АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/7437/12 Справа № 429/3453/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Григорченко Е.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2012 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Григорченка Е.І.

Суддів: Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі судового засідання: Солод О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення моральної шкоди, -

встановив:

ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» звернувся з апеляційною скаргою на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2012 року, де ставить питання про його скасування та ухвалення нового про відмову у позову, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2012 року позов задоволено частково, з ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_2 стягнено у відшкодування моральної шкоди 5000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем ВАТ «Павлоградвугілля», правонаступником якого є ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля», на різних посадах (а.с.4-6).

За час роботи він отримав професійні захворювання. Згідно висновку МСЕК від 13 жовтня 2008 року позивачу встановлено 50 % втрати професійної працездатності та встановлена 3 група інвалідності (а.с.8).

Внаслідок отриманого на виробництві професійного захворювання, позивачу заподіяна моральна шкода повязану з втратою 50 % професійної працездатності, тривалим лікуванням, фізичним та моральним стражданням, що змінило звичний уклад його життя, примусили докладати додаткові зусилля для організації його подальшого життя.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, тому на підставі ст.237-1 КЗпП України стягнув з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 5000 грн., з урахуванням ступені втрати працездатності, моральних страждань, розумності та справедливості.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, апеляційний суд не находить підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до ст.ст.23,1167,1168 ЦК України і ст.237-1 КЗпП України та рішення Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, прийшов до обґрунтованого висновку, що відповідач зобовязаний відшкодувати позивачу моральну шкоду, яка завдана йому в результаті отриманого ним захворювання на виробництві під час роботи у ВАТ «Павлоградвугілля».

Не можуть бути прийняті до уваги доводи відповідача як такі, що протирічать матеріалам справи та діючому процесуальному та матеріальному закону, - проте, що для вирішення питання щодо наявності спричинення позивачу моральної шкоди ушкодженням здоровя, необхідні медичні висновки, оскільки наявність таких висновків не є обовязковим для суду при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди.

Посилання апелянта на те, що позивачем не доведена вина підприємства в заподіянні моральної шкоди позивачу, є безпідставними, оскільки актом розслідування хронічного професійного захворювання встановлено, що професійне захворювання виникло внаслідок важкої фізичної праці в умовах несприятливого мікроклімату, що підтверджує, що роботодавцем належних умов праці позивачу створено не було. Також зазначено, що посадові особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативні акти, не встановлені через тривалий час роботи в умовах несприятливих факторів та зміною директорів шахт.

Доводи апеляційної скарги, що суд безпідставно застосував вимоги п.3 ч.1 ст.268 ЦК України, яка передбачає, що позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, оскільки відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав.

Дійсно аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.

Проте згідно рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним, у звязку з чим зазначені висновки Конституційного Суду України стосуються лише позовів щодо відшкодування моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум та не розповсюджуються на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок ушкодження здоровя.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо суперечності рішень конституційного суду щодо спірних правовідносин, то суд не може прийняти їх до уваги, оскільки висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог на підставі ст.237-1 КЗпП України відповідає рішенню Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008р. у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту «б» підпункту 4 пункту 3 статті 7 ОСОБА_3 України «Про страхові тарифи на загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзаців другого, третього пункту 10, пункту 11 розділу I ОСОБА_3 України «Про внесення змін до ОСОБА_3 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про страхові виплати), в якому, зокрема, визначено: положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I ОСОБА_3 «Про внесення змін до ОСОБА_3 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007р. 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції ОСОБА_3 «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» 1105-XIV від 23.09.1999р..

Відповідно до цих висновків Конституційного Суду України право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обовязків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України.

Згідно розяснень, що містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Дійсно відповідно до ст. 9 ОСОБА_3 України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоровя, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до ОСОБА_3 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте, у звязку з вищевказаними змінами до норм матеріального права Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України на час виникнення спірних правовідносин не відповідає за завдану моральну шкоду.

Таким чином, доводи апелянта, який вважає, що не повинен нести відповідальність в даному випадку, так як позивач є застрахованою за ОСОБА_3 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» особою та за спричинену йому моральну шкоду не відповідає, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони суперечать вищенаведеним обставинам, нормам матеріального та процесуального права.

Оскільки на час звернення позивача ОСОБА_3 України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обовязку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець згідно з правилами ст.237-1 КЗпП України, на підставі якої суд обґрунтовано і стягнув з відповідача моральну шкоду в зазначеному розмірі, з урахуванням ступені втрати працездатності, моральних страждань, розумності та справедливості.

Інші доводи відповідача, приведені в апеляційній скарзі не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у позові, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, особистого тлумачення апелянтом норм матеріального закону та критики рішень Конституційного Суду України.

Районний суд розглянув справу у відповідності із вимогами ст.ст.10, 11 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: