Справа №2-1557/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2012 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі : головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Самченко В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики, договору іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2012 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання частково недійсними договорів позики та іпотеки, що укладені між сторонами. При цьому позивач зазначає, що за умовами договорів грошовою одиницею визначено іноземну валюту долар США. Посилаючись на те, що грошовою одиницею може бути національна валюта України гривня, порядок здійснення операцій з іноземною валютою обмежується законодавством, просить визнати договори частково недійсними.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених в ньому.

Представник відповідача позов не визнав, зауважив, що взяті зобов»язання підлягають виконанню згідно умов договору.

Приватний нотаріус Олевського нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи , суд встановив.

14.03.2009 року між сторонами укладено договір позики, пунктом 1 якого визначено, що ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 10000,00 доларів США зі сплатою 5 % в місяць за користування позикою. Умовами договору встановлено обов»язок позичальника повернути готівку в повному обсязі в строк до 14.07.2009 року.

В забезпечення виконання умов договору позики 14.03.2009 року між сторонами укладено договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець ОСОБА_1 в забезпечення виконання власних зобов»язань перед іпотекодержателем ОСОБА_2 передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно: квартиру в цілому, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Дослідивши обставини справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з урахуванням наступного.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

За змістом ч. 1 ст. 192 ЦК України, ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", ст. 35 Закону України від 20 травня 1999 року N 679-XIV "Про Національний банк України", ст. 3 Закону України від 5 квітня 2001 року N 2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" єдиним законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, яка приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень за всіма видами платежів.

Стаття 524 ЦК України визначає, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений Договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При цьому під іншим порядком у цій статті мається на увазі порядок і дата визначення курсу валюти.

Отже, положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, не містять заборони на вираження у Договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення розрахунків за зобов'язанням, визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті.

Саме до цього зводиться правова позиція, що висловлена Верховним Судом України в постанові від 4 липня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що позичальник періодично здійснює часткове погашення заборгованості в національній валюті. Підтвердив, що позикодавцем не наводяться будь-які заперечення з приводу валюти виконання зобов»язання.

Суд зауважує, що у відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу. Позивачем не доведено відмову позикодавця отримати виконання зобов»язання в національній валюті.

Крім того, визнання недійсним договору в частині можливе за умови, що дія договору не припиниться за відсутністю тієї частини, що визнано недійсною. Оскільки частини, які позивач просить визнати недійсними, становлять істотні умови договору, їх визнання недійсними окремо суперечить положенням законодавства.

За таких обставин, дії позивача суд сприймає як навмисне намагання звільнитись від взятих на себе зобов»язань, а тому відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору позики, договору іпотеки.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: