Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22 ц 4795/ 12 Головуючий у 1 інстанціїБредун Д.С.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2012 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.

Суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

При секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від «10» липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання договору недійсним.

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою в якій просить визнати недійсним договір факторингу №4 від 05 листопада 2007 року. В обґрунтування позову вказує, що 01 жовтня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №ZPS0GA від 01.10.07року та договір іпотеки від 01.10.07року.

10 серпня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитних зобов'язань за вказаними вище договорами. Під час судового розгляду було з'ясовано, що ПАТ КБ «Приватбанк» відступив права вимоги кредитора за кредитним договором №ZPS0GA від 01.10.07року та договором іпотеки від 01.10.07року ЗАТ «Акцент-Банк» на підставі договору факторингу №4 від 05.11.07року.

Вважає, що договір факторингу № 4 від 05.11.07року прямо суперечить як умовам кредитного договору та іпотечного договору, так і вимогам чинного законодавства України, а також порушує його права як сторони зазначених вище кредитного та іпотечного договорів та споживача банківських послуг.

Просив визнати договір факторингу №4 від 05.11.07року недійсним. В правове обґрунтування послався на ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від «10» липня 2012 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частиною 1 статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На підставі вищевикладеного Позивач просить суд визнати договір факторингу № 4 відж 05.11.2007 року недійсним.

Поняття договору факторингу визначено ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому чинне законодавство не вимагає від Сторін узгодити умови щодо відплатності уступки права вимоги (здійснення оплати за уступку), виконання якого-небудь зустрічного зобовязання (наприклад, надання грошових коштів, передати майно тощо), вимог щодо самого права вимоги (тобто це може бути будь-яке право вимоги, в тому числі вимога передати майно, здійснити дії тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином, предметом договору факторингу може бути тільки грошова вимога.

Згідно ч. 3 ст. 1079 ЦК України, фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Таким чином, відповідно до вимог статей 1077, 1079 ЦК України Фактор, на момент укладення договору факторингу, повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

Судом установлено, що 01 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № ZPS0GA та договір іпотеки від 01.10.07року (а.с. 4-8).

Пунктом 2.3.10 Кредитного договору ПАТ КБ «Приват Банку» було надано право здійснювати відступлення права вимоги за даним договором третім особам, письмово повідомивши про даний факт позичальника.

ПАТ КБ « Приват Банк» належним чином письмово повідомив Позичальника про відступлення права вимоги ЗАТ « Акцент- Банк» за кредитним договором № ZPS0GA від 01.11.2007 року (а.с. 37), що також не заперечувалося представником позивача як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Проаналізувавши зміст укладених між ПАТ КБ « Приват Банк» та ПАТ « Акцент-Банк» договору факторингу, суд встановив, що сторонами дотримані усі істотні умови договору факторингу. За умовами Договору Фактор, який є фінансової установою за законодавством України, зобовязався передати грошові кошти (фінансування) у розпорядження Клієнта, а Клієнт зобовязався відступити Факторові своє право грошової вимоги до Боржника та здійснити плату Факторові.

Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо законності зазначеного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що при укладені договору факторингу № 4 від 05.11.2007 року було порушено вимоги Цивільного кодексу України, і вимоги Закону України « Про іпотеку», що є підставою для визнання його недійсним, оскільки в п. 2.3.10 Кредитного договору міститься застетереження, що після видачі Заставної відступлення прав вимоги за Кредитним договором не допускається , не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Суд першої інстанції врахував фактичні обставини справи, вимоги закону, дав належну оцінку представленим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позову ОСОБА_3 про визнання договору факторингу недійсним.

Разом з тим суд помилково дійшов висновку про застосування статтей 257, 267 ЦК України, і відмови в позові саме з цих підстав, оскільки матеріали справи не містять беззаперечних доказів про те, що позивач взнав про укладення спірного договору в березні 2008 року, тому у суду не було підстав вважати, що позивач пропустив строк звернення за захистом порушеного права. Такий висновок суду є неправильним і підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309, 313, 315, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від «10» липня 2012 року змінити в частині правового обґрунтування відмові у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте воно може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: