Справа № 2 - 2696 /11 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 лютого 2012 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики безгрошовим,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позивач вказував на те, що 2 вересня 2009 року між ним та відповідачем в нотаріальній формі укладено договір позики, за яким 2 вересня 2009 року він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 250000 грн. у строк до 15 грудня 2009 року.

Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у встановлений строк суму позики на повернув, сплативши на його користь 1 серпня 2010 року лише 46500 грн.

Посилаючись на викладене, а також на положення ст.ст. 526, 527, 530, 625 ЦК України, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 226354 грн. 45 коп., проценти за користування коштами в розмірі 16378 грн. 14 коп., 36375 грн. 32 коп. індексу інфляції, три проценти річних від простроченої суми позики 6904 грн. 47 коп., а всього 286012 грн. 38 коп.

Відповідач подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання договору позики безгрошовим. Відповідач вказував на те, що між ним та ОСОБА_4 12.11.2008 року було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким він позичив у останнього суму у розмірі 340000 грн. та зобовязувався її повернути частинами до 15 грудня 2009 року. Взяту суму коштів він повернув ОСОБА_4 частково. А іншу частину коштів у розмірі 205000 грн. ОСОБА_4 попросив його віддати ОСОБА_3, повідомивши про те, що між ним і ОСОБА_3 існують також договірні зобовязання, за якими він - ОСОБА_4 - має заборгованість перед ОСОБА_3 Посилався на те, що він погодився взяти на себе частково зобовязання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 та повернути останньому 205000 грн., а також він дійсно взяв у ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 45000 грн. й було укладено договір позики на таких умовах між ним і ОСОБА_3 02.09.2009 року. Посилаючись на ті обставини, що 1 серпня 2010 року він повернув ОСОБА_3 взяту в нього суму коштів фактично з процентами у розмірі 46000 грн., на що останній написав йому розписку, а також він особисто виконав свої зобовязання перед ОСОБА_4, віддавши йому за договором позики 205000 грн., просив суд визнати договір позики грошей від 02.09.2009 року безгрошовим.

Ухвалою суду обидва позови обєднано в одне провадження.

Ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_4

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов, просив про його задоволення. В зустрічному позові просив відмовити.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що кошти взяті фактично у ОСОБА_3 в позику в розмірі 45000 грн. він йому повернув 1 серпня 2010 року з процентами, а зобовязання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 щодо повернення останньому 205000 грн., які він взяв на себе 2 вересня 2009 року вважає, що не повинен виконувати, оскільки він вже повернув кошти ОСОБА_4 в повному обсязі. Посилаючись на ці обставини, просив в позові відмовити та задовольнити зустрічний позов.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявився. Про час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні, представника позивача, відповідача, його представника, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 2 вересня 2009 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики, згідно якого 02.09.2009 року позивач передав відповідачу 250000 грн. на строк до 15 грудня 2009 року.

Як слідує з наявних у матеріалах справи доказів та пояснень самих сторін в судовому засіданні 2 вересня 2009 року між сторонами було досягнуто домовленості про те, що з суми 250000 грн., яка зазначена в договорі позики, сума 205000 грн. є переведенням боргу ОСОБА_4 перед ОСОБА_3, який виник між ними на підставі укладених договорів завдатку по укладенню договорів купівлі-продажу автомобілів та розписки від 12.12.2008 року про зобовязання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 повернути йому 52000 євро, а 45000 грн. безпосередньо відповідачем взято у позику від ОСОБА_3 Ці обставини сторони повністю визнали в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст..1046 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, згідно зі ст. 520-522 ЦК України боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. А форма правочину щодо заміни боржника у зобовязанні визначається відповідно до положень статі 513 цього Кодексу. Зокрема, правочин щодо заміни боржника у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин на підставі якого виникло зобовязання первісного боржника. Новий боржник у зобовязанні має право висунути проти вимоги кредитора всі заперечення, що ґрунтуються на відносинах між кредитором і первісним боржником.

Таким чином суд вважає встановленим, що договір позики грошей від 02.09. 2009 року є договором позики грошових коштів на суму 45000 грн. та договором про переведення боргу ОСОБА_4М перед ОСОБА_3 на суму 205000 грн.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 1048 ЦК України визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики підлягають частковому задоволенню. А саме з відповідача на користь позивача слід стягнути 205000 грн. як зобовязання за переведенням боргу ОСОБА_4, а також проценти за користування коштами в сумі 45000 грн. за період з 16 грудня 2009 року по 1 серпня 2010 року, індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми зобовязання. При цьому суд вважає, що оскільки існуючі між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зобовязання щодо повернення коштів, які взяв на себе відповідач ОСОБА_2 02.09.2009 року, виникли не з договору позики, до них не можуть бути застосовані наслідки невиконання позикових зобовязань.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що відповідач повернув позивачу 1 серпня 2010 року 46500 грн. суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача по 3% річних станом на 01.08.2010 року склала 843 грн. 28 коп. за прострочення грошового зобовязання за період з 16 грудня 2009 року по 31 липня 2010 року, 2070 грн. індексу інфляції за прострочення грошового зобовязання, 2198 грн. 84 коп. процентів за користування позикою в розмірі 45000 грн. з врахуванням розміру облікової ставки НБУ, що склала з 12.08.2009 року 10,25%, з 08.06.2010 року 9,5%, з 08.07.2010 року 8,5%.

За такого суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути всього 212000 грн. 75 коп. заборгованості за договором від 02.09.2009 року та слід відмовити відповідачу в зустрічному позові про визнання договору позики безгрошовим.

Відповідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені при подачі позову судові витрати.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 212000 (двісті дванадцять тисяч) грн. 75 коп. заборгованості за договором від 02.09.2009 року, 1700 грн. судового збору і 120 грн. інформаційно-технічних витрат.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики безгрошовим відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти з дня проголошення рішення.

Суддя: Н.А. Спінчевська