АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 2190/398/2012
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2012 року березня місяця 15 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Закарян К.Г.

Суддів: Воронцово! Л.П., ОСОБА_1

при секретарі Прохоровій І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 21 грудня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування квартири, визнання права власності на частину квартири, витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановила:

В травні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_4, доповненим в ході розгляду справи, у якому просив визнати недійсними договори дарування квартири, визнати право власності на частину квартири, витребувати її з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову посилався на те, що з відповідачкою (ОСОБА_4) ОСОБА_7 він перебував у зареєстрованому шлюбі з 16.05.1987 року, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням виконкому Херсонської міської ради №401 від 03.11.1994 року, додаток №1, їх сімї була виділена трикімнатна квартира №82 в житловому будинку №166 корп. 2 по вул. Сенявіна у м. Херсоні, а 04.11.1994 року після сплати внеску за неї, їх родині видано ордер №50 на вселення в неї.

25 січня 1988 року він виїхав на заробітки до Чеської Республіки, де перебуває і тепер.

25 травня 1998 року ОСОБА_7 оформила на своє імя свідоцтво про право особистої власності на квартиру.

З грудня 1998 року до листопада 20 01 року їх сімя проживала разом у м. Празі.

19.02.2001 року відповідач видала своїй сестрі ОСОБА_8 довіреність на право управління майном, за якою остання подарувала належну їм квартиру своїй дочці ОСОБА_6, і цей договір зареєстрований 19.04.2001 року за №1370 приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9, про що йому стало відомо згодом. Без його відома відповідачка оформила розлучення з ним, отримавши свідоцтво про розірвання шлюбу 13.12.2001 року.

31 грудня 2003 року він був виписаний із квартири на підставі заяви, однак він такої не подавав.

19.02.2004року відповідач у м. Празі уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище.

05.08.2004року ОСОБА_6 за договором дарування повернула спірну квартиру відповідачці, а остання оформила на себе свідоцтво про право власності.

Позивач зазначав, що укладеними зворотними договорами дарування квартири порушено його житлові права, передбачені ст.ст. 13,47 Конституції. Спірна квартира є його та відповідачки спільною сумісною власністю, як така, що придбана ними у період шлюбу, і у порушення вимог ч.2 ст. 23 КпШС України, він згоди, яка повинна бути висловлена у письмовій формі, не давав, тому договір дарування квартири від 19.04.2001 року є недійсним на підставі ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР, як угода, що не відповідає вимогам закону. Підтвердженням недобросовісності сторін за договором дарування є те, що ОСОБА_7 після його укладення була зареєстрована у спірній квартирі, тоді як ОСОБА_6 була зареєстрована за іншим місцем проживання.

Повернення відповідачці квартири за договором дарування від 05.08.2004 року підтверджує намір останньої заволодіти належним йому майном. Даний правочин спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, закріплених ст.ст. 47,48 Конституції України; незаконне заволодіння його майном, відповідно до ст. 228 ЦК України, порушує публічний порядок і є нікчемним.

Позивач зазначає, що стороною вказаних договорів він не був, перебував за межами України, про їх існування йому стало відомо в березні 2009 року при розгляді іншої справи в суді. ОСОБА_5 просив визнати зазначені договори дарування недійсними, визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири. ОСОБА_5 в ході судового розгляду справи заявив клопотання про поновлення строку для звернення з позовом до суду, мотивуючи його тим, що дізнався про укладені договори в червні 2008 року і йому -необхідно було певний час для витребування документів у нотаріуса для звернення з позовом до суду.

В серпні 2011 року ОСОБА_5 збільшив позовні вимоги, зазначаючи, що 17 серпня 2011 року з відповіді ХДБТІ на запит адвоката, йому стало відомо, що відповідачка, на підставі нотаріально засвідченого договору дарування спірної квартири від 05.08.2011 року, подарувала квартиру ОСОБА_4. Позивач просив витребувати у останньої 1/2 частину квартири №82, розташовану в м. Херсоні, вул. Сенявіна, 166, корп. 2 на його користь.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 21 грудня 2011 року поновлено строк звернення ОСОБА_5 до суду.

Позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири №82 в корпусі 2 будинок 166 по вул. Сенявіна в м. Херсоні та витребувано з володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_4 В.Б.1/2 частину цієї квартири.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду, ОСОБА_2

A.М., діюча в інтересах ОСОБА_10 та ОСОБА_4

B.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила його скасувати, постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, квартира АДРЕСА_1 корпус 2 у м. Херсоні належала ОСОБА_11 на підставі свідоцтва на право особистої власності, виданого виконавчим комітетом Херсонської міської ради від 25.05.1998 року /а.с. 11/, на підставі рішення цього ж виконкому №401 від 03.11.1994 року /а.с. 9,11/.

Відповідно до законодавства, діючого на момент виникнення права власності на квартиру, зокрема ст. 22 КЗпШС України, вона є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_11, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_11 перебували у шлюбі на момент виникнення права власності, і кожен із них мав рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно до приписів ч.2 ст. 23 1 КЗпШС України, для укладення угод одним з подружжя, що потребують обовязкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Однак, у порушення вимог вищезазначеного законодавства при укладенні договору дарування спірної квартири від 19.04.2001 року ОСОБА_11 (ОСОБА_3І.), за дорученням якої діяла ОСОБА_8, - ОСОБА_6, письмова згода ОСОБА_12 на відчуження квартири не надавалась, і в матеріалах нотаріальної справи вона відсутня.

Відповідно до приписів ч.І ст. 48 ЦК УРСР, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (укладення єнірної- угоди), недійсною є та угода, яка не відповідає вимогам закону, отже договір дарування спірної квартири, у частині відчуження 1/2 частини, належної ОСОБА_5, є недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач надав свою згоду на дарування квартири та згоду на її відчуження шляхом видачі довіреності адвокату ОСОБА_13 не стверджені належними і допустимими доказами і не компенсують необхідної у даному випадку, але відсутньої письмової заяви позивача про згоду на дарування квартири, тому підлягають відхиленню.

Відповідно до розяснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ч.2 п. 10, не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину; у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісногонабувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

З огляду на вищезазначене є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо неправильності обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, предявивши позовні вимоги про витребування майна ОСОБА_4, як добросовісного набувача за договором дарування квартири від 05.08.2011 року, і вони підлягають відхиленню.

Посилання апелянта на пропуск строку позовної давності позивачем як щодо поділу майна подружжя, так і за захистом свого порушеного права колегією суддів до уваги не приймаються, як такі, що не відповідають обставинам справи, спірні правовідносини не регулюють і висновки суду не спростовують.

Позивач не заявив вимоги про поділ майна подружжя, при вирішенні якої необхідно було б керуватися положеннями ч.4 ст. 29 КЗпШС щодо строку позовної давності на предявлення такого позову протягом трьох років.

Відповідно до положень ст. 76 ЦК УРСР та ст. 261 ч.І ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що у разі, коли суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Посилання апелянта на те, що позивачу було достеменно відомо про укладення договору дарування квартири ОСОБА_10 19.04.2001 року, колегією суддів до уваги не приймаються, і у зазначеній частині колегія суддів погоджується з висновком суду І інстанції про те, що ОСОБА_10 не надала доказів на підтвердження даного факту.

Не заслуговують на увагу, на думку колегії суддів, і доводи апеляційної скарги про те, що згідно пояснень позивача, наданих ним суду м. Праги при розгляді справи за позовом доньки про стягнення аліментів, йому про відчуження квартири стало відомо в 2003 році, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, інтереси позивача представляла в суді адвокат ОСОБА_14 Чижкова, вона ж, а не особисто ОСОБА_4, давала пояснення з приводу позовних вимог про стягнення аліментів на доньку (датовано

17.06.2008року).

З цих пояснень вбачається, що дізнавшись про продаж квартири, він повідомив колишній дружині, що половину вартості квартири він попрохав залишити як одноразовий платіж по його аліментним зобовязанням, і просив суд у позові доньці відмовити, оскільки аліменти для неї він сплатив одноразовим платежом (1/2 квартири) /а.с. 67,69/.

Однак, рішенням суду Чеської республіки від

16.12.2009року стягнуто з ОСОБА_5 на Доньку аліменти в сумі 7 000 ч.крон, при цьому не взявши до уваги пропозицію батька про зарахування як одноразового платежу вартості 1/2 частини належної йому від продажу квартири.

Тобто, колегія суддів вважає, що про своє порушене право на 1/2 частину квартири позивачу стало відомо при постановленні рішення про стягнення з нього на доньку аліментів, тобто 16.12.2009 року /а.с. 45-49/.

Крім того, поновлюючи позивачу строк на звернення з позовом до суду, суд І інстанції обґрунтовано зазначив, що підставою для цього слугує і те, що позивач з 1998 року на постійній основі проживає і працює у Чеській Республіці, що є поважними причинами пропущення позовної давності та вказав, що це буде відповідати загальним засадам цивільного законодавства непорушності права власності та конституційному праву позивача на житло.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, не містять нових засобів доказування, не стверджені доказами, висновки суду не спростовують і підлягають відхиленню, а рішення суду законне і обґрунтоване - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303,308,308 ЦПК України, колегія

суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від

21грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий К.Г.Закарян

Судці: Л.П.Воронцова, П.Я.Ігнатенко