Справа №2/243/12
Р І Ш Е Н Н Я ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 05.09.2012 Глухівський міськрайонний суд Сумської області в складі: головуючого судді Васяновича В.М., при секретарі Плотніковій О.С., з участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Глухів справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, - В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що уклав з відповідачем ОСОБА_3 договір позики грошей у сумі 22800 грн., про що вона власноручно написала розписку від 02 квітня 2010 року. Також мотивує позов тим, що відповідачка зобовязалася сплатити перший внесок до 15.04.2010 р., а решту суми рівними частинами до вересня 2010 року, однак, взяте зобовязання не виконала. Після прострочення першого внеску він направив їй рекомендованого листа від 29.04.2010 р. з пропозицією дострокового повернення всієї суми боргу до 05 травня 2010 року, але відповідачка до теперішнього часу борг не сплатила, тому позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 22800 грн. боргу за договором позики та понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася, хоч про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Однак, відповідачка надала суду письмові заперечення, з яких убачається, що вона не визнає позову, бо ніякого договору позики з ОСОБА_2 вона не укладала, але дійсно в присутності двох свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 написала розписку на вимогу ОСОБА_2 та погрози працівників міліції, що її доньку ОСОБА_6 заарештують, так її підозрювали у причетності до крадіжки грошей на підприємстві ОСОБА_2 Але на час написання розписки вона не мала наміру віддавати ОСОБА_2 ці гроші, бо донька не була причетна до крадіжки і таких грошей в них ніколи не було, й таку розписку писала, так як сподівалася, що за цей час працівники міліції розберуться, хто вкрав гроші. Оскільки ОСОБА_2 не позичав їй 22800 грн., то просить відмовити у задоволенні його позову. Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні 24.05.2012 р. позов також не визнав і пояснив, що його довірителька ОСОБА_3 ніякого договору позики грошей з ОСОБА_2 не укладала і просив відмовити у задоволенні його позовних вимог. Допитана в судовому засіданні 24.05.2012 р. свідок ОСОБА_4 показала, що працює разом з ОСОБА_3 й дійсно 02.04.2010 р. остання в її присутності та ОСОБА_5 написала розписку, що позичила у ОСОБА_2 гроші в сумі 22800 грн. Свідок ОСОБА_5 надала суду показання аналогічні показанням ОСОБА_4 Допитана в суді 24.05.2012 р. свідок ОСОБА_6 показала, що раніше працювала бухгалтером на МП Завод автопричепів, запчастин, директором якого є ОСОБА_2, а в березні 2010 року вже там не працювала, але на прохання ОСОБА_2 виконувала окремі доручення. Також ОСОБА_6 суду показала, що з каси підприємства зникли гроші і її запідозрили в крадіжці, викликали в міліцію, але тих грошей вона не крала. Але щоб до неї не було претензій, то її мама ОСОБА_3 написала розписку, що взяла гроші в ОСОБА_2 в борг. Допитаний судом 24.05.2012 р. свідок ОСОБА_8 показав, що проживає у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 і з її слів йому відомо, що вона написала розписку, що позичила гроші у ОСОБА_2, але насправді ніяких грошей в нього вона не позичала, бо до того навіть не була з ним знайома, й таких грошей в них ніколи не було. А таку розписку змушена була написати, бо їх доньку ОСОБА_6 підозрювали у крадіжці грошей на підприємстві ОСОБА_2 Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав:

Так, згідно ст.ст. 1046 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж саму суму коштів, і такий договір вважається укладеним з моменту передання грошей, а на підтвердження його укладення може бути представлена розписка позичальника. Договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, що виступають предметом цього договору. З розписки ОСОБА_3 від 02 квітня 2010 року вбачається, що 02.04.2010 р. вона позичила у ОСОБА_2 гроші в сумі 22800 грн. і зобовязалася сплатити їх в сумі 7000 грн. до 15.04.2010 р., а решту до вересня 2010 р. Виходячи зі змісту ст. 1047 цього Кодексу, письмова форма договору позики є обовязковою, якщо позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми, і якщо сума договору перевищує в 10 разів неоподатковуваний мінімум доходів громадян, але згідно ст. 218 ЦК України в разі недотримання письмової форми договору позики у цих випадках договір вважається дійсним. При цьому відповідно до вимог ст. 218 ЦК України при розгляді справи у суді не допускається посилання на показання свідків в підтвердження договору позики, а заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Також згідно ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були ним одержані або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором, при цьому якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини), то безгрошевість такого договору, тобто, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не може ґрунтуватися на поясненнях свідків, а може бути підтверджено лише належними і допустимими доказами (ст.ст. 58, 59 ЦПК України). А таких доказів відповідачкою суду не надано. Враховуючи, що у вказаній розписці вказані найменування і координати позикодавця і позичальника, строк і порядок повернення позики, то наявність у позикодавця ОСОБА_2 розписки підтверджує отримання позичальником ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 22800 грн., тобто, укладення між ними договору позики. Разом з тим, суд вважає необґрунтованим посилання відповідачки та її представника на фіктивність цієї розписки, що начебто, при її написанні вона ніяких грошей не отримала та не мала наміру повертати вказані в ній грошові кошти, і для цього й запропонувала ОСОБА_2 і написала таку розписку у присутності свідків на місці своєї роботи, виходячи з наступного. Так, згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Тобто, такий правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, при цьому для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін. Коли ж одна з сторін діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не можна визнати фіктивним. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. А відповідачкою не надано суду доказів, що оспорюваний договір позики вони укладали лише для вигляду, натомість відповідач ОСОБА_2 в суді це категорично заперечив. Про вказане свідчить і той факт, що після прострочення першого внеску (15.04.2010 р.) він 29.04.2010 р. направив ОСОБА_3 рекомендований лист з пропозицією дострокового повернення всієї суми боргу до 05.05.2010 р. Допитані судом свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_5 теж заявили, що при підписанні цієї розписки ОСОБА_3 не говорила, що не має наміру не віддавати ОСОБА_2 гроші. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Разом з тим, рішенням Глухівського міськрайонного суду від 21 червня 2012 року (справа 1804/1645/2012, №2/1804/362/2012) було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання цього договору позики недійсним і за апеляцією ОСОБА_3 ухвалою колегії суддів з розгляду справ цивільного судочинства Апеляційного суду Сумської області від 24 липня 2012 року вищевказане рішення залишено без змін, тобто, набрало законної сили. Оскільки судом встановлено, що відповідачка до теперішнього часу не виконала свого зобовязання за договором позики, боргу не повернула, то суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі і з ОСОБА_3 необхідно стягнути на його користь 22800 грн. заборгованості за договором позики. Також згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачки необхідно стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 228 грн. по оплаті судового збору та 1200 грн. за надання правової допомоги. На підставі ст.ст. 204, 218, 1046 1051 ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212 214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 22800 грн. боргу за договором позики від 02 квітня 2010 року, а також 228 грн. витрат по оплаті судового збору та 1200 грн. за надання правових послуг, всього стягнувши на його користь 24228 грн.

На рішення суду позивачем може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Сумської області через Глухівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя