АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 0439/2-67/11
Справа № 22-ц/491/401/12 Головуючий в 1-й інстанції
Категорія - 37 (ІУ) ОСОБА_1
Доповідач Турік В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 березня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Турік В.П.

суддів: Митрофанової Л.В., Зубакової В.П.

при секретарі: Бадалян Н.О.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи Софіївська державна нотаріальна контора, відділ Держкомзему у Софіївському районі, Софіївське ОКП БТІ, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих відповідачу державним нотаріусом на спадкове майно батьків ОСОБА_6, померлої 16 травня 2005 року та ОСОБА_7, померлого 09 серпня 2005 року, посилаючись на позбавлення його права як непрацездатної особи, інваліда третьої групи, на обовязкову частку у спадщині після їх смерті, з якими він постійно проживав. Також просив суд скасувати державну реєстрацію прав власності на майно, набуте в порядку спадкування відповідачем після смерті ОСОБА_7

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2011 року задоволено позов ОСОБА_4

Визнано свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані Криворізькою державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_4, на спадкове майно ОСОБА_7, який помер 09 серпня 2005 року та на спадкове майно ОСОБА_6, яка померла 16 травня 2005 року недійсними та скасовано державну реєстрацію прав власності на майно, набуте у порядку спадкування ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження по справі, посилаючись на недоведеність факту позивачем його проживання на час смерті батьків разом з ними та наявності підстав вважати його таким, що прийняв спадщину після їх смерті в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України. Також відповідач вважає, що позивач пропустив строк прийняття спадщини, а з вимогами про надання додаткового строку для її прийняття до суду він не звертався, крім того він пропустив строк позовної давності, оскільки про звернення до нотаріуса про отримання свідоцтва про право на спадщину йому було відомо ще в листопаді 2005 року, тоді як з позовом він звернувся тільки в 2011 році. Не погоджується відповідач й з правом позивача на обовязкову частку у спадщині, оскільки 3 група інвалідності не свідчить про непрацездатність особи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що сторони по справі є рідними братами, батьками яких були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 5).

16 травня 2005 року ОСОБА_6 померла (а.с. 8), після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй за життя майно, яку фактично прийняв її чоловік ОСОБА_7

09 серпня 2005 року помер ОСОБА_7 (а.с. 9), після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому за життя майно, яке він заповів на користь свого сина ОСОБА_4 відповідача по справі, склавши 08.05.1997 року заповіт (а.с. 64).

12 травня 2006 року державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в.о. державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4 видано свідоцтва про право на спадщину, за заповітом на домоволодіння, яке розташоване в с. Сергіївка, вул. Першотравнева, 34 (після перейменування вул. Саксаганська, 2), земельної ділянки площею 0,48 га, що розташована в с. Сергіївка Ордо-Василівської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, що належали померлому особисто та права власності на земельну частку (пай), розміром 5,72 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває у колективній власності КСП ім. Леніна с. Сергіївка, Софіївський район Дніпропетровська область, грошових внесків у розмірі 4904,20 грн. на рахунках №№ 91551045, 915510480, 915510709 в філії Саксаганське відділення № НОМЕР_1 «Державний ощадний банк України» ТВБВ № 8366/0125, що належали ОСОБА_6, померлої 16.05.2005 року, спадщину після якої фактично прийняв її чоловік ОСОБА_7

25 січня 2011 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про оформлення права на обовязкову частку у спадщині після померлого батька ОСОБА_7, однак в цьому йому було відмовлено (а.с. 11).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з видачею оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за заповітом на ім'я відповідача, порушено право позивача на спадкування обовязкової частки у спадщині після смерті його батьків що й є підставою для визнання їх недійсними у відповідності до ст. 1301 ЦК України та скасування державної реєстрації права власності на набуте в порядку спадкування відповідачем майно.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Предметом та підставою позовних вимог ОСОБА_4 є визнання недійсними, виданих нотаріусом на імя відповідача свідоцтв про право на спадщину за заповітом у звязку з порушенням його прав як спадкоємця за законом на спадкування обовязкової частки у спадщині після смерті його батьків.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України в судовому порядку вирішується питання про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Отже з викладеного, а також з положень ч.1 ст. 3 ЦПК України витікає, що звернутися до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним з підстав, передбачених ст. 1301 ЦК України, вправі тільки та особа, яка має право на спадщину й права, свободи чи інтереси якої порушено у звязку з видачею оспорюваного свідоцтва іншому спадкоємцю. Відсутність у позивача права на спадщину, і відповідно, відсутність порушення свідоцтвом про право на спадщину його прав чи інтересів виключає можливість задоволення його вимог.

Матеріалами справи підтверджено, що сторони по справі є рідними дітьми своїх батьків - ОСОБА_6, померлої 16 травня 2005 року, а також ОСОБА_7, померлого 09 серпня 2005 року, а отже відповідно й спадкоємцями за заповітом чи за законом після їх смерті.

Оскільки ОСОБА_6 після своєї смерті не залишила заповіту на спадщину, що відкрилася після її смерті, то спадкоємцями за законом стали її сини та чоловік.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч.3 ст. 1268 ЦК України).

Частина 1 ст. 1269 ЦК України встановлює обовязок спадкоємця, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживає постійно із спадкодавцем, подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося сторонами під час розгляду справи судом першої інстанції, що ані позивач, ані відповідач, які є спадкоємцями за законом не зверталися в установлений ст. 1270 ЦК України строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті їх матері.

Спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняв її чоловік - ОСОБА_7, який фактично проживав з нею на час її відкриття й не заявив про відмову від неї, про що вказано в постанові державного нотаріуса Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 25.01.2011 року № 39/02-14/328/2005 (а.с. 11).

Після смерті батька сторін по справі - ОСОБА_7, померлого 09 серпня 2005 року, з заявами про прийняття спадщини в установлений законом строк до нотаріальної контори звернувся тільки відповідач ОСОБА_4, який є спадкоємцем за заповітом (а.с. 52, 53).

Позивач з заявою про прийняття спадщини після померлого батька до державної нотаріальної контори звернувся тільки в січні 2011 року, вважаючи себе таким, що фактично прийняв спадщини, оскільки на час смерті батька мешкав разом з ним, а тому має право на обовязкову її частку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив саме з того, що позивач фактично прийняв спадщину після смерті батька в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, й незалежно від змісту заповіту, складеного батьком за життя, має право в порядку ст. 1241 ЦК України на спадкування половини частки, яка належала йому у разі спадкування за законом (обовязкову частку), оскільки є непрацездатною особою (інвалідом 3-ї групи).

Однак, такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм ст. 212 ЦПК України, й фактично ухваленим рішенням встановив факт прийняття спадщини позивачем за відсутності доказів в підтвердження постійності його проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_7 за адресою: с. Сергіївка, вул. Першотравнева, 34 (після перейменування вул. Саксаганська, 2), на час відкриття спадщини, вийшовши таким чином за межі позовних вимог.

Так, оцінюючи докази, суд надав перевагу довідкам, виданим депутатом Ордо-Василівської сільської ради ОСОБА_9 щодо проживання позивача на час смерті своїх батьків з ними за адресою: с. Сергіївка, вул. Саксаганська, 2 (а.с. 12, 16), не оцінивши інші докази по справі, а саме: довідку Софіївського РВ ГУМВС України в Дніпропетровської області від 13.09.2011 року, відповідно до якої позивач ОСОБА_4 є зареєстрованим за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 36); довідку Ордо-Василівської сільської ради № 797 від 16.08.2011 року, якою підтверджено факт проживання ОСОБА_2 до 2006 року в с. Ордо-Василівка по вул. Червонопрапорній, буд. 19 Софіївського району (а.с. 38); паспорт на імя позивача, який не містить даних щодо реєстрації місця проживання його в с. Сергіївк по вул. Саксаганська, 2 (а.с. 6).

Крім того, в суді апеляційної інстанції відповідачем та його представником надано докази довідку від 30.12.2011 року, виданою головою Ордо-Василівської сільської ради в підтвердження того, що у 2005 році депутатом сільської ради по вул. Саксаганській (Першотравнева) в с. Сергіївка була ОСОБА_10, а станом на 20.02.2011 року ОСОБА_11, у звязку з чим колегія суддів критично відноситься до довідок виданих ОСОБА_9 як належних та допустимих доказів по справі.

Також колегія суддів враховує й постанову № 39/02-14/328/2005 від 25.01.2011 року, в якій державний нотаріус Софіївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, відмовляючи позивачу ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на обовязкову частку у спадщині після померлого 09.08.2005 року батька ОСОБА_7, також зазначив, що відсутні підстави для визнання ОСОБА_4 спадкоємцем, що фактично прийняв спадщину (а.с. 11).

Отже, оскільки ОСОБА_4 протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України не подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька, питання про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини перед судом не ставив, то він вважається таким, що не прийняв її, тобто втратив право на спадщину. Тому у суду першої інстанції відсутні підстави вважати, що виданими відповідачу свідоцтвами про право на спадщину за заповітом порушується права позивача як спадкоємця її обовязкової частки й поданий ним позов підлягає задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з підстав, передбачених п.2, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України у звязку з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, порушенням норм матеріального та процесуального права з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.2, 4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2011 року - скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи Софіївська державна нотаріальна контора, відділ Держкомзему у Софіївському районі, Софіївське ОКП БТІ, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: