Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2012 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області в складі суддів:

Григоренка М.П., Буцяка
З.І., Оніпко О.В.,

секретар судового засідання Приходько
Л.В., за участю позивача, відповідача та
його представника ОСОБА_4, розглянувши
у відкритому судовому засіданні в
апеляційному порядку цивільну справу
за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про
стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА :

07 липня 2011 року ОСОБА_5 звернувся
до Рівненського міського суду із
позовною заявою, в якій вказав, що 01
червня 2010 року відповідач ОСОБА_6 уклав
із ним договір позики, згідно якого
взяв у нього в позику 160 480 грн., терміном
на один рік, зі сплатою 18% за
користування грошовими коштами, що
підтверджується складеною останнім
письмовою розпискою від 07 листопада 2010
року.

Проте, відповідач у визначений
строк не повернув йому одержані
грошові кошти та плату за їх
користуванням, в зв'язку із чим просив
стягнути із ОСОБА_6 на його користь 189366
грн. 40 коп., а також понесені ним судові
витрати, в загальному розмірі 2470 грн.

07 листопада 2011 року ОСОБА_5 подав
заяву про збільшення позовних вимог та
просив стягнути із ОСОБА_6 на його
користь суму позики з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
період з червня 2010 року по травень 2011
року, що додатково становить 17 633 грн. 77
коп., а також три проценти річних від
простроченої суми, в сумі 4819 грн. 20 коп.

Рішенням Рівненського міського
суду від 18 листопада 2011 року позов
ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь
позивача 160 480 грн., в рахунок погашення
боргу та 2470 грн. судових витрат, а в
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погодившись із вказаним
рішенням, позивач і відповідач подали
на нього апеляційні скарги.

Позивач ОСОБА_5 в своїй апеляційні
скарзі вказує, що суд першої інстанції
незаконно відмовив йому у задоволенні
решти позовних вимог, так як зі змісту
розписки ОСОБА_6 вбачається, що він взяв
на себе зобов'язання сплатити йому 18
відсотків від одержаної суми за
користування грошовими коштами і це
відповідає положенням цивільного
законодавства.

_______________________________________________________________________

Справа № 22-59-2012 р.
Головуючий у 1 інстанції :
Ореховська К.Е.

Доповідач :
Григоренко М.П.

Судом першої інстанції
безпідставно відмовлено у задоволенні
його позовної вимоги щодо стягнення на
його користь з відповідача суми боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також трьох процентів річних від
простроченої суми, так як цей обов'язок
боржника прямо передбачений ч. 2 статті
625 ЦК України.

Також, безпідставно йому було
відмовлено і у відшкодуванні понесених
ним судових витрат, пов'язаних із
наданням юридичної допомоги, в розмірі
20000 грн.

В зв'язку із викладеним ОСОБА_5
просить оскаржуване рішення змінити,
задовольнивши його вимоги у повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_6 в свої
апеляційній скарзі вказує, що рішення
Рівненського міського суду від 18 липня
2011 року щодо часткового задоволення
позовних вимог ОСОБА_5 є незаконним,
оскільки ніякого договору позики із
позивачем він не укладав та грошові
кошти від останнього 01 червня та 07
листопада 2010 року не отримував, а
наявна у справі розписка не є належним
доказом, так вона не відповідає вимогам
закону, зокрема в ній не вказано кому
має бути повернуто грошові кошти, а
також містить в собі виправлення та
дописки, в зв'язку із чим просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

В запереченнях на апеляційну
скаргу ОСОБА_6 позивач вказує, що
апеляційна скарга відповідача є
необґрунтованою, а тому просить її
відхилити.

В ході апеляційного розгляду
справи позивач підтримав свою
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити, а апеляційну скаргу
відповідача відхилити.

Відповідач та його представник
просили задовольнити їх апеляційну
скаргу, а апеляційну скаргу позивача
відхилити.

При цьому ОСОБА_6 пояснив, що
розписку від 07 листопада 2010 року він
написав під психологічним тиском
позивача і підтвердив, що дійсно
позичив у ОСОБА_5 грошові кошти, але в
меншому розмірі, ніж це зазначено в
розписці і це мало місце у вересні 2009
року, а не червні 2010 року.

Крім того, ОСОБА_6 додав, що у
вересні 2009 року ним було видано
позивачу також два приходні касові
ордери, на загальну суму 122 463 грн., що
відповідало розміру одержаних ним
грошових коштів у ОСОБА_5, які він не
зміг своєчасно повернути останньому
через фінансову кризу, а тому і написав
07 листопада 2010 року розписку про
одержання ним ніби-то у того грошових
коштів, в розмірі 160 480 грн., які
зобов'язувався повернути через рік.

На даний час позивач пред'явив до
нього ще один позов, за яким той
намагається стягнути із нього позику
ще і за вищевказаними приходними
касовими ордерами, який на даний час
знаходиться на розгляді в Рівненському
районному суді.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_6 підлягає
відхиленню, а апеляційна скарга ОСОБА_5
підлягає до часткового задоволення.

Частково задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_5 та стягуючи на його
користь із відповідача лише суму
одержаних останнім грошових коштів за
договором позики, в розмірі 160 480 грн.,
суд першої інстанції виходив із того,
що в ході судового розгляду справи було
встановлено факт укладення між
сторонами 1 червня 2010 року договору
позики на вищевказану суму, що
підтверджується відповідною розпискою
і те, що ОСОБА_6 свої зобов'язання за цим
договором не виконав.

Відмовляючи у задоволенні решти
позовних вимог ОСОБА_5, суд першої
інстанції жодних мотивів з даного
приводу у своєму рішенні не навів.

Колегія суддів погоджується із
висновками оскаржуваного рішення щодо
стягнення із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5
суми позики, в розмірі 160 480 грн., а також
щодо вирішення відшкодування судових
витрат, оскільки в цій частині суд
першої інстанції правильно, всебічно і
повно встановив обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні спору в цій частині, в зв'язку
із чим рішення Рівненського міського
суду від 18 листопада 2011 року в цій
частині підлягає залишенню без змін,
як ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

В решті оскаржуване рішення
підлягає скасуванню, у зв'язку із
порушенням норм процесуального права,
з ухваленням у справі нового рішення.

Відповідно до частини 1 і 2 ст. 213
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього
Кодексу під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими
доказами вони підтверджуються; 2) чи є
інші фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити.

Суд першої інстанції при
ухваленні свого рішення щодо решти
позовних вимог ОСОБА_5 цих вимог не
дотримався.

З наявного у справі оригіналу
розписки ОСОБА_6 від 07 листопада 2010 року
вбачається, що останній 1 червня 2010 року
отримав від ОСОБА_5 в позику 160 480 грн.
терміном на один рік, зі сплатою 18%
річних.

Частина друга статті 1047 ЦК
України встановлює, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Стаття 1048 ЦК України передбачає,
що позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої
домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Згідно із частиною першою статті
1050 ЦК України, якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК
України боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

З огляду на вищевикладене,
позовна вимога ОСОБА_5 щодо стягнення
із відповідача на його користь
відсотків за користування одержаними
грошовими коштами за договором позики,
в розмірі 28 886 грн. 40 коп., підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Вимога ОСОБА_5 про стягнення трьох
процентів річних від простроченої
суми, в розмірі 4 819 грн. 20 коп., підлягає
лише частковому задоволенню, оскільки
згідно із вимогами 625 ЦК України
боржник несе відповідальність у
вигляді сплати трьох процентів річних
від простроченої суми від моменту
закінчення строку виконання
зобов'язання, а не за період на якій
грошові кошти були одержані за
договором позики, як це помилково
вказав позивач у своїй заяві про
збільшення позовних вимог від 07
листопада 2011 року, а тому з ОСОБА_6
підлягає стягненню на користь позивача
три проценти річних від простроченої
суми, що становить, за період з 1 червня
2011 року по 27 лютого 2012 року, 4233 грн. 50
коп.

Вимога ОСОБА_5 про стягнення суми
заборгованості з врахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення не може бути
задоволена, оскільки останній
обрахував цю суму також за період на
якій грошові кошти були одержані у
позику, а не з моменту прострочення
виконання грошового зобов'язання і
апеляційний суд не в змозі визначити цю
суму самостійно через відсутність
доказів, які б вказували про величину
зростання інфляції після 1 червня 2010
року і які, згідно із вимогами чинного
законодавства, має надати саме сторона
у справі, а суд може витребувати ці
докази лише у разі відсутності у
сторони такої можливості.

Доводи ОСОБА_5 щодо незаконності
рішення суду першої інстанції у
частині відмови йому у відшкодуванні
витрат на правову допомогу, в розмірі 20
000 грн., не спростовують правильності
висновків суду першої інстанції з
даного приводу, оскільки позивач
дійсно не довів ці витрати належними
доказами, а наданий розрахунок в ході
апеляційного розгляду також не є
належним підтверджуючим доказом.

Доводи ОСОБА_6 про те, що ніякого
договору позики із ОСОБА_5 1 червня 2010
року він не укладав, а розписку написав
під психологічним тиском останнього,
на увагу не заслуговують, оскільки ця
розписка відповідачем у встановленому
порядку ним не оспорювалась і з приводу
написання цієї розписки під тиском з
боку позивача ні до правоохоронних
органів, ні до суду не звертався, при
тому, що в ході апеляційного розгляду
ОСОБА_6 підтвердив наявність у нього
певних грошових зобов'язань перед
позивачем.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 215, 218, 303, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Рівненського
міського суду від 18 липня 2011 року в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення із ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_5 відсотків за
користування одержаними за договором
позики грошовими коштами, з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення та
трьох процентів річних від
простроченої суми скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_5 в цій
частині задовольнити частково та
стягнути на його користь із ОСОБА_6 : 28886
грн. 40 коп. відсотки за користування
грошовими коштами; 4233 грн. 50 коп. в
рахунок стягнення трьох процентів
річних від простроченої суми, а в решті
відмовити.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_5 в рахунок відшкодування
понесених судових витрат 256 грн. 69 коп. -
за подачу апеляційної скарги.

В решті оскаржуване рішення
залишити без змін.

Рішення набирає законної
сили з моменту його проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають право оскаржити
рішення апеляційного суду в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Григоренко М.П.

Судді
Буцяк З.І.

Оніпко
О.В.