Справа № 0418/5291/2012
Р І Ш Е Н Н Я

10 вересня 2012 року

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2012 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Рябенькій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів,

у с т а н о в и в:

01 серпня 2012 року позивач звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 24.04.2012 р. між сторонами було укладено договір, за яким відповідач зобов`язався доставити та встановити кухню з шести модулів. При цьому позивачем було сплачено передплату в сумі 3 000,00 грн. У визначений договором строк відповідач не виконав договір, що стало причиною звернення позивача до суду з позовом про визнання дій відповідача неправомірними, розірвання договору, часткове визнання недійсним договору, зобов`язання відповідача сплатити неустойку в сумі 3 300,00 грн. та компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі п`яти мінімальних заробітних плат (а.с.а.с. 1, 2).

У судовому засіданні позивач підтримала позов, в представник відповідача заперечував проти нього.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.04.2012 р. між сторонами було укладено договір, за яким відповідач зобов`язався до 15.07.2012 р. доставити та встановити кухню з шести модулів. При підписанні договору позивач сплатила передплату в сумі 3 000,00 грн. (а.с. 3, 4).

Згідно з пунктом 2.2 договору відповідач мав доставити товар протягом 40 робочих днів після повної оплати замовлення (5 000,00 грн.).

У визначений договором строк відповідач не доставив позивачу кухню, що стало причиною подачі позову.

Приведені вище спірні правовідносини врегульовано Цивільним кодексом України (далі ЦК України), Законом України від 12.05.1991 р. № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів»(далі Закон № 1023-ХІІ).

Відповідно до частини 1 статті 627, статті 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За укладеним між сторонами договором відповідач взяв на себе зобов`язання за визначену плату у певний строк доставити та встановити позивачу кухню, отже, у розумінні закону, укладений договір за своєю природою є договором про надання послуг.

При цьому суд зважає на те, що сторони під час підписання договору узгодили обов`язкову умову доставки та встановлення кухні оплата 100 % вартості послуги (пункт 2.2).

Ураховуючи викладене, суд вважає, що відповідач не допустив порушення законодавства про захист прав споживачів і підстав для задоволення позову у частині визнання його дій неправомірними, зобов`язання сплатити неустойку та компенсацію за заподіяну моральну шкоду не існує.

Вимога про розірвання договору є похідною від вимог про визнання дій неправомірними та зобов`язання сплатити кошти, тому також задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги про визнання недійсним пункту 3.2 договору, то суд при цьому виходить з наступного.

Вказаною нормою сторони узгодили розмір пені в разі невиконання відповідачем обов`язків за договором 0,1 % вартості товару за кожен день прострочення. На думку позивача ця норма суперечить приписам частини 5 статті 10 Закону № 1023-ХІІ, за якою у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3 % вартості послуги.

Між тим, позивачем було проігноровано положення цієї норми, які відсилають сторони за договором до випадків, коли законом передбачене інше.

Так, за правилами абзацу 3 частини 2 статті 551 ЦК України сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Закон у контексті спірних правовідносин не передбачив випадки, коли не можна за домовленістю зменшувати розмір неустойки, отже розмір, визначений пунктом 3.2 договору йому не суперечить.

Вимога про визнання недійсним пункту 3.3 договору є безпідставною, оскільки цей пункт регулює обов`язок сплатити 0,1 % вартості товару за кожен день прострочення споживача, а не особи, що надає послуги.

Що стосується вимоги про визнання недійсним пункту 5.1 договору, то позивач жодним чином не вмотивував таку вимоги, отже вона є необґрунтованою.

За правилами статті 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись статтями 4 11, 18, 57 60, 79, 88, 208, 209, 212 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 у позові до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 223 ЦПК України, і може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 вересня 2012 року.

Суддя М.О. Католікян