Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-2286/12 Головуючий у 1 інстанції: Редько О.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2012 року м . Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Гончара О.С.

суддів : Воробйової І.А.

ОСОБА_2

при секретарі Черненко А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 лютого 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж», третя особа: викладач правознавства Мелітопольського промислово-економічного коледжу ОСОБА_4 про визнання контракту недійсним, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2009 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, який в процесі розгляду справи неодноразово уточнював, до Державного вищого навчального закладу «Мелітопольський промислово-економічний коледж», третя особа: викладач правознавства Мелітопольського промислово-економічного коледжу ОСОБА_4 про визнання контракту недійсним, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В позовній заяві зазначав, що з 14.11.2000 року по 01.09.2009 року він працював на посаді викладача права в Мелітопольському державному промислово-економічному технікумі. Наказом № 343-К від 28.08.2009 року позивач був звільнений на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у звязку із закінченням строку дії контракту. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки свої посадові обовязки виконував належним чином, у повному обсязі, зауважень до роботи не мав, в примусовому порядку підписав контракт. Наказ про прийняття на роботу взагалі не підписував, з боку відповідача контракт підписала не уповноважена статутом особа, оскільки наказ № 413-К від 14.11.2000 року «Про відрядження та чергову тарифну відпустку» вважає підробленим, не занесеним до книги реєстрації наказів. Стверджує, що працював у відповідача на безстроковій основі, додаток до контракту щодо продовження строку його дії з 01.09.2006 року по 01.09.2009 року позивачем не узгоджувався.

На підставі викладеного, неодноразово збільшуючи позовні вимоги просив суд, визнати контракт з педагогічним працівником ОСОБА_3 від 14.11.2000 року недійсним, визнати звільнення незаконним та поновити його на роботі у звязку з незаконним звільненням. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 61344 грн. 35 коп. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 травня 2010 року залучено до участі у справі в якості третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача викладача правознавства Мелітопольського державного промислово-економічного технікуму ОСОБА_4.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 лютого 2012 року у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в позовних вимогах про визнання контракту недійсним, звільнення незаконним, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач працював у відповідача на підставі контракту, після закінчення строку дії якого, його було звільнено з роботи з дотриманням вимог трудового законодавства.

При вирішенні справи судом першої інстанції встановлено, що 14.11.2000 року відповідачем було видано наказ №407-К, згідно якого позивача було прийнято на роботу викладачем права з 14.11.2000 року за контрактом.

14.11.2000 року з позивачем був укладений контракт, який підписаний ним 15.11.2000 року на строк з 14.11.2000 року по 01.09.2001 року. Позивач не заперечує, що контракт був підписаний ним особисто з умовами щодо його строковості.

З боку відповідача контракт було підписано заступником директора з навчально- виховної роботи ОСОБА_6, який згідно наказу №413-К від 14.11.2000 року «Про відрядження та чергову тарифну відпустку» виконував обовязки директора ОСОБА_7 з 14.11.2000 року по 22.12.2000 року, на період відрядження та відпустки директора.

Виконання обовязків директора на час його відсутності заступником директора з навчально-виховної роботи передбачено п.1.6 Посадової інструкції заступника директора з навчально-виховної роботи Мелітопольського промислово-економічного технікуму.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що на момент підписання контракту з позивачем, ОСОБА_6 мав повноваження підписати контракт від імені відповідача, отже підстави для визнання недійсним контракту від 14.11.2000р., укладеного між позивачем та відповідачем відсутні.

Отже, укладення 14 листопада 2000 року контракту з позивачем було проведено у відповідності з вимогами діючого на той час законодавства.

Відповідно до п.п. 6.2 п. 6 контракту, укладеного з позивачем, по закінченні строку його дії трудові відносини з працівником припиняються. При цьому директор Мелітопольського автомоторного технікуму і працівник повинні за угодою сторін не пізніше як за два місяці визначитись у такому: контракт припиняє дію, контракт продовжується або укладається на новий термін. Контракт не може «переходити» в договір на невизначений строк відповідно до пункту 2 ст.36 КЗпП України, коли жодна із сторін не поставила питання про його припинення. Якщо у цей термін сторони не визначались, то контракт продовжується на новий термін.

Як видно з матеріалів справи, по закінченні строку дії контракту, у період з 2001 року по 01.09.2009 рік, за угодою сторін контракту неодноразово продовжувалася його дія та позивач продовжував працювати за контрактом.

30.05.2009 року позивача було письмово повідомлено про закінчення строку дії контракту та згідно наказу №343-К від 28.08.2009 року ОСОБА_3 було звільнено на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у звязку із закінченням строку дії контракту.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що відповідач згідно вимог чинного трудового законодавства вправі був розірвати контракт та звільнити позивача з займаної посади, оскільки волевиявлення сторін про припинення трудового договору за закінченням дії контракту було узгоджено сторонами під час первісного укладення контракту ( тобто 15.11.2000 року).

Позивач в апеляційній скарзі вказує, що строкові трудові договори відповідачем з ним неодноразово переукладалися, через що їх слід вважати такими, що вони укладені на невизначений строк, в зв'язку з чим звільнення позивача з роботи за спливом строку дії контракту є незаконним.

Проте з вказана позиція позивача є невірною, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду трудових спорів" роз'яснено, що власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом.

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України "Про освіту" педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом.

Можливість укладення контрактної форми трудового договору з педагогічним працівниками встановлено і п.10 положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 24 грудня 2002 року №744.

Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставою для припинення трудового договору є закінчення строку його дії, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 23 та ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, тобто щодо строкових трудових договорів укладених у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Таким чином, трудові відносини між сторонами не слід вважати безстроковими, оскільки строковий трудовий договір, укладений між позивачем та відповідачем у формі контракту, був обумовлений характером роботи, а позивача віднесено до категорії працівників, які працюють за контрактом, на підставі закону.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Встановивши на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, факт дотримання відповідачем трудового законодавства при звільненні ОСОБА_3 з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України , суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 лютого 2012 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: