Справа № 1510/4073/12
Провадження № 2/1510/2816/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2012 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Смокіної Г.І.,

при секретарі - Лисакові О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Ізмаїлі справу за позовом ОСОБА_1 до загальноосвітньої школи № 14 м.Ізмаїла про визнання неправомірними дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до загальноосвітньої школи № 14 м.Ізмаїла (далі - ЗОШ № 14) та просить визнати неправомірною відмову у наданні йому вільного доступу до протоколу засідання атестаційної комісії від 27.03.2012 року ЗОШ № 14, мотивуючи тим, що працює викладачем у школі з 1987 року, за рішенням атестаційної комісії від 27.03.2012 року йому понизили кваліфікаційну категорію. В наданні доступу до протоколу атестаційної комісії йому було відмовлено на тій підставі, що ознайомлення з відповідним протоколом вчителя, що атестується, Положенням про атестацію педагогічних працівників не передбачено. Вважає, що відмова у доступі до протоколу атестаційної комісії є порушенням права на вільний доступ до інформації. У звязку із цим просить зобовязати відповідача надати йому доступ до протоколу засідання атестаційної комісії від 27.03.2012 року ЗОШ № 14 та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5883,00 грн.

Представник загальноосвітньої школи № 14 проти задоволення позовних вимог заперечує, пояснила, що Типовим положенням про атестацію педагогічних працівників України не передбачено надання позивачеві протоколу засідання атестаційної комісії. З рішенням атестаційної комісії він був ознайомлений під розписку. Крім того, протокол містить інформацію про інших працівників, що атестувалися, які згоду на поширення інформації щодо них не давали. З оглядом на вказане вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Атестація вчителів ЗОШ № 14, до складу яких входить позивач, була проведена 27 березня 2012 року, що сторонами не оспорюється та додатковому доказуванню не підлягає відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України.

Типове положення про атестацію педагогічних працівників, затверджене Наказом Міністерства освіти і науки України 06.10.2010 року № 930, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 14.12.2010 року за № 1255/18550, не передбачає надання атестованому педагогічному працівнику протоколу засідання атестаційної комісії школи.

Разом із цим, право на доступ до інформації є конституційним правом людини, яке передбачене і гарантоване статтею 34 Конституції України, а саме право кожного на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

У відповідності до ст.9 Закону України «Про інформацію» (далі Закон) зі змінами та офіційним тлумаченням в Рішенні Конституційного Суду України від 30.10.1997 року № 5-зп всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.

Реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Кожному громадянину забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законами України.

У відповідності до вимог ст.29 Закону доступ до відкритої інформації забезпечується, зокрема, шляхом безпосереднього її надання заінтересованим громадянам, державним органам та юридичним особам. Обмеження права на одержання відкритої інформації забороняється законом.

У відповідності до вимог ст.30 Закону інформація з обмеженим доступом за своїм правовим режимом поділяється на конфіденційну і таємну.

Конфіденційна інформація - це відомості, які знаходяться у володінні, користуванні або розпорядженні окремих фізичних чи юридичних осіб і поширюються за їх бажанням відповідно до передбачених ними умов.

У відповідності до ст.31 Закону з офіційним тлумаченням у Рішенні Конституційного Суду України № 5-зп від 30 жовтня 1997 року забороняється доступ сторонніх осіб до відомостей про іншу особу, зібраних відповідно до чинного законодавства державними органами, організаціями і посадовими особами.

Необхідна кількість даних про громадян, яку можна одержати законним шляхом, має бути максимально обмеженою і може використовуватися лише для законно встановленої мети.

Відмова в доступі до такої інформації, або приховування її, або незаконні збирання, використання, зберігання чи поширення можуть бути оскаржені до суду.

Одночасно Конституцією України передбачено, що ніхто не може піддаватися втручанню в його особисте та сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст.32).

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, повязані з особою та членами її сімї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, повязану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно розясненням особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, надання позивачу протоколу засідання атестаційної комісії в частині, що стосується інших працівників без згоди останніх, є порушенням їх конституційних прав відповідно до розяснень Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012, тому позов в цій не підлягає задоволенню.

Разом із цим, вказаний протокол засідання атестаційної комісії стосується інтересів позивача, у зв'язку із чим суд вважає необґрунтованою відмову у наданні позивачеві доступу до вказаного протоколу в частині, що стосується відомостей про останнього.

У відповідності до ст. 47 Закону України «Про інформацію» відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у вчиненні таких порушень, як, зокрема, необгрунтована відмова від надання відповідної інформації.

Згідно ст.49 Закону у випадках, коли правопорушенням, вчиненим суб'єктом інформаційної діяльності, завдано матеріальної чи моральної шкоди фізичним або юридичним особам, винні особи відшкодовують її добровільно або на підставі рішення суду.

Відповідно до роз'яснень п.п.3,5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року з наступними змінами під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, зясовується, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не зазначено, у чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань він виходив, заявляючи вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 5883,00 грн., у порушення ст.ст.10,60 ЦПК України не надано жодного належного та допустимого доказу відповідно до вимог ст.ст.58,59 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру внаслідок дій відповідача, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.10,60,209-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до загальноосвітньої школи № 14 м.Ізмаїла про визнання неправомірними дій задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову адміністрації загальноосвітньої школи № 14 м.Ізмаїла у наданні ОСОБА_1 вільного доступу до протоколу засідання атестаційної комісії школи від 27.03.2012 року в частині, що стосується ОСОБА_1.

Зобовязати адміністрацію загальноосвітньої школи № 14 м.Ізмаїла надати ОСОБА_1 доступ до протоколу засідання атестаційної комісії школи від 27.03.2012 року в частині, що стосується ОСОБА_1.

В решті позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Суддя ОСОБА_2