майна подружжя, кредиту, визнання права власності на ? частину нежитлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з названим позовом, просить розділити в натурі спільно нажите майно з відповідачем, мотивуючи тим, що нерухоме та рухоме майно було придбане під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, що заперечується відповідачкою, а тому просить визнати за ним право власності на ? частину нежитлового приміщення 145 в житловому будинку по вул.Калініна,3 в м.Білій Церкві, розділити кредит, отриманий ним від АТ «Державний ощадний банк України» в сумі 100 000 грн. під час шлюбу з відповідачкою та розділити рухоме майно - тумбу манікюрну вартістю 850грн., полицю кутову вартістю 250 грн., відеокамеру «Соні» вартістю 5000 грн., комп»ютер з принтером вартістю 11000 грн., фотоапарат «Самсунг» вартістю 1200 грн., пральну машинку ЛДЖі вартістю 2500 грн., диван «Мустанг» вартістю 2500грн., шафу купе вартістю 3400 грн., два перукарських крісла вартістю 1500 грн., шафу трьохстулкову вартістю 3500 грн., тумбу розсувну вартістю 800 грн., крісло-мийку вартістю 8000грн., візок інструментів вартістю 1000 грн., холодильник «Самсунг» вартістю 3300 грн., мікрохвильову піч вартістю 800 грн., телевізор «Самсунг вартістю 1500 грн., шафу 3-х дверну вартістю 2000грн., шафу 2-х дверну вартістю 1500 грн., мотивуючи тим, що домовленості щодо розподілу майна між ними не досягнуто.

Під час розгляду справи позивач уточнив та збільшив позовні вимоги, просить виділити йому у власність також кондиціонер вартістю 7000 грн., розділити між сторонами в рівних частках отриманий ним під час шлюбу кредит в сумі 100000 грн. шляхом стягнення на свою користь з відповідача 50 000 грн..

В судовому засіданні позивач підтримав збільшені та уточнені позовні вимоги, суду показав, що під час шлюбу з відповідачкою і він і відповідачка займались підприємницькою діяльністю та за запозичені кошти, так як відповідач отримувала незначні прибутки, придбали нежитлове приміщення №145 по вул.Калініна,3 в м.Білій Церкві для переобладнання його під перукарню, щоб відповідач мала можливість працювати у власній перукарні. Спірне приміщення було оформлене договором купівлі-продажу №18 від 18.11.2009 року між Білоцерківською міською громадою в особі Білоцерківської міської ради і відповідачкою, як фізичною особою підприємцем. Зазначає, що відповідач і надалі здійснює підприємницьку діяльність та самостійно користується приміщенням під перукарню.

В зв»язку з тим, що нежитлове приміщення коштувало на час купівлі 81677 грн. та коштів на його придбання було недостатньо, вони позичили грошові кошти у матері позивача ОСОБА_4 в сумі 50000 грн., матері відповідача ОСОБА_5 у розмірі 10000грн, брата відповідача ОСОБА_6, який позичав їм на три місяці 3000 євро, тобто вони запозичили фактично майже 100000 грн.

Щоб повернути запозичені кошти 30.03.2010 року позивач від третьої особи у справі отримав кредит в сумі 100000 грн. на споживчі цілі, з яких повернули грошові кошти брату відповідача в сумі 39 000грн., а решту в сумі 61000 грн. відповідач поклала на особистий рахунок, які використала особисто в сумі 43400грн. та він за довіреністю також зняв з рахунку відповідача 18000 грн. та повністю використали грошові кошти на придбання обладнання, рухомого майна для перукарні, ремонтних робіт в спірному приміщенні в період з 31.03.2010 року по 24.01.2011 року. Він щомісячно здійснює погашення банківського кредиту, однак на час розподілу майна існує кредитна заборгованість в сумі 74900 грн.

Вказує, що спір з приводу приміщення, право власності на яке відповідачем за ним не визнається, виник після розірвання шлюбу 02.07.2011 року за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду, а тому просить позов задовольнити в повному обсязі, розділити спільно нажите майно подружжя під час шлюбу в рівних частках, стягнути з відповідача половину кредитних коштів в сумі 50000 грн., які отримані ним в інтересах сім»ї.

Представник позивача у справі за угодою адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та суду пояснив, що фактично спірне нежитлове приміщення перукарні, яке використовується відповідачкою, було придбане під час шлюбу за запозичені кошти від родичів як позивача так і відповідача, однак в зв»язку з необхідністю повернення запозичених коштів позивач отримав кредит в банку в сумі 100000 грн., який був витрачений як на повернення позичок так і на споживчі цілі - ремонт та переобладнання приміщення перукарні. Вважає, що нежитлове приміщення повинно бути розділене між сторонами в рівних частках, так як придбане за спільні грошові кошти подружжя, не прийняте в експлуатацію як перукарня після переобладнання та ремонту.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала частково, суду показала, що дійсно перебувала в шлюбі з 30.12.2003 року по 02.07.2011 року з позивачем ОСОБА_2 та займається підприємницькою діяльністю в сфері надання перукарських послуг. Вона як і позивач зареєстровані як суб»єкти підприємницької діяльності, однак ведуть діяльність порізнь. Дійсно, під час шлюбу на запозичені грошові кошти вони придбали нежитлове приміщення №145 в м.Біла Церква по вул.Калініна,3, однак назване приміщення вона спочатку орендувала, надаючи там перукарські послуги, а потім за договором з Білоцерківською міською радою викупила як фізична особа підприємець за власні, в тому числі і запозичені грошові кошти , для здійснення підприємницької діяльності, де працює особисто і в даний час, а тому вважає, що приміщення перукарні не повинно бути розподілене між бувшим подружжям. Не заперечує, що рухоме майно, яке перебуває у в перукарні і вдома, придбано спільно за спільні грошові кошти з позивачем, а тому визнаючи позов частково, просить розділити майно гідно переліку та вартості, які надані позивачем, тільки в іншому порядку, виділити у власність позивача тумбу манікюрну вартістю 850грн., полицю кутову вартістю 250 грн., відеокамеру «Соні» вартістю 5000 грн., комп»ютер з принтером вартістю 11000 грн., фотоапарат «Самсунг» вартістю 1200 грн., пральну машинку ЛДЖі вартістю 2500 грн., диван «Мустанг» вартістю 2500грн., шафу купе вартістю 3400 грн., залишити собі у власність два перукарських крісла вартістю 1500 грн., шафу трьохстулкову вартістю 3500 грн., тумбу розсувну вартістю 800 грн., крісло-мийку вартістю 8000грн., візок інструментів вартістю 1000 грн., холодильник «Самсунг» вартістю 3300 грн., мікрохвильову піч вартістю 800 грн., телевізор «Самсунг вартістю 1500 грн., шафу 3-х дверну вартістю 2000грн., шафу 2-х дверну вартістю 1500 грн. , а всього майна на 23900грн. а також вважає що кондиціонер, який придбаний позивачем вартістю 7000 грн. повинен бути переданий їй у власність, так як встановлений в перукарні.

Зазначає, що під час шлюбу вона також запозичала грошові кошти у своїх знайомих, які до часу розгляду справи в суді не повернуті, що підтверджує копією розписки від ОСОБА_8, на запозичені грошові кошти був проведений ремонт в приміщенні перукарні, куплялось майно, а тому не визнає позовних вимог в частині розподілу отриманого позивачем кредиту в розмірі 100000грн., так як отримані грошові кошти від кредиту були використані як нею так і позивачем під час подружнього життя на побутові потреби.

Представник відповідача у справі за угодою адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримав позицію відповідача, суду пояснив, що нежитлове приміщення перукарні та кредит, отриманий позивачем не підлягають розподілу між сторонами, так як нерухоме майно придбане для здійснення відповідачем підприємницької діяльності, як фізичною особою підприємцем, в названому спірному приміщенні вона здійснювала і здійснює підприємницьку діяльність, а тому позивач має право тільки на отримання прибутку згідно підприємницької діяльності в названому приміщенні. Кредитні кошти отримані позивачем, витрачені сторонами на придбання обладнання, майна, яке просить розділити позивач, ремонт перукарні, відповідач не може відповідати за кредитними зобов»язаннями позивача, так як не являється стороною кредитного договору, позовні вимоги до Банку, який видав кредит щодо розподілу кредитних зобов»язань позивечм не заявлялись, кредит не погашений, а тому вимоги щодо стягнення з відповідача половини вартості кредиту на користь позивача в сумі 50000 грн. наперед, заявлені позивачем безпідставно та всупереч вимогам закону, задоволенню не підлягають.

Представник третьої особи у справі,Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» за довіреністю ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позовних вимог щодо розподілу кредиту між сторонами, суду пояснила, що між позивачем ОСОБА_2 і третьою особою укладено кредитний договір, згідно якого саме позивач повинен відповідати за кредитними

зобов»язаннями. В зв»язку з тим, що кредитні кошти Банку не повернуті, саме позивач відповідає згідно умов договору за своїми зобов»язаннями перед третьою особою, зміни в договір не допускаються відповідно до умов договору без згоди сторін, а тому вважає, що слід відмовити позивачу в задоволенні названих вимог.

Суд, заслухавши сторони та їх представників, представника третьої особи, свідків, оглянувши та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, прийшов до висновку щодо необхідності задоволення позову частково по таким підставам.

В судовому засіданні встановлено та не заперечується сторонами, а тому не підлягає доказуванню в судовому засіданні, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.12.2003 року по 02.07.2011 року, коли шлюб між ними був розірваний за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду за позовом ОСОБА_3. Від шлюбу у сторін є двоє малолітніх дітей.

Під час подружнього життя сторони за спільні грошові кошти подружжя, в тому числі за запозичені кошти, придбали нерухоме майно нежитлове приміщення в м.Біла Церква по вул.Калініна,3, №145, вартістю 81677 грн., яке відповідач ОСОБА_3 спочатку орендувала, надаючи там перукарські послуги, а потім за договором з Білоцерківською міською радою від 18.11.2009 року викупила як фізична особа підприємець і для здійснення підприємницької діяльності, де працює особисто і в даний час.

Грошові кошти запозичались подружжям як від матері позивача ОСОБА_4 так і від родичів відповідача, матері ОСОБА_5 та брата ОСОБА_10, що не заперечується сторонами та запозичені грошові кошти були витрачені сторонами для придбання приміщення перукарні, ремонту приміщення, задоволення побутових потреб, придбання рухомого майна.

Позивач ОСОБА_2 також являється фізичною особою підприємцем, здійснює особисто підприємницьку діяльність, що не заперечується позивачем, підтверджується звітами позивача про здійснення підприємницької діяльності по оптовій торгівлі і посередництву, роздрібної торгівлі позивача, відповідно до яких обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) становив 50грн..

Під час шлюбу позивач ОСОБА_2 згідно кредитного договору від 30.03.2010 року № 399 з третьою особою у справі, ПАТ ««Державний ощадний банк України», який був укладений зі згоди з дружиною ОСОБА_3 в інтересах подружжя, отримав 100000 грн. на споживчі цілі, які були витрачені спільно подружжям як на повернення запозичених коштів так я і на придбання речей домашнього вжитку, облаштування перукарні, придбання обладнання для перукарні, рухомого майна, яке зазначене позивачем як таке, що підлягає розподілу як спільне майно подружжя і що фактично не заперечується відповідачкою, а саме, тумбу манікюрну вартістю 850грн., полицю кутову вартістю 250 грн., відеокамеру «Соні» вартістю 5000 грн., комп»ютер з принтером вартістю 11000 грн., фотоапарат «Самсунг» вартістю 1200 грн., пральну машинку ЛДЖі вартістю 2500 грн., диван «Мустанг» вартістю 2500грн., шафу купе вартістю 3400 грн. та кондиціонер вартістю 7000 грн., два перукарських крісла вартістю 1500 грн., шафу трьохстулкову вартістю 3500 грн., тумбу розсувну вартістю 800 грн., крісло-мийку вартістю 8000грн., візок інструментів вартістю 1000 грн., холодильник «Самсунг» вартістю 3300 грн., мікрохвильову піч вартістю 800 грн., телевізор «Самсунг вартістю 1500 грн., шафу 3-х дверну вартістю 2000грн., шафу 2-х дверну вартістю 1500 грн., а всього майна придбано на загальну суму 57600 грн., що фактично відповідає посиланням позивача на те, що з кредитних коштів було повернуто 39 тис грн. запозичених коштів брату відповідача, а 61000 грн. витрачалась з рахунку відповідача як відповідачем так і позивачем у справі за довіреністю від відповідача.

Також сторонами сплачено заборгованість з отриманого позивачем кредиту з процентами за користування кредитними коштами близько 45000 грн. за час подружнього життя, тобто до розірвання шлюбу 02.07.2011року, що підтверджується наданими позивачем суду квитанціями про повернення кредитних коштів, станом на 18.07.2011 року розмір заборгованості згідно кредитного договору становив 77246 грн., що вбачається з довідки №2949 Білоцерківського відділення №211 «Державного ощадного банку України» від 01.09.2011 року, а тому суд вважає, що погашення кредиту проводилось спільними коштами сторін до часу розлучення, а не особистими коштами позивача, крім цього, відповідач мав самостійні заробітки як фізична особа підприємець близько 30-35 тис. грн. в квартал щорічно, і що підтверджується звітами відповідача про здійснення підприємницької діяльності.

Заборгованість з кредитного договору між позивачем ОСОБА_2 і ПАТ «Державний ощадний банк України» станом на 18.01.2012 року становить 74900 грн., що підтверджується довідкою третьої особи у

справі № 85 від 18.01.2012 року.

Вищенаведене також підтверджується окрім посилань сторін, актом опису майна, нажитого під час шлюбу сторонами від 23.11.2011 року, наявність якого та вартість не заперечується відповідачкою ОСОБА_11, випискою з рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 02.08.2011 року № 2-2845 про розірвання шлюбу між сторонами, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 02.08.2011 року, свідоцтвом про одруження сторін, народження дочки ОСОБА_12 від 15.07.2004 року № 281419, виданим відділом РАЦС Білоцерківського міського управління юстиції, кредитним договором № 399 від 30.03.2010 року про отримання кредиту позивачем від третьої особи в сумі 100000грн., в забезпечення якого укладено договір іпотеки між третьою особою та матір»ю позивача, ОСОБА_4

Факт грошових витрат на проведення ремонтних робіт, переобладнань в нежитловому приміщенні №145 в м.Біла Церква по вул.Калініна,3, яке було придбане під перукарню, підтверджується товарними чеками на загальну суму 41845,56 грн., які надані суду позивачем ОСОБА_2 та підтверджується показаннями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, які в судовому засіданні показали, що приймали участь у переобладнанні та ремонті нежитлового приміщення перукарні, розрахунки за виконані роботи проводила мати позивача ОСОБА_4

З показань свідка ОСОБА_8, яка допитана в судовому засіданні за клопотанням відповідача, вбачається, що вона також позичала грошові кошти відповідачці у справі ОСОБА_3 на ремонт та придбання перукарні в сумі 8000 доларів США строком повернення до 08.12.2014 року, що підтвердила письмовою розпискою від 07.12.2009року, ксерокопія якої приєднана до матеріалів справи.

Відповідач здійснює діяльність з надання перукарських послуг з 05.07.2007 року, що підтверджено трудовим договором між працівником і фізичною особою підприємцем ОСОБА_16, який розірваний 29.02.2008 року.

Відповідно до договору №18 від 18.11.2009 року відповідач купила у територіальної громади м. Білої Церкви в особі Білоцерківської міської ради як фізична особа-підприємець з 07.12.2007 року, нежиле приміщення №145 в житловому будинку по вул.Калініна,3 в м.Біла Церква, вартість приміщення становила 81677грн. та кошти на придбання приміщення були перераховані з рахунку відповідача №228908 у Білоцерківському відділенні №211 ВАТ «Державний ощадний Банк України» на рахунок продавця, що підтверджується виписками з рахунку Білоцерківського ВДК у Київській області про списання коштів з рахунку відповідача ОСОБА_3 в сумі 42000грн. з рахунку фізичної особи-підприємця від 10.12.2009 року та 14.01.2010 року в сумі 39677 грн., які були внесені відповідачем на особистий рахунок ФОП відповідно платіжними дорученнями від 09.12.2009 року та 13.01.2010 року, що підтверджено платіжними дорученнями.

Таким чином, враховуючи наведене, в судовому засіданні встановлено та підтверджено зібраними у справі доказами, що позивач та відповідач під час подружнього життя за спільні кошти придбали рухоме майно, а саме для здійснення підприємницької діяльності відповідач ОСОБА_3 як фізична особа-підприємець шляхом купівлі-продажу набула право власності на нежитлове приміщення №145 по вул.Калініна,3 в м.Біла Церква, яке сторони переобладнали спільно за власні кошти подружжя під перукарню, де здійснює підприємницьку діяльність відповідач ОСОБА_3, вказане нежитлове приміщення, яке позивач вважає спільно нажитим майном подружжя, належить на праві власності фізичній особі-підприємцю, не є об»єктом спільної сумісної власності подружжя згідно вимог закону, а тому вимоги позивача про визнання за ним права власності на ? частину названого нежитлового приміщення є такими, що заявлені до суду всупереч вимогам закону, задоволенню не підлягають.

При цьому суд враховує надану позивачем довідку від Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю №304-П від 21.11.2011 року щодо того, що перукарня в житловому будинку в експлуатацію не вводилась, так як названа довідка не суперечить обставинам справи та не свідчить про те, що відповідач як фізична особа-підприємець не набула права власності на нежитлове приміщення згідно договору купівлі-продажу, право власності на нежитлове приміщення відповідача ОСОБА_17 зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів, договором купівлі-продажу нежитлового приміщення №18 від 18.11.2009 року, де відповідач зазначена саме як фізична особа-підприємець, а не як фізична особа.

Згідно п.29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до положень статей 57, 61 СК ( 2947-14 ), ст. 52 ЦК ( 435-15 ) майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є

об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності, а тому посилання позивача на те, що назване нежитлове приміщення підлягає розподілу в рівних частках між ним та відповідачем відповідно до вимог ст.ст. 368,391,392 ЦК України, ст.ст. 60,61,65,70 СК України, які регулюють правовідносини щодо спільно набутого майна подружжя, суперечить вимогам названих положень закону, позивачем не заявлялись вимоги до відповідача щодо визнання спірного нежитлового приміщення об»єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст.62 СК України, а тому позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на ? частину названого нежитлового приміщення як об»єкта права спільної сумісної власності подружжя, є такими, що заявлені до суду всупереч вимогам закону, задоволенню не підлягають, позов підлягає задоволенню частково в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст.11ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 71 СК України, яка регламентує способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Нежитлове приміщення 145 по вул. Калініна,3 в м.Біла Церква не підлягає розподілу в натурі, не є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, позивачем також заявлені вимоги щодо розподілу рухомого майна, речей, які використовуються відповідачем у своїй професійній діяльності в приміщенні, де відповідачем надаються перукарські послуги, а саме просить розділити тумбу манікюрну вартістю 850грн., два перукарських крісла вартістю 1500 грн., крісло-мийку вартістю 8000грн., візок інструментів вартістю 1000 грн., а також просить розділити отриманий ним кредит в сумі 100000грн., який в натурі не існує, так як кредитні кошти використані сторонами спільно на побутові потреби, просить стягнути з відповідача на свою користь половину грошових коштів за кредитом в сумі 50000 грн., тоді як існуюча заборгованість за кредитом становить 74900 грн., тобто заявив позовну вимогу про стягнення коштів за власними грошовими зобов»язаннями за кредитним договором наперед, що не передбачено діючим цивільним законодавством, а тому суд враховуючи часткове визнання позову відповідачем в частині розподілу рухомого майна, вважає за необхідне розділити майно таким чином позивачу виділити майно, яке спільно вживається сторонами у вигляді тумби манікюрної вартістю 850грн., полиці кутової вартістю 250 грн., відеокамери «Соні» вартістю 5000 грн., комп»ютера з принтером вартістю 11000 грн., фотоапарату «Самсунг» вартістю 1200 грн., пральної машини ЛДЖі вартістю 2500 грн., дивана «Мустанг» вартістю 2500грн., шафи купе вартістю 3400 грн. та позивачу слід виділити кондиціонер вартістю 7000 грн., а всього майна на 33700грн., при цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що кондиціонер встановлений на приміщенні перукарні, а тому не може бути виділений в натурі позивачу, так як кондиціонер не являється невід»ємною річчю нежитлового приміщення, може бути демонтований та встановлений в іншому місці.

Інші речі, які заявлені до розподілу та факт їх наявності, вартість не заперечується сторонами, використовуються фактично відповідачем, слід виділити відповідачу, а саме, два перукарських крісла вартістю 1500 грн., шафу трьохстулкову вартістю 3500 грн., тумбу розсувну вартістю 800 грн., крісло-мийку вартістю 8000грн., візок інструментів вартістю 1000 грн., холодильник «Самсунг» вартістю 3300 грн., мікрохвильову піч вартістю 800 грн., телевізор «Самсунг вартістю 1500 грн., шафу 3-х дверну вартістю 2000грн., шафу 2-х дверну вартістю 1500 грн. , а всього майна на 23900грн..

Під час розподілу майна суд враховує те, що частки в майні, придбаному спільно подружжям під час проживання повинні бути рівними, а також враховує визнання позову відповідачем в частині розподілу майна, а тому грошовий еквівалент частки майна позивача визначений в більшому розмірі ніж у відповідача, позов в цій частині підлягає задоволенню частково.

Крім цього, при визначенні порядку розподілу майна між сторонами суд враховує те, що згідно обставин справи, грошові кошти запозичались сторонами як у власних інтересах так і в інтересах сім»ї, тобто грошові кошти подружжя були спільними коштами подружжя, а тому суд не приймає до уваги посилання позивача про те, що відповідач отримувала заробітну плату в незначних розмірах та тільки він приймав участь у придбанні, ремонті та переобладнанні нерухомого майна, нежитлового приміщення, речей побутового вжитку та для професійної діяльності відповідача, так як шлюб між сторонами не був розірваний на час укладення договорів позики, кредитного договору, грошові кошти використані, тобто відсутні в натурі, а тому розподілу між сторонами не підлягають, згідно зобов»язань за кредитним договором саме позивач повинен повертати третій особі, ПАТ Державний Ощадний банк України» запозичені грошові кошти, зміни до кредитного договору допускаються лише за згодою сторін відповідно до розділу 7 Договору, позивачем не надано суду доказів існування спору між ним та третьою особою у справі, до ПАТ «Державний Ощадний банк України» позовних вимог не заявлено, а тому названі вимоги слід залишити без задоволення, позов підлягає задоволенню частково.

Дійсно, відповідно до п.п.23-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачено, що при поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов»язаннями, що виникли в інтересах сім»ї, що узгоджується з вимогами ч.4 ст.65 СК України, відповідно до положень якої договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї створює обов»язки для другого із подружжя, якщо майно використане в інтересах сім»ї.

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог, позивачем ставляться вимоги щодо розподілу кредитного договору між ним та відповідачкою шляхом стягнення 50000 грн. з відповідачки на свою користь, позовні вимоги до ПАТ «Державний Ощадний банк України» щодо розподілу зобов»язань між ним та відповідачкою в частині повернення кредитних коштів в сумі залишку за кредитними зобов»язаннями не заявляє, а тому в межах заявлених позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити позивачеві в задоволенні названих вимог як заявлених безпідставно та всупереч вимогам закону.

Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивачем заперечується факт запозичення грошових коштів свідком ОСОБА_8 відповідачці в сумі 8000 доларів США, тоді як з самих показань позивача вбачається, що гроші запозичались ними у різних осіб, родичів сторін, тобто факт запозичення грошових коштів для придбання нежитлового приміщення фактично не заперечується, визнається позивачем. Грошові кошти, які перебували у спільній сумісній власності подружжя витрачені на придбання нерухомого майна - нежитлового приміщення у власність відповідача для здійснення підприємницької діяльності, а тому суд вважає, що кожний із подружжя діяв в інтересах сім»ї, кожного із подружжя, на час придбання майна відповідачки, однак назване майно згідно вимог закону не є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому в межах заявлених позовних вимог визнання права власності на ? частину нежитлового приміщення відповідачки суперечить вимогам закону.

Судові витрати у справі слід розділити між сторонами пропорційно до задоволених позовних вимог, заходи забезпечення позову у вигляді арешту на нежитлове приміщення за ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 27.02.2012 року скасувати.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 57, 61,62,65,71 Сімейного Кодексу України, ст. 52 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 213-215, 294, 296 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Поділити спільно нажите майно подружжя, визнавши за ОСОБА_2 право власності на тумбу манікюрну вартістю 850грн., полицю кутову вартістю 250 грн., відеокамеру «Соні» вартістю 5000 грн., комп»ютер з принтером вартістю 11000 грн., фотоапарат «Самсунг» вартістю 1200 грн., пральну машинку ЛДЖі вартістю 2500 грн., диван «Мустанг» вартістю 2500грн., шафу купе вартістю 3400 грн. та кондиціонер вартістю 7000 грн., а всього майна на 33700грн..

Визнати за ОСОБА_3 право власності на два перукарських крісла вартістю 1500 грн., шафу трьохстулкову вартістю 3500 грн., тумбу розсувну вартістю 800 грн., крісло-мийку вартістю 8000грн., візок інструментів вартістю 1000 грн., холодильник «Самсунг» вартістю 3300 грн., мікрохвильову піч вартістю 800 грн., телевізор «Самсунг вартістю 1500 грн., шафу 3-х дверну вартістю 2000грн., шафу 2-х дверну вартістю 1500 грн. , а всього майна на 23900грн..

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Заходи забезпечення позову арешт нежитлового приміщення 145 по вул.Калініна,3 в м.Біла Церква згідно ухвали Білоцерківського міськрайонного суду від 27.02.2012 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 337грн., ОСОБА_3 239грн. витрат по сплаті судового збору в дохід держави.

Рішення може бути оскаржене через Білоцерківський міськрайонний суд до Апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з часу його проголошення.

Суддя ОСОБА_18