справа № 2//2011//6824//2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2012 р. м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Штих Т.В., секретаря Кондратюк І.В., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем, заборону проживання, визнання договору найму приміщення частково недійсним, примусове виселення, стягнення матеріальних збитків, стягнення судових витрат,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Харківського районного суду Харківської області із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про примусове вселення до житлового приміщення та усунення перешкод у користуванні приміщенням.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 30 липня 2012 року справа була надіслана до Дзержинського районного суду м. Харкова, отримана Дзержинським районним судом 5 листопада 2012 р., призначена до розгляду 19 листопада 2012 р.

У зв`язку з повторною неявкою первісного позивача ОСОБА_2 , який був повідомлений належним чином про судові засідання, а саме неявкою 19 листопада 2012 р. та вдруге 06 грудня 2012 р., позов ОСОБА_2 залишено 06 грудня 2012 р. судом без розгляду.

19 листопада 2012 р. ОСОБА_1 звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із зустрічним позовом до сторін по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з позовними вимогами про визнання її добросовісним набувачем майна, заборону проживання, визнання договору найму приміщення частково недійсним, примусове виселення відповідачів, стягнення матеріальних збитків, судових витрат. Обов`язки відповідачів виникли з однієї підстави використання квартири, крім того, суб`єктний склад осіб визначався первісним позивачем, провадження за первісним позовом було відкрито Харківським районним судом Харківської обл.

В обґрунтування позову позивачка та її представник зазначили, що позивачці належить на праві приватної власності 2-кімнатна квартира АДРЕСА_1 , Ця квартира була придбана позивачкою за договором купівлі-продажу 14.11.2008 р. Право власності доводиться нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 14.11.2008 р., витягом від 02.12.2008 року про реєстрацію прав власності на нерухоме майно. Позивачка , посилаючись на зазначені у позовній норми Цивільного кодексу та Житлового кодексу, зазначила, що вона як особа, яка має у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, має право користуватися квартирою для особистого проживання, має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власника використовувати це майно для власного проживання прямо передбачено ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу. Позивачка зазначила, що для тимчасового проживання (строком на 1 рік) ОСОБА_2 та його сімї уклала 23 квітня 2011 р. договір тимчасового найму житла з відповідачем ОСОБА_2 , оскільки позивачка розраховувала на те, що ОСОБА_2 за цей час зможе привести приміщення у порядок, , відремонтувати його, утримувати в належному стані на період тимчасового проживання. Однак ОСОБА_2 , як виявилося пізніше, насправді не мав наміру настання реальних наслідків договору тимчасового найму, не зважаючи на отримання ключів від помешкання, своєчасно не вселився до помешкання, допустив захоплення приміщення громадянками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які є особами без визначеного місця проживання, допустив зміну замків на дверях квартири, що ускладнило доступ власнику житла до свого майна. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 самовільно вселилися до даної квартири, за обставин бездіяльності відповідача ОСОБА_2 , не мають на зазначене приміщення ніяких майнових прав, які були б передбачені Цивільним кодексом або цивільною угодою. Відповідачі за зустрічним позовом у даний період часу є особами без постійного місця проживання.

Як зазначила позивач, відповідачі зараз чинить перешкоди позивачу як власнику майна у користуванні та розпорядженні майном. Ці протиправні дії виражаються у незаконному використанні квартири для зберігання свого рухомого майна, недопуску до нерухомого майна позивачки, псуванні замків дверей квартири та встановленні своїх замків, які перешкоджають вільному користуванню майном. Позивачка зазначила, що кілька разів надсилала рекомендованою поштою вимогу про усунення перешкод, також з приводу порушення її прав зверталася до міліції, однак отримувала відповіді про те, що у даному випадку існують виключно цивільно-правові відносини, які повинні розглядатися судом.

Судом у порядку, встановленому ст.ст.74, 78 ЦПК, за адресами відповідачів, зокрема за останнім відомим місцем реєстрації, направлялися судові повістки про судові засіданні 19 листопада 2012 р., 06 грудня 2012 року.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовним вимогам до нього заперечує, позов не визнає, зазначає, що він насправді мав намір проживати за зазначеною адресою, для чого і укладав спірний договір найму, що дійсно отримав від ОСОБА_1 ключі від помешкання. Зазначив, що у нього з позивачкою існують свої певні фінансові відносини та розрахунки, що дозволяє йому претендувати на проживання та реєстрацію у даній квартирі. Відповідач зазначив, що у помешканні знаходилися речі знайомих йому осіб без постійного місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ці особи не являються членами його сім`ї. ОСОБА_2 визнав, що дійсно деякий час, кілька місяців зволікав із вселенням, а згодом, виявивши у квартирі особисті речі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вирішив у липні 2011 подати позов про офіційне вселення до квартири. Цей позов довго розглядався у Харківському районному суді (за місцем реєстрації ОСОБА_1 ), і через деякий час він з`ясував, що до даної квартири невідомим чином знову проникли ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які йому особисто пояснили, що це тимчасово, написали розписку про це, однак він цю розписку загубив. Зазначив, що реєстрація у м. Харкові йому не потрібна. У позові до нього просив відмовити.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до суду не з`явилися, про судове засідання були повідомлені шляхом опублікування судового оголошення у газеті «Слобідський край`за 13 грудня 2012 р., оригінал якої додано до матеріалів справи. Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 причини неявки суду не повідомили.

Суд вважає, що в справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін для розгляду позовної заяви ОСОБА_1 .

Суд, заслухавши представника позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи, заслухавши покази свідків, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності 2-кімнатна квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1 . Зазначена квартира була придбана ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу 14.11.2008 р., зазначена угода нотаріально посвідчена 14.11.2008 р., реєстровий номер 4822, право власності зареєстровано 02.12.2008 року, доводиться витягом від 02.12.2008 року з реєстру реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до договору тимчасового найму житла від 23 квітня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 як орендодавцем, та громадянином ОСОБА_2 як орендарем, сторони домовилися передати для проживання одну кімнату (приміщення 4 площею 16,9 кв м) в 2-кімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_1 На підставі зазначеного договору ОСОБА_2 24 травня 2011 року зареєструвався у квартирі, за згодою ОСОБА_1 . При укладанні даного договору тимчасового найму ОСОБА_1 передала ключі від квартири ОСОБА_2 особисто, що ОСОБА_2 визнається.

Відповідно до довідки №2891 від 18.12.2012 р. КП «Жилкомсервіс», квартира адресою АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 на підставі до горову купівлі-продажу від 14.11.2008 р., зареєстрований у даній квартирі ОСОБА_2 , дата реєстрації 24.05.2011 р.

ОСОБА_2 у квітні-червні 2011 р. не вселився до квартири, що він визнав у судовому засіданні, а в липні 2011 року з`ясував, що у квартирі знаходяться особисті речі громадян ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . При цьому з`ясувалося, що даними особами були змінені замки у квартирі за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, громадянки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без згоди власника захопили дану квартиру і станом на момент розгляду справи незаконно використовують дане житлове приміщення для власного проживання.

На момент розгляду позову громадянки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 знаходяться у квартирі Що підтверджується актом, складеним 19 грудня 2012 р. за участю власника, його представника, зареєстрованої особи та представників громадськості, наданим суду у оригіналі, який залучено до справи.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не мають майнових прав на 2-кімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 , не зареєстровані за зазначеною адресою відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Судом оглянута власноруч написане ОСОБА_3 письмове зобов`язання, відповідно до якого вона зокрема визнає факт тимчасового (свого і ОСОБА_4 ) знаходження у належній ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_1 , зазначає, що на дану квартиру вони не претендують, зобов`язуються виселитися. Судом встановлено, що на момент розгляду позову відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не мають письмового договору найму житла, як того вимагає ст.811 Цивільного кодексу, або письмового ордеру, як це передбачено ст.58 Житлового кодексу. Відповідно до ст. ст. ст. 761, 810 Цивільного кодексу право надавати майно у найом має тільки власник майна, тобто у даному випадку ОСОБА_1 .

За таких обставин суд розглядає ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як осіб, які самоправно вселилися до житлового приміщення. В зв`язку з чим позовні вимоги позивача про виселення та заборону проживання є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Судом також встановлено, що позивачка кілька разів письмово зверталася до відповідачів з вимогою про звільнення приміщення, однак відповіді не отримала. Така поведінка відповідачів свідчить про невизнання майнових прав позивачки, у зв`язку з чим вимога визнати позивачку добросовісним набувачем майна є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до даних, отриманих з адресно-довідкового бюро ГУМВС у Харківській області, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зняті з 2008 року з реєстрації за останньою відомою адресою АДРЕСА_3 , при цьому впродовж кількох років не зареєструвалися за жодною адресою у м. Харкові та Харківській області.

Як пояснив представник позивача, позивачака деякий час квартирою не користувала, оскільки готувалася провести ремонт, а відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кілька разів раніше вже незаконно поселялися у її квартирі, зберігають у квартирі своє майно, без згоди власника майна кілька разів фактично змінювали замки на вхідних дверях квартири, в той час, коли знаходяться в квартирі, використовують для зберігання речей та проживання без реєстрації, чинять перешкоди позивачці у доступу у квартиру. У зв`язку з чим позивачка багато разів зверталася також до міліції, однак міліція проводила перевірку формально, в даних обставинах вбачала виключно цивільно-правові відносини. Факти звернення до міліції доводяться наданими суду постановами про відмову у порушення кримінальної справи, прийняті Дзержинським РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області 26.06.2010 р., 28.10.2010 р., 03.02.2011 р.

Судом також встановлено, що позивачка за період знаходження квартири у її власності фактично сплатила 9945 гривен станом на момент розгляду позову. За теплову енергію позивачкою було сплачено 9945 гривен, що доводиться засвідченим витягом служби «Теплозбут`Дзержинської філії КП„Харківські теплові мережі, отриманої у грудні 2012 р., оригінал якого долучено до справи

Відповідачі не сплачують комунальні послуги постачальним організаціям за фактичне користування майном, що є порушенням ст.ст.66, 67, 68 Житлового кодексу і водночас додатковою підставою відповідно до ч.2 ст. 825 Цивільного кодексу для розірвання договору найму.

Оскільки позивачка не скористалася своїм правом збільшити розмір позовних вимог, то стягненню з відповідачів підлягає сума, яка була заявлена у позовній заяві, а саме 9096 гривен.

Вирішуючи спір, суд застосовує такі норми права.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів є зокрема присікання дій, що порушують право, припинення правовідносин, відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст. 319 Цивільного кодексу, власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, які не протирічать закону.

Відповідно до ч.5 ст.203 Цивільного кодексу, угода повинна бути спрямована не реальне настання правових наслідків ,обумовлених нею

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу, підставою недійсності угоди є недотримання в момент її здійснення вимог, встановлених сатинами першою-третьою, п`ятою і шостою ст. 203 Цивільного кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.321 Цивільного кодексу, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 244 Цивільного кодексу, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися по довіреності. Відповідно до ч. 1 ст. 398 Цивільного кодексу, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Право власника використовувати це майно для власного проживання прямо передбачено ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 386 ЦК, власник, права якого порушені, має право на відшкодування нанесеної йому майнової та моральної шкоди.

Згідно із ч.1 ст. 387 Цивільного кодексу, власник має право витребувати свої майно від осіб, які незаконно, без відповідних правових підстав заволоділи ним.

Відповідно до ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

ст. 150 Житлового кодексу, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.3 ст. 825 Цивільного кодексу необхідність використовувати житло для проживання самого власника є безумовною підставою для розірвання договору найму

Відповідно до ст. 826 Цивільного кодексу, наймач та інші особи, що мешкають у приміщенні, підлягають виселенню на підставі рішення суду, без надання іншого житла.

Відповідно до ст. 18 Житлового кодексу, управління житловим фондом здійснюється власником майна.

Відповідно до Ст. 94 Житлового кодексу, громадяни, які незаконно поселилися в жилому приміщенні, зобов`язані негайно звільнити його, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення

Відповідно до Ст. 99 Житлового кодексу, піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.3 Ст. 116 Житлового кодексу, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.3 ст. 386 ЦК, власник, права якого порушені, має право на відшкодування нанесеної йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.22 ЦК України, витрати кредитора, понесені у зв`язку з необхідністю відновлення порушеного права, є збитками і відповідно підлягають стягненню з боржника. Відповідно до ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу, майнова шкода відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

У діях відповідача ОСОБА_2 суд вбачає ознаки того, що договір найму він укладав без наміру проживання, а тільки для отримання реєстрації у м. Харкові, отже наявне ознаки того, що угода тимчасового найму житла, укладена 23 квітня 2011 року, з боку наймача ОСОБА_2 не була спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею, в зв`язку з чим при укладанні даної угоди не дотримані загальні вимоги дійсності правочинів, а саме, передбачені ч.5 ст.203 Цивільного кодексу. Що у свою чергу, відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу, є підставою недійсності правочину в частині, що стосується наймача ОСОБА_2 .

Дії відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по не допуску у квартиру ОСОБА_1 , заміни замків на вхідних дверях без згоди власника майна, вчиненню фізичного опору позивачці та її представникам, що діють на підставі доручення, порушують гарантовані ст.ст. 317, 319, 321, 387, 391 Цивільного кодексу України права, оскільки заважають володінню та користуванню позивачкою цим майном.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як особи, які самоправно, без згоди власника зайняли жиле приміщення, підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.

В частині витрат, понесених позивачкою у зв`язку з необхідністю обслуговування своєї власності, зокрема сплати за послуги теплопостачання, вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі на підставі ч. 1, 2 ст.22 ЦК України, оскільки позивачка не позбавлена можливості користуватися даним приміщенням, а відповідачі користуються приміщенням незаконно, отже дані витрати позивача не є його некомпенсованими збитками і відповідно до наведених правових норм не підлягають стягненню з відповідачів.

Суд не погоджується із доводами відповідача ОСОБА_2 про те, що він має намір дотримуватися укладеного договору тимчасового найму житла, оскільки жодних доказів про здійснення дій за даним договором, а отже про наміри виконання цього договору, а значить і настання реальних наслідків укладеного договору відповідач ОСОБА_2 не навів. Суд погоджується з доводами ОСОБА_2 про відсутність фактичних підстав для його вселення, оскільки особисто ОСОБА_2 станом на момент розгляду справи у даному приміщенні фактично не мешкає.

Також стягненню на користь позивачки підлягають понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 214 гривен 60 копійок, які підтверджені платіжними документами. Судові витрати підлягають розподілу між відповідачами порівну.

Відповідно до вищевикладеного, згідно зі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 23, 319,383,811,825,391 ЦК України, ст. 94, 99, 116 ЖК України, керуючись ст. ст. 10,11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, заборони проживання, примусовому виселенні та стягнення сумизадовольнити частково.

Визнати договір найму приміщення, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23 квітня 2011 року недійсним в частині, що стосується наймача ОСОБА_2 .

Виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_4 , без надання іншого житла та заборонити їм там проживати без належних правових підстав.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму судових витрат в розмірі 214 гривен 60 копійок в рівних частинах з кожного.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Суддя : Т.В. Штих.