Справа № 2-4980/11
У Х В А Л А

іменем України

"06" березня 2012 р. Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарях: Горошку О.О., Паламарчук А.О., Пелеху В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Варткесі до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсними пунктів кредитного договору, -

в с т а н о в и в:

В листопаді 2011р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ВАТ «КБ «Надра», яке змінило свою назву на ПАТ «КБ «Надра»третя особа: ОСОБА_2, в якому просив суд: визнати недійсними п. 3.4., 5.1. кредитного договору № 492/П/42/2007-840 від 06 грудня 2007р. (далі по тексту кредитний договір).

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06 грудня 2007р. між сторонами було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач у порядку та згідно з умовами цього договору надав позивачу кредит у сумі 280000,0 дол. США на строк до 10 грудня 2017р. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,49 % річних, а позивач зобовязувався повернути наданий кредит і сплатити проценти та комісію за кредитом у встановлений цим договором строк та виконати інші зобовязання за цим договором у повному обсязі, цільове призначення кредиту споживчі цілі.

Позивач вважає, що п. 3.4., 5.1. вказаного кредитного договору повинні бути визнані недійсними на підставі ст. ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України, положень ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», Постанов Правління НБУ «Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України», «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених в позові просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, вважав його безпідставним та необґрунтованим, в подальшому відповідач, свого представник до суду не направив.

Третя особа, про час та місце розгляду справи оповіщалася, в установленому законом порядку, в судові засідання не зявлялася, заперечення на позов не подавала.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 06 грудня 2007р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до п. 1.1 цього договору відповідач надав позивачу кредит у тимчасове платне користування у сумі 280000,0 дол. США строком до 10 грудня 2017р. із сплатою процентів за користування кредитом в сумі - 14,49 % річних. Повернення кредиту повинно здійснюватись відповідачем, відповідно до Графіку повернення кредиту і сплати процентів.

Згідно з п. 3.4. кредитного договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Відповідно до п. 5.1. кредитного договору, у разі прострочення позичальником строку мінімально необхідного платежу по погашенню кредиту, визначеного у п. 3.3.3 цього договору, а також у випадку прострочення строку виконання зобовязань позичальника, щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 4.3.5 цього договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1 % від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просив суд визнати недійсним укладений між сторонами кредитний договір на підставі ст. ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України, оскільки він суперечить ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», Постанов Правління НБУ «Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України», «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

У відповідності з ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 230 цього Кодексу визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Вищезазначена норма ст. 230 ЦК України передбачає, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману, щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, є умисел.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 19, 20 Постанови № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що позивачем не було отримано всієї інформацію про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови (мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Згідно з положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України).

Не погоджується суд, з твердженнями сторони позивача, що п. 5.1. кредитного договору є несправедливим, в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», і суперечить положенням ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», оскільки вказаний Закон регулює договірні правовідносини між підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичними особами субєктами підприємницької діяльності.

Помилковими суд вважає і твердження сторони позивача, про порушення з боку відповідача положень ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач перед укладенням кредитного договору не довів до відома позивача положення Постанови Правління НБУ «Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України», тому що, вказані Правила застосовуються банками та їх структурними підрозділами для відображення в бухгалтерському обліку нарахованих, отриманих (сплачених) доходів і витрат, простроченої заборгованості за нарахованими доходами, а також списання безнадійних до отримання нарахованих доходів за рахунок спеціальних резервів. Законодавством не передбачено доведення до відома споживача основи бухгалтерського обліку.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону. Судом не встановлено, що до, і при укладанні оспорюваного кредитного договору, з боку сторони відповідача було недотримання вимог закону, а також в судовому засіданні представник позивача не міг пояснити суду в чому полягає навмисне, цілеспрямоване введення позивача в оману, і щодо яких обставин, які мають істотне значення, помилявся позивач.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 11, 17, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України; ст. ст. 192, 203, 215, 229, 230, 627, 638, 1054 ЦК України; ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 Варткесі до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсними пунктів кредитного договору відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно. Станом на 07.03.2012р. рішення суду не набрало законної сили.

Суддя: В.О. Волошин

Секретар: В.В.