_____________________________________________________________________________
Справа№2-2777/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2012 р. року, Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Літвінової І.А.

секретар судового засідання - Ганєв А.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_4, треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до Київського районного суду міста ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом з подальшим зняттям з реєстраційного обліку та просила суд постановити рішення, яким визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешкової в місті Одесі та зобовязати ОСОБА_4 не чинити перешкод в користуванні квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешкової в місті Одесі, шляхом зняття його з реєстраційного обліку.

Під час судового розгляду до участі у справі в якості третіх осіб вступили Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування та Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

05 грудня 2011 року представник відповідача ОСОБА_4 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та просив суд постановити рішення, яким вселити ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1 та зобовязати ОСОБА_3 і ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_4 в здійсненні ним права користування квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешкової в місті Одесі.

Ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_1 від 06 січня 2012 року прийнято зустрічну позовну заяву та обєднано в одне провадження з первісним позовом.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_2 неодноразово уточнювала позовні вимоги, в останній редакції яких просить суд визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешковій в місті Одесі та встановити порядок виконання рішення суду, яким визначити, що у разі набрання ним законної сили, воно є підставою для зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_4 Київським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

Позивач ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, посилаючись на те, що в 2004 році шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був розірваний. На той час між сторонами спорів щодо розподілу спільного майна не було. Місце проживання їх малолітнього сина ОСОБА_3 визначено з матірю, яка мешкала за адресою: АДРЕСА_2. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати в ІНФОРМАЦІЯ_3, яку відразу після розлучення подарував сину. ОСОБА_2 не стягувала аліменти з ОСОБА_4 на сина у звязку з набуттям останнім права власності на зазначене нерухоме майно. ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_4 порушивши домовленість почав здавати квартиру в оренду, а гроші присвоювати собі. В звязку з наведеним ОСОБА_2 змінила вхідні замки у даній квартирі та поставила питання про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешковій в місті Одесі. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 вважала необґрунтованими та таким, що задоволенню не підлягають.

Відповідач ОСОБА_4 та його представники за довіреністю позовні вимоги не визнавали, пояснивши, що не зважаючи на факт дарування квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 як член родини не втратив право користування квартирою. Зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 заявив клопотання, щодо застосування строку позовної давності до позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешковій в місті Одесі, оскільки ОСОБА_2, маючи можливість звернутись до суду одразу ж після укладення договору дарування від 28 грудня 2004 року, цим правом не скористувалась, а звернулась тільки через шість років.

Представник Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

В судове засідання представник Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування не зявився, повідомлявся належним чином. Звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що в вирішенні спору покладаються на розсуд суду, при цьому зауваживши на ненадання позивачем ОСОБА_2 достатніх та належних доказів в підтвердження обставин, на які вона посилається як на обґрунтування позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази, оглянувши матеріали цивільної справи № 2-6198/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про визнання договору дарування недійсним суд вважає, що:

- позов ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_4, треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є необґрунтованим та задоволенню не підлягає;

- зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, підлягає частковому задоволенню.

До вказаних висновків суд дійшов, виходячи з наступного:

ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_2 03 грудня 1994 року.

15 травня 1995 року у подружжя народився син, зареєстрований в органах РАГС як ОСОБА_3. Реєстрація народження дитини проведена відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Київської районної Ради Народних депутатів м. Одеси 20 червня 1995 року, про що в книзі записів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис № 760 (а. с. 5 том І).

При розгляді справи судом встановлена розбіжність у написанні в документах прізвищ батька та сина. Сторонами визнана наявність технічної помилки та підтверджений факт, того що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_3.

З 1992 року ОСОБА_2 значиться зареєстрованою в ІНФОРМАЦІЯ_4 де продовжувала проживати разом з ОСОБА_4 після укладення шлюбу та з сином після його народження.

Під час шлюбу в 2001 році ОСОБА_4 придбав в особисту приватну власність квартиру № 30 в цьому ж будинку. Договір купівлі-продажу, посвідчений Першою Одеською державною нотаріальною конторою 13 червня 2001 року, за реєстром № 4-1325 (а. с. 102 том І). Квартира була придбана ОСОБА_4 на кошти, отримані ним від продажу, належної йому до шлюбу комунальної квартири АДРЕСА_4 та кошти, позичені у матері ОСОБА_2, які складали незначну частину від загальної ціни квартири та потім були повернуті кредитору за рахунок спільних зусиль подружжя. Зазначені обставини визнанні сторонами у судовому засіданні, підтвердженні поясненнями свідків та ніким не оспорювалися.

З часу придбання квартири АДРЕСА_5, тобто з 2001 року до часу розлучення подружжя з дитиною проживало в квартирі № 10 цього ж будинку, а квартиру № 30 здавали в найм, використовуючи гроші, одержані від оренди на спільні нужди родини (а.с. 207 том І).

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2004 року (а.с. 6, 174 том І).

Судовим рішенням малолітній ОСОБА_3 після розірвання шлюбу був залишений на виховання матері ОСОБА_2, яка з 1992 року реєстрацію місця проживання не змінювала та станом на 2004 рік і до цього часу значиться зареєстрованою у ІНФОРМАЦІЯ_4. Саме за цією адресою ОСОБА_3 мешкав з матірю ОСОБА_2 після розлучення батьків в 2004 році та продовжував мешкати до 2011 року. Місце проживання дитини при розірванні шлюбу судовим рішенням не встановлювалось.

На час розлучення ОСОБА_4 не був офіційно працевлаштованим, що ускладнювало для позивача стягнення з нього аліментів на дитину в бажаному нею розмірі та фактичну їх сплату. На виконання усної домовленості між сторонами, ОСОБА_2 не стягувала в судовому порядку аліменти на сина, а ОСОБА_4 28 грудня 2004 року оформив договір дарування квартири АДРЕСА_1 на його імя. Сторонами договору виступали ОСОБА_4, як дарувальник та ОСОБА_7, яка діяла від імені та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_3, як представник обдаровуваного. Договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано в реєстрі за № 4542 (а. с. 13 том І).

Відповідно до пункту 9 договору дарування нотаріусом при посвідченні угоди сторонам було розяснено положення статті 59 Сімейного Кодексу України, статті 405 Цивільного Кодексу України в редакції, яка діяла на той час та згідно з якими при розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Дарувальник та Представник Обдарованого пунктом 8 зазначеного договору підтвердили, що ОСОБА_3 прийняв квартиру, в тому числі на момент підписання цього договору приймає від Дарувальника документи на квартиру та мешкає в ній.

Однак фактичні обставини не відповідали зазначеним в договорі, оскільки обдарований ОСОБА_3 станом на 28 грудня 2004 року та після 28 грудня 2004 року до 2011 року продовжував мешкати разом з представником обдарованого ОСОБА_2 за адресою її реєстрації: АДРЕСА_2, а дарувальник ОСОБА_4 в подарованій квартирі № 30 цього ж будинку.

З 2004 року ОСОБА_2 не зверталась до ОСОБА_4, як до особи, яка втратила право власності на квартиру в звязку з її даруванням, з проханням звільнити подаровану квартиру, судові позови не подавала, чим дійсно порушила загальний строк, встановлений статтею 257 ЦК України, у межах якого могла звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу.

Представник відповідача у судовому засіданні заявив про застосування судом позовної давності до вимог позивача ОСОБА_2 стосовно визнання ОСОБА_4 втратившим право користування житловим приміщенням на підставі передання ним права власності на це приміщення іншій особі, а саме ОСОБА_3

Суд вважає зазначену заяву обґрунтованою та приходить до висновку про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності та на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України відмовляє у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 в цій частині на вищезазначених підставах у звязку з пропуском строку позовної давності.

При цьому суд враховує, що ОСОБА_3 з часу досягнення повноліття, тобто з 15 травня 2013 року не позбавляється права самостійно звернутися до суду з зазначеними вимогами.

Отже, після набуття права власності на підставі договору дарування малолітній ОСОБА_3 продовжував мешкати разом з матірю ОСОБА_2 за адресою її реєстрації: АДРЕСА_2, а ОСОБА_4 у відчуженій ним квартирі № 30 цього ж будинку, як батько, член родини власника квартири.

Відповідно до довідки КП ЖКС Вузівськійвід 25.10.2010 року ОСОБА_4, який є батьком відповідального квартиронаймача ОСОБА_3 постійно мешкає в квартирі АДРЕСА_6. З 25 липня 2001 року Відповідальний квартиронаймач ОСОБА_3 та його батько ОСОБА_4 значаться зареєстрованими в цій квартирі (а. с. 4 том І).

Згідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення.

Відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України із змінами і доповненнями (внесені відповідно до Закону України від 02.06.2005 року № 2620-ІV), батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобовязані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Письмовими доказами, свідченнями ОСОБА_9, ОСОБА_10 та сторін доведено, що ОСОБА_4 відкрито, з дозволу власника та його представника, користувався квартирою № 30 будинку № 2 по вулиці Терешкової в м. Одесі після її відчуження, піклувався про збереження майна, самостійно сплачував комунальні послуги та ніс інші витрати по утриманню квартири, проводив ремонтні роботи, технічне обладнання та монтаж побутових пристроїв, придбав бойлер, пральну машинку, встановив водяні лічильники, здійснив заміну електропроводки, чим повністю виконував покладені на нього обовязки (а.с. 135-141 том І, а.с. 24,32 том ІІ).

ОСОБА_2 доказів своєї участі в утриманні та збережені квартири АДРЕСА_6 з часу набуття права власності на неї її дитиною та до 2011 року не надала.

Однак, порушуючи вимоги статті 177 СК України, ОСОБА_4 під час розгляду справи в травні 2011 року свавільно здав належну дитині квартиру в найм не узгодивши дане питання в установленому законом порядку.

Як зясовано в судовому засіданні, такі дії з боку ОСОБА_4 були вимушеними та стали наслідком відсутності стабільного заробітку, в звязку з чим він був позбавлений можливості іншим способом погасити виниклу заборгованість за послуги теплопостачання, які були ним повністю сплачені під час провадження в зазначеній цивільній справі.

Наявність квартирантів протягом двох місяців стан квартири не зіпсувала, ушкодження майна не сталось.

ОСОБА_2 не погодившись з діями ОСОБА_4 звільнила квартиру від наймачів, та змінила вхідні замки. У звязку з неможливістю добутися до місця мешкання ОСОБА_4 вимушено проживає зі своєю матірю ОСОБА_9 в її малометражній однокімнатній квартирі АДРЕСА_7.

Як пояснила ОСОБА_9 у судовому засіданні її син ОСОБА_4 дійсно і раніше з нею тимчасово мешкав, але це було повязане з необхідністю круглодобового догляду за нею в періоди загострення хронічних захворювань та після оперативного втручання. ОСОБА_4 здійснював догляд за матірю, після покращення її стану проживав за адресою своєї реєстрації. Крім того, ОСОБА_9 зауважила, що вимушене тривале проживання її, як жінки похилого віку з дорослим сином в маленькій кімнаті є незручним, тобто створює психологічний дискомфорт та не відповідає елементарним санітарно-гігієнічним нормам (а.с. 92-93).

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселеним із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника житлового приміщення, який не є його співвласником, на користування цим приміщенням обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому приміщення.

ОСОБА_4 не позбавлений батьківських прав, має повний обєм прав та обовязків у відношенні неповнолітнього сина ОСОБА_3 рівний з правами та обовязками матері дитини ОСОБА_2 Перешкод щодо проживання неповнолітнього сина в зазначеній квартирі ОСОБА_4 не створював та проти спільного проживання членів родини не заперечував. ОСОБА_2 письмово засвідчила, що причинами окремого проживання в квартирі № 10 було небажання проживати в одній квартирі з ОСОБА_4 (а.с. 108 том І).

Незважаючи на відсутність судового рішення про стягнення аліментів та відчуження на користь дитини свого єдиного житла ОСОБА_4 приймав посильну участь в утриманні не тільки належного неповнолітньому ОСОБА_3 майна, а й самого ОСОБА_3, придбав йому компютер, купував необхідні речі, надавав грошову матеріальну допомогу, про що неповнолітній ОСОБА_3 засвідчив особисто у судовому засіданні (а.с. 229, 231 том І).

Статтею 171 СК України визначено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

В судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_3 наполягав на виселенні батька з його квартири, пояснивши, що після досягнення повноліття він має намір проживати там самостійно, повністю користуючись правами власника та виконуючи відповідні обовязки по утриманню майна.

Відповідно ч.3 ст. 171 СК України, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Крім того, позиція неповнолітнього ОСОБА_4 на думку суду суперечить моральним засадам суспільства та не ґрунтується на вимогах діючого законодавства України.

Також судом виявлений вплив ОСОБА_2 на думку неповнолітнього сина стосовно наявної спірної ситуації (а.с. 233 том І). Взагалі суд критично ставиться до доводів неповнолітнього ОСОБА_3 та свідків, допитаних у судовому засіданні в частині пояснень, які суперечать встановленим фактичним обставинам в справі та наявним в ній доказам. Також не приймає до уваги письмові свідчення ОСОБА_11, ОСОБА_12 (а.с. 9 том І), ОСОБА_13 (а.с. 32 том ІІ) у звязку з відібранням їх за ініціативою зацікавленої сторони, без попередження осіб судом про кримінальну відповідальність за надання недостовірних даних. Судом встановлено, що свідок ОСОБА_14 не могла довести про яку квартиру взагалі йдеться мова, за якою адресою вона знаходиться та кому належить. ОСОБА_14 послалась, що обставини стосовно проживання її сина ОСОБА_15 у найманій квартирі відомі їй лише з його слів. Свідчення ОСОБА_14 суд до уваги не приймає (а.с. 44-45 том ІІ).

Доводи ОСОБА_2 про підтвердження не проживання ОСОБА_4 у квартирі № 30 довідками поштового відділення, яке обслуговує будинок № 2 по вулиці Терешкової в місті Одесі про повернення судових повісток на імя ОСОБА_4 до суду у звязку з закінченням терміну зберігання не є належними доказами обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 Крім того, під час судового провадження їй достовірно було відомо, що ОСОБА_4 не має можливості увійти в квартиру, якою мав право користуватись в звязку зі зміною ОСОБА_2 замків і проживає у матері, однак фактичну адресу проживання ОСОБА_4 позивач повідомила суду лише зі спливом восьми місяців після відкриття провадження у справі в жовтні 2011 року. Як було встановлено станом на той час в Київському районному суді м. Одеси вже було відкрите провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення (справа № 2-6196/11). За заявою ОСОБА_4 позов залишений без розгляду, а ОСОБА_4 скористувався правом зустрічного позову в рамках розгляду цивільної справи № 2-2777/11.

Суд не встановив, а позивач ОСОБА_2 не довела факт відсутності ОСОБА_4 за місцем його реєстрації понад один рік без поважних причин. Право ОСОБА_4 користуватись житловим приміщенням, де у встановленому законом порядку зареєстроване його місце проживання обмежене діями ОСОБА_2 в 2011 році.

Свідок ОСОБА_10 довела суду, що останній раз спілкувалась з ОСОБА_4 за адресою його мешкання в ІНФОРМАЦІЯ_3 14 лютого 2011 року. Підтвердила, що до цього приходила до ОСОБА_4 в гості за зазначеною адресою приблизно раз в пів року. Він приймав її на правах господаря. Сумнівів у проживанні ОСОБА_4 за цією адресою у ОСОБА_10 не виникало (а.с. 71-75 том ІІ).

Факт проходження ОСОБА_4 у 2000 році лікування від алкозалежності, який просила ОСОБА_2 взяти до уваги, не є правовстановлюючим та на вирішення спірного питання в даній цивільній справі не впливає. Зловживання алкоголем згідно з нормами статті 164 СК України є однією з підстав для позбавлення батьківських прав. Таких вимог до 2000 року, як і після цього ОСОБА_2 не заявляла. Тотожне ставлення суд має і до доведеного ОСОБА_2 факту одержання ОСОБА_4 у 1996 році психіатричної допомоги в лікуванні наслідків психологічної травми, яку одержав ОСОБА_4 в звязку зі смертю батька та брата (а.с.58-59 том ІІ). ОСОБА_4 дієздатності не позбавлявся та обмежено дієздатним не визнавався. Інакше під сумнів ставились би і вчиненні з 1996 року ОСОБА_4 юридично значимі угоди в тому числі і договір дарування єдиного належного йому житла в 2004 році.

Згідно із ст. 396 Цивільного Кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно (до якого відноситься і право користування згідно ст. 395 ЦК), має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна.

В ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачена єдина примусова підстава припинення права користування житлом (крім подання власної заяви в органи ВГІРФО МВС України про знятті з реєстрації місця проживання), якщо член сім'ї власника житла без поважних причин відсутній понад один рік.

Право ОСОБА_4, як громадянина України на стабільне користування житлом, проголошене у статті 47 Конституції України гарантоване Державою та підлягає судовому захисту.

Позивач за первісним позовом не надав доказів того, що ОСОБА_4вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення, а тому позовні вимоги ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_4, треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задоволенню не підлягає за безпідставністю.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням підлягають задоволенню в частині вселення ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 3, 5, 6, 173-179 Сімейного кодексу України, ст.ст. 9, 116, 156, 157 Житлового кодексу України, ст.ст. 16, 391, 395, 396, 405 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_4, треті особи Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням залишити без задоволення.

ОСОБА_4 вселити в квартиру АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Літвінова І. А.