Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-135/2012 р. Головуючий у 1-й інстанції Лисенко Л.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частина)

19 січня 2012 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончара О.С.,

суддів Панкеєва О.В., Воробйової І. А.

при секретарі Черненко А. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2011 року в справі за позовом прокурора Ленінського району м. Запоріжжя в інтересах ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Запорізької міської ради, треті особи: ОСОБА_3, ремонтно-експлуатаційне житлове обєднання № 13, орендне підприємство Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації про визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради та свідоцтва про право власності,-

ВСТАНОВИЛА :

У травні 2009 року прокурор Ленінського району м. Запоріжжя в інтересах ОСОБА_2 звернувся з позовом до Виконкому ЗМР, треті особи: ОСОБА_3, ВРЄЖО 13, ЗМБТІ про визнання незаконним рішення виконкому ОСОБА_4 № 58/8 від 28.02.2006 року «про оформлення права комунальної власності на об`єкти нерухомості» до об`єктів, що підлягають оформленню в комунальну власність нежилого приміщення 33 по вул. Б. Хмельницького, 25. та свідоцтва про право власності від 11.08.2006 року на нерухоме майно Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 11.08.2006 року ( серія ЯЯЯ № 507801 на нежиле приміщення 33 по вул.. Б. Хмельницького, 25.в м. Запоріжжя..

В обґрунтування вимог прокурор зазначає, що згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобовязані брати участь у загальних витратах, повязаних з утриманням будинку і при будинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення(кладочки, сараї та ін..) передаються у власність квартиронаймачів безплатно і окремо приватизації не підлягають.

ОСОБА_2 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1999 року, а тому є співвласником підвального приміщення, яке було включено вищезазначеним рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради до переліку обєктів на які оформляється право комунальної власності, і яке згідно з наведеними вимогами діючого законодавства є допоміжним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Вимагаючи скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову, ОСОБА_2 виходить з того, що спірні приміщення відносяться до категорії допоміжних, а тому вони не підлягають приватизації.

З такими доводами колегія судів не може погодитися.

За правилами ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинків, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч.2 ст.10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і таке інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п.1.1). Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

У той же час законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.

Так, за ст.1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

При цьому, знаходження певних приміщень в підвалах, цокольних поверхах не може визнаватися безумовною підставою віднесення їх до допоміжних приміщень, які підлягають приватизації разом з приватизацією квартир. Нежиле приміщення, що знаходиться в жилому будинку це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями, право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Згідно з п. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону. Нежилі приміщення житлового фонду , які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність місцевих рад.

Таким чином, будь-які дії органів місцевого самоврядування з нежитловими приміщеннями, які знаходяться у комунальній власності територіальних громад, не потребують згоди співвласників багатоквартирного будинку. Рішення органів місцевого самоврядування щодо здачі в оренду або продажі нежилих приміщень не обмежує прав громадян власників квартир на їх власність.

При розгляді справи судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.03.1999 року позивач ОСОБА_2 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1. (арк..с.8) Відповідно до реєстраційного посвідчення ОП ЗМБТІ будинок 25 по вул. Б.Хмельницького у м. Запоріжжі знаходиться у комунальній власності м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради та перебуває на балансі ВРЄЖО-13. Запорізька міська рада є власником зазначеного обєкту нерухомості, окрім приватизованих мешканцями квартир.

28.02.2006 року Виконавчим комітетом Запорізької міської ради було прийнято рішення № 58/8 «Про оформлення права комунальної власності на обєкти нерухомості», до переліку обєктів нерухомості, на які оформляється право комунальної власності включено приміщення 33 (літера А-4) підвалу, загальною площею 100 кв.м. (арк..с.6, 7)

11.08.2006 року Виконавчим комітетом Запорізької міської ради було оформлено свідоцтво про право власності на нерухоме майно нежиле приміщення підвалу літ А-4, (приміщення 33) загальною площею 100кв.м - серії САА № 507801 (арк..с.7, 10)

На підставі рішення Запорізької міської ради від 28.03.2007 року № 31 було укладено договір купівлі продажу обєкта права комунальної власності № 200 від 26.10.2007 року , за яким ПП Кучер придбало у власність нежитлове приміщення № 33 підвалу (літ. А-4), загальною площею 99,6 кв.м. (арк.с.95)

Із інвентарної справи , що складена відповідно до форми 66 техніком ОП ЗМБТІ від 21.01.1998 року приміщення 33 значиться як «прочее», до внесення змін до інвентарної справи вищевказане приміщення було передбачене та використовувалось « для физкультуры та спорту». З 2005 року спірне приміщення використовувалося орендарем ПП ОСОБА_3 для організації дозвілля дітей у позаурочний час (арк..с.153), з метою побутового (оздоровчо спортивного) обслуговування населення, що у відповідності до приписів абз. 3 ч. 9 ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду було підставою передання його до комунальної власності Запорізької міської ради.

За схемою підвалу, в спірному підвалі не проходять інженерні комунікації, окрім мережі водопостачання та опалення, як і в інших квартирах мешканців. Технічне обладнання, яке використовується для обслуговування всього будинку відсутнє.

Тобто, згідно інвентаризаційної справи ОП „ЗМБТІ" спірне приміщення ніколи не знаходились на праві спільної сумісної власності у співвласників житлового будинку, статус зазначеного приміщення встановлено як „нежитловий, що підтверджується реєстраційним посвідченням ОП „ЗМБТІ". Крім того, будь-які дані про те, що спірні нежитлові приміщення були збудовані та слугували для забезпечення експлуатації будинку і побутового обслуговування мешканців будинку в матеріалах справи відсутні та позивачами не наведені в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_2 не змогла пояснити як і коли вона користувалася підвалом, що знаходилося там до 28.02.2006 року , коли виконавчим комітетом Запорізької міської ради було прийнято рішення № 58/8 «Про оформлення права комунальної власності на обєкти нерухомості». На фотознімках зафіксовано, що в теперішній час в підвалі проходять загальні мережі водопостачання та опалення. Кладовок, сараїв , або інших речей, які б належали мешканцям будинку немає. Ніяких інженерних конструкцій та спеціальних технічних пристроїв, призначених для забезпечення санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир, без доступу до яких експлуатація житлового будинку неможлива також немає.

Таким чином, спірне приміщення позивачем ОСОБА_2 ніколи не використовувалися, не є допоміжним, а має функціональне призначення нежитлове, на час розгляду справи спірне приміщення належить ПП Кучер, тривалий час ним використовується, а тому заявлені вимоги прокурора до Виконавчого комітету Запорізької міської ради про визнання свідоцтва про право власності від 11.08.2006 року на нерухоме майно Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 11.08.2006 року ( серія ЯЯЯ № 507801 на нежиле приміщення 33 по вул. Б. Хмельницького, 25.в м. Запоріжжя та рішення виконкому ОСОБА_4 № 58/8 від 28.02.2006 року «про оформлення права комунальної власності на об`єкти нерухомості» не захищає прав ОСОБА_2

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що предметом оспорюваного договору купівлі-продажу є саме нежитлові приміщення. Оскільки спірні приміщення не відносяться до категорії допоміжних і вони не є об'єктами права спільної власності співвласників будинку, на них не розповсюджуються норми Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", Рішення Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 щодо здійснення співвласниками будинку права розпоряджатися допоміжними приміщеннями.

Доводи апеляційної скарги проте, що по справі виносилося заочне рішення, скасовано по справі безпідставно, бо повістка не була вручена належним чином Виконавчому комітету Запорізької міської ради та докази, на які посилався відповідач мале істотне значення для правильно вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються обовязковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права та прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміні.

Керуючись ст.ст.307,308,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2011 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддясуддясуддя
ОСОБА_5 ОСОБА_1 ОСОБА_6