Справа №22-ц-5886/11Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Категорія26Доповідач у 2 інстанціїБілоконь
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

7 грудня 2011 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Олійника В.І.

суддів Білоконь О.В., Кашперської Т.Ц.,

при секретарі Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 серпня 2011 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2010 р. ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 17 жовтня 2004 р. позичила ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 2 млн. 200 тис. доларів США, 22 жовтня 2004 року - 800 тис. доларів США, а з 1 вересня 2005 р. 400 тис. євро строком на 1 рік зі сплатою 17 процентів річних. Позикові відносини були оформлені відповідними розписками, якими передбачалась можливість пролонгації строку повернення позики. Оскільки відповідачі своїх зобовязань не виконали, позивач просила стягнути з відповідачів 53 357 623 грн. 48 коп., яка розрахована відповідно до офіційного курсу валют НБУ станом на 29.01.2010 р. а також понесені судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 серпня 2011 року позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 17 623 187 грн. 43 коп., судові витрати в розмірі 1820 грн., а всього 17 625 007 грн. 43 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норма матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог відносно відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, знаючи про порушення її права, з вересня 2006 року протягом установленого законом трирічного строку позовної давності з позовом до суду не звернулась, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили про застосування наслідків пропуску строків позовної давності. Крім того, суд вважав позовні вимоги до цих відповідачів необґрунтованими через відсутність даних про усі суттєві умови договору, відсутність підпису кредитора на розписках та інші обставини. Разом з тим часткове повернення боргу відповідачем ОСОБА_5 в сумі 40 000 доларів США та 15 000 євро 15 травня 2008 р. свідчить про переривання позовної давності для ОСОБА_5, крім того, визнання ним позову та несвоєчасне і неповне виконання ним своїх боргових зобовязань є підставою до задоволення позову в частині стягнення з нього 17 623 187 грн. 43 коп. однієї третини від залишку заборгованості та процентів за трьома розписками, враховуючи позовну вимогу про стягнення коштів з відповідачів у рівних частинах.

Однак, такий висновок суду не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо строк повернення позики визначений моментом предявлення вимоги, позика повинна бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної даності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 жовтня 2004 року ОСОБА_2 позичила ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 2 млн. 200 тис. доларів США, 22 жовтня 2004 року - 800 тис. доларів США, а 1 вересня 2005 р. 400 тис. євро. Позика надавалась строком на 1 рік зі сплатою 17 процентів річних, оформлена трьома розписками, якими передбачалась можливість пролонгації строку повернення позики та в яких не встановлено, в якій частці кожному з відповідачів були передані грошові кошти (а.с.6-8,т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, 15 травня 2008 року ОСОБА_5 частково повернув борг в сумі 40 000 доларів США та 15 000 євро за трьома розписками ( а.с.115-117,т.1).

Як видно з тексу трьох боргових розписок, які надавались спільно трьома позичальниками на підтвердження укладення договору позики та його умов, у розписках відсутні вказівки, в якій частці кожен позичальник приймав у власність та зобовязувався повернути грошові кошти. Таким чином, спільна власність трьох відповідачів на позичені грошові кошти без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю відповідачів, відтак вчинені одним із відповідачів ОСОБА_5 дії щодо часткового повернення боргу позивачу, вважаються такими, що вчинені за згодою усіх співвласників.

За таких обставин, часткове повернення боргу відповідачем ОСОБА_5 в сумі 40 000 доларів США та 15 000 євро 15 травня 2008 р. та його заяви про визнання позову свідчать про визнання боргу, а відтак і переривання строку позовної давності, не тільки ОСОБА_5, а й іншими співвласниками позичених грошових коштів відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про те, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності щодо відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є безпідставним і не ґрунтується на матеріалах справи.

Крім того, як свідчать матеріали справи, позичальники позику в установлений строк один рік не повернули, а позикодавець не вимагала повернення грошей у визначений строк - один рік, проте вона скористалась умовою розписок про автоматичну пролонгацію строку повернення позики та в січні 2010 року надіслала відповідачам претензію про повернення позики (а.с. 10-11, т.1) і, не отримавши відповіді, у лютому 2010 року звернулась до суду з відповідними позовними вимогами.

Висновок суду першої інстанції про те, що строк повернення позики один рік чітко передбачений у письмових розписках спростовується текстом боргових розписок, якими передбачалась можливість пролонгації строку повернення позики (а.с.6-8,т.1).

За таких обставин, суд помилково не застосував до спірних правовідносин, положення абзацу 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, згідно з яким у разі, якщо строк повернення позики визначений моментом предявлення вимоги, позика повинна бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це.

Не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону і висновок суду про необґрунтованість позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки наявність укладених між сторонами договорів позики та їх умов ці відповідачі не заперечували, вказуючи лише на пропущення строку позовної давності. Крім того, ці обставини стверджуються письмовими доказами розписками позичальників, які наявні у позикодавця та відповідають вимогам ч.1 ст. 1046 ЦК України (а.с.6-8).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідачі неповністю та несвоєчасно виконують договірні зобовязання, тому з них підлягають стягненню у солідарному порядку на користь позивача передбачені вищевказаними розписками суми боргу за виключенням повернених за трьома розписками 15.05.2008 року ОСОБА_5 коштів у розмірі 40 000 доларів США та 15 000 євро, що складає 488 061 грн. 20 коп. із розрахунку відповідно до офіційного курсу валют НБУ станом на 29.01.2010 р.

При визначені розміру заборгованості, суд виходить з того, що залишок заборгованості за основним боргом складає:

- за розпискою від 17.10.2004 року: 2 200 00-10 000 = 2 190 000 доларів США;

- за розпискою від 22.10.2004 року: 800 000 30 000 = 770 000 доларів США;

- за розпискою від 01.09.2005 року: 400 000 15 000 = 385 000 євро.

Отже, на час розгляду справи судом, із розрахунку відповідно до офіційного курсу валют НБУ станом на 29.01.2010 р., залишок заборгованості з урахуванням 17% річних, за трьома розписками складає 52 717 308 грн. 80 коп., які підлягають стягненню в солідарному порядку з відповідачів на користь позивача за договорами позики.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах документально підтверджені судові витрати за сплату судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи при подачі позову та апеляційної скарги у розмірі 2770 грн. ( а.с.1,2, 246,247 т.1).

Суд першої інстанції уваги на вказані обставини не звернув, дав неправильну оцінку встановленим по справі доказам, постановивши незаконне та необгрунтоване рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права та повинне бути скасоване з ухваленням нового про часткове задоволення позову. При цьому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на те, що при визначенні суми заборгованості позивачем не враховано часткове повернення боргових коштів ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 303,307-309, 313 315, 316,319 ЦПК України, колегія суддів , -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 серпня 2011 скасувати, ухвалити нове рішення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в розмірі 52 717 308 грн. 80 коп.

Стягнути судові витрати з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 по 923 грн. 30 коп. з кожного на користь ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді