Справа № Провадження №22-ц-3432/12 22-ц/1090/4245/12 Головуючий у І інстанціїКорнієнко С.В.
Категорія36Доповідач у 2 інстанції Кашперська
УХВАЛА

Іменем України

19 червня 2012 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Яворського М.А.,

суддів Кашперської Т.Ц., Корзаченко І.Ф.,

за участю секретаря Дрозд О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Васильківська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування. Заявлені позовні вимоги мотивував тим, що його батько ОСОБА_4 та баба ОСОБА_5 проживали за адресою АДРЕСА_1, який належав на праві власності бабі ОСОБА_5 Після її смерті батько ОСОБА_4 продовжував утримувати будинок, його рідні брати -відповідачі по справі за місцем відкриття спадщини після смерті баби не проживали та не були зареєстровані, заяв про прийняття спадщини після її смерті до нотаріальної контори не подавали. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4, він подав заяву про прийняття спадщини, свідоцтво про право на спадщину за законом отримав лише 23 листопада 2009 року, дізнався, що його дядьки ОСОБА_3, ОСОБА_4 також отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину житлового будинку кожний. Вважає, що цим порушені його права, оскільки його батько ОСОБА_4 спадщину після смерті ОСОБА_5 отримав одноособово, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину видані всупереч закону. Просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 1/3 частину даного будинку. Уточнивши позовні вимоги 22 лютого 2012 року, просив визнати недійсними та скасувати свідоцтва про право на спадщину за законом, видані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_2 право власності на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2012 року в позові ОСОБА_2 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2012 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи позивачу ОСОБА_2 в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що свідоцтва про право на спадщину відповідачів видані відповідно до вимог закону на підставі відповідних заяв відповідачів щодо прийняття ними протягом шести місяців спадщини та наданих ними доказів щодо фактичного вступу до управління та володіння спадковим майном, підстави для визнання їх недійсними відсутні, також суд не вбачав підстав для визнання за позивачем права власності на 2/3 частини спадкового будинку.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що ОСОБА_5 належав на праві власності житловий будинок з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Крушинською сільською радою Васильківського району Київської області 23 вересня 2002 року згідно рішення виконкому Крушинської сільської ради від 29 серпня 2002 року № 72, зареєстрованого у Фастівському міжміському бюро технічної інвентаризації 23.09.2002 року Р№ 158 та 24.06.2004 року Васильківським міжрайонним бюро технічної інвентаризації в електронному реєстрі Р№ 6350126, а також грошовий внесок з відсотками і компенсаційними виплатами на зберіганні в філії № 024 с. Крушинка Ощадного банку України № 3031 на рахунку НОМЕР_1.

У будинку в АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані ОСОБА_5 та її син ОСОБА_4 згідно довідок виконавчого комітету Крушинської сільської ради № 767 від вересня 2002 року та № 779 від 30 вересня 2009 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини спадкоємці не звернулись.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4

До Васильківської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5 звернулися 01 червня 2002 року ОСОБА_3, 11 травня 2002 року -ОСОБА_4, вказали, що спадщину фактично прийняли.

12 червня 2002 року до Васильківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщину та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_4 звернувся позивач ОСОБА_2

12 серпня 2004 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1.

28 листопада 2009 року позивач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року, що діяла на час подання відповідачами заяв про прийняття спадщини, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

З огляду на викладене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що свідоцтва про право на спадщину за законом посвідчені державним нотаріусом відповідно до вимог закону, підстав для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні.

Колегія суддів не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що впродовж шести місяців з моменту смерті ОСОБА_5 спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не вчинили дії, які би свідчили про прийняття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно змісту заяви відповідача ОСОБА_3 про видачу свідоцтва про право спадщину, доказом прийняття ним протягом шести місяців спадщини було пред'явлення ощадної книжки Ощадного банку України № 3031 у філії № 024 (с. Крушинка) з грошовим внеском на рахунку НОМЕР_1. Згідно довідки Крушинської міської ради від 2003 року, відповідач ОСОБА_4 постійно доглядав за спадковим будинком, здійснював його ремонт та збирав урожай з земельної ділянки за спірною адресою.

При цьому, як свідчать заяви, що подані всіма спадкоємцями до нотаріальної контори, вони надавали докази прийняття спадщини без будь-яких заперечень з боку одне одного, а тому, на думку колегії суддів, нотаріальною конторою правомірно видано свідоцтва про право на спадщину на ім'я відповідачів.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги про те, що нотаріус та суд не встановлювали, де перебувала ощадна книжка ОСОБА_5 протягом шести місяців після смерті спадкодавця. Так, п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не ставляться вимоги встановлення часу набуття спадкоємцем документів спадкодавця, що посвідчують прийняття ним спадщини, а їх прийняття обмежене лише запереченнями інших спадкоємців, які в матеріалах спадкової справи відсутні.

Також колегія суддів не вбачає суперечностей в змісті довідок Крушинської сільської ради, виданих у 2003 та 2002 роках, на що посилається позивач в апеляційній скарзі. Згідно довідки, виданої у вересні 2002 року, в квітні-травні 2002 року було зроблено ремонт будинку, земельна ділянка обробляється; за змістом довідки від 2003 року, ОСОБА_4 після смерті матері ОСОБА_5 доглядає за будинком, зробив ремонт, збирає урожай з земельної ділянки в АДРЕСА_1.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_4 був позбавлений можливості постійно доглядати за будинком, оскільки проживав у м. Києві, а в будинку проживав батько позивача ОСОБА_4, доказами не підтверджені.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтується на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Яворський М.А.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Корзаченко І.Ф.