Справа № 1306/6369/2012
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 жовтня 2012 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої - судді - Павлів З.С.

при секретарі - Михавко І.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Редакції друкованого засобу масової інформації «Галицька Зоря», ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.07.2012 року на 1-й та 2-й сторінках газети №83-84 друкованого засобу масової інформації «Галицька Зоря»опубліковано статтю під назвою «Не вірю!», яка містить відносно нього негативну, недостовірну інформацію. Так, у вказаній публікації йдеться про те, що ним зруйновано райспоживспілку, у той час, коли він є головою правління Дрогобицької райспоживспілки, депутатом Львівської обласної ради від партії «Свобода», обкрадає колективну та державну власність в особливо великих розмірах, обманює пайовиків райспоживспілки, не оформляє договори оренди на нерухоме майно, яке передано в оренду, занижує наполовину орендні площі, хоча використовується вся площа, оплата за оренду йде безпосередньо йому, у 2004-2011 роках за безцінь продав обєкти основних засобів, незаконно, без аукціону привласнив нежитлове приміщення 170 кв.м по вул.Ринок, 6 в м.Дрогобичі за 40 тис. грн., коли ринкова вартість такого становить 400 тис. грн.., а також нежитлові приміщення площею 160 кв.м. і 130 кв.м. по вул.Малий Ринок 6 в м.Дрогобич, які оцінив лише в 150 тис. грн. та ін. Така недостовірна інформація ганьбить його честь та гідність як людини та публічної особи, зокрема, в період виборів, принижує його авторитет, репутація у політичному житті. Відповідач не вказує джерела інформації, викладеної у вказаній публікації, а, відтак, поширювачем такої є безпосередньо останній. З таких підстав просить суд визнати твердження, викладені у вказаній статті такими, що не відповідають дійсності і є такими, що ганьблять його честь та гідність, зобовязати відповідача спростувати поширену проти нього недостовірну інформацію у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед ним у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації після набрання рішенням суду законної сили. Окрім цього, просить стягнути з відповідача завдану йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 50000 грн., та яка виразилась у втраті ним впевненості у завтрашньому дні, порушенні нормальних життєвих звязків, життєвого укладу, і тому, що він змушений докладати неабияких зусиль для спростування вищевказаної інформації, та 500 грн. судових витрат.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позицію свого довірителя ОСОБА_2 підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задоволити. Додатково суду пояснив, що у випадку задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди одержані кошти позивач зобовязується перерахувати на благочинність.

Відповідачі в судове засідання не зявилися повторно, не повідомивши причин своєї неявки, хоча були належно повідомлені про час та місце розгляду справи. При таких обставинах суд визнав неявку відповідачів неповажною та розглянув справу у їхню відсутність.

Вислухавши пояснення представника позивача дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до переконання, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного:

Судом встановлено, що дійсно в друкованому засобі масової інформації «Галицька Зоря»№83-84 (13386-87) від 27.07.2012 року опубліковано статтю під назвою «Не вірю!» про позивача.

Позивач вважає інформацію, викладену у статті недостовірною, та такою, що принижує його честь та гідність.

Так, зокрема, в статті вказано: «Однією із чільних фігур на Дрогобиччині, яка давно не приховує свого нестримного бажання поринути в цю боротьбу, є голова правління Дрогобицької райспоживспілки, депутат Львівської облради від партії «Свобода»ОСОБА_2. Активність і всюдисущність цього добровольця, котрий, очевидно, з найблагородніших намірів хоче стати виразником нашої територіальної громади в парламенті, вражаюча. Як кажуть у народі, де не посієш там пожнеш. ОСОБА_4, можна без перебільшень сказати, що голос ОСОБА_2 чути скрізь. Чесно кажучи, подеколи аж завидки беруть: як один чоловік може стільки потрафити і райспоживспілці давати раду, і депутатські обовязки виконувати, і, так би мовити, закладати фундамент у ОСОБА_5. Але то є така біла заздрість. На превеликий жаль, трапляються серед нас і такі люди, які страждають чорною заздрістю. Днями недоброзичливці, які, вочевидь, готові втопити Задорожнього в ложці води, надіслали до редакції «компру», читаючи яку, волосся дибки на голові стає. У «компрі»йдеться про те, що ОСОБА_2, буцімто, за час свого правління, по суті, зруйнував райспоживспілку як організацію. Цитуємо дослівно: «Першим кроком, з метою обкрадання державної і колективної власності в особливо крупних розмірах ОСОБА_2 забирає все майно на баланс правління РСС, провівши кампанію по ліквідації 4 споживчих товариств», «шляхом обману пайовиків, став одноосібно розпоряджатися всім майном. Орендна плата на обєкти встановлюється одноосібно ОСОБА_2.», «розрахунки орендної плати ніхто не проводить. На деякі обєкти договори оренди не оформляються», «у ряді заключних договорів занижено на половину площі оренди, хоч використовується вся площа. У самому приміщенні РСС теж здаються кімнати в оренду, однак 2-3 кімнати постійно працюють без договорів, оплата постійно іде голові ОСОБА_2», «а безцінь продано МПП «Лівач», де засновником є сам ОСОБА_2», «нежитлове приміщення «170 кв.м., 1 поверх, м.Дрогобич, вул.Ринок, 6 (зараз кафе «Час поїсти») незаконно, без аукціону привласнене за 40 тис.грн. Ринкова вартість цього приміщення на той час становила 400 тис. грн. Нежитлове приміщення в .Дрогобич на вул.Малий Ринок, 6, 1 поверх 160 м.кв. і 130 м.кв. за цією ж адресою: це магазин «Урожай»і кафе «На ринку». Ці 2 обєкти були оцінені лише на 150 тис. грн. На час складання договору купівлі-продажу не було також дозволу Львівської ОСС на продаж. Експертна оцінка на дані приміщення була явно занижена», «Зборами ради РСС у грудні 2007 року було визначено перелік обєктів, які можна продавати у 2008 році, Приміщень магазинів «Урожай»та кафе «На ринку»у переліку не було, їх ринкова вартість на той час становила 1,5 млн.грн. Внаслідок злодійських махінацій ОСОБА_2 незаконно привласнює за 150 тис.грн.», «Підвальне приміщення в м.Дрогобич на вул.Малий Ринок, 6 133 м.кв. за 30 тис. грн. ОСОБА_6 продає собі, тобто ПП «Лівачу»у 2007 році», «ковбасний цех у м.Дрогобич на вул..Горішня Брама, 51 ОСОБА_2 незаконно привласнив», «ПП «Лівач»також викупляє магазин «Золота осінь»у вузькій вулиці м.Дрогобича (зараз тут книжний магазин ОСОБА_2), «незаконно ОСОБА_2 стає власником нежитлового приміщення площею 1000 м.кв. на вул..Опришківській, 1 (колишній магазин-склад Дрогобицької РСС), яке викупив через підставну фірму у 2003 році у Приміського СТ всього за 14 тис.грн.», «за всі продані РСС обєкти з 2004 по 2010 роки було вилучено всього 1,2 млн. грн.. І ці кошти ОСОБА_2 на ремонт своїх магазинів та закупівлю обладнання. За всі продані РСС обєкти з 2004 по 2010 роки було вилучено всього 1,2 млн.грн. І ці кошти ОСОБА_2 направив на ремонт своїх магазинів та закупівлю обладнання. Дрогобицька РСС у своїй діяльності керується статутом, який ОСОБА_2 постійно одноособово змінює. Він вносить зміни ті, які вигідні йому, щоб прикривати свої злодійства», «обіймаючи стільки посад, він використовує кошти Дрогобицької РСС для потреб своїх, незаконно приватизованих фірм. І це відбувається при мовчазній згоді всіх контролюючих органів міста і району», «за роки правління ОСОБА_2 втрачені такі важливі галузі діяльності як роздрібна торгівля, заготівля сільськогосподарської продукції, гуртова торгівля, виробництво хлібобулочних виробів», «функції ОСОБА_2 як керівника РСС, по суті, зводяться до збирання данини», «Але те, що «накропали недоброзичливці на ОСОБА_2, як сказав би безсмертний ОСОБА_7, ще пів справи. Вершиною цинізму є те, що вони наважилися надіслати більше десятка знімків із зображенням обєктів РСС, на яких, за їхніми лихими намірами, ОСОБА_2 мав би пасти козу», «Автор цих рядків давав читати цю «компру», яку заздрісники заготували на реального кандидата до ВР, багатьом авторитетним людям. Одні стверджували, що це чиста правда, а інші що чиста брехня. Я, щоби не припуститися помилки, не вірю ні тим, ні іншим».

Для належної оцінки доказів та визначення підставності заявлених позивачем вимог судом бедеться за основу ряд вимог чинного законодавства.

Так, згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 10 Конвенції визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. За текстом цієї статті це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, тобто не переслідуватися за свої переконання, а також можливість вільно отримувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» розповсюджена інформація повинна бути об'єктивна і достовірна (тобто перевірена). Журналіст при здійсненні своєї професійної діяльності зобов'язаний поважати права, законні інтереси, честь і гідність фізичних та юридичних осіб, не подавати чутки, поважати презумпцію невинуватості, право людини на приватне життя тощо (Резолюція ПАРЄ 1003/1993 «Про етичні принципи журналістики»).

Водночас, статтею ст. 47-1 Закону України Про інформацію визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, вираження гіпербол, алегорій, сатири.

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтями 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_8 Європи, визначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Таку ж позицію закріплено й у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі Українська Прес-Група проти України, в якому зокрема зазначено: 41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

У ст. 25 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні»застережено, що журналіст є творчим працівником, який професійно збирає, одержує, створює та займається підготовкою інформації для друку, а тому має право вільно користуватися та обирати у своїх публікаціях різномовні звороти, вживати гіперболи, алегорію сатиру.

У відповідності до положення абз.6 п.3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян.

Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що автор статті у своїй публікації дослівно процитував матеріали, які надійшли до редакції газети, самостійно не надав оцінки викладеному у такому листі, в той час в певній мірі позитивно охарактеризував діяльність позивача як кандидата в депутати до Верховної ОСОБА_8 України, то викладене у статті суд вважає оціночним судженням.

Крім, цього, позивач, як посадова публічна особа, повинен бути готовим до гострої критики та критичного реагування з боку як суспільства, так і своїх опонентів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивачем не подано, а судом не здобуто достатньо доказів, які б у своєму взаємозвязку, належно, допустимо та достовірно, давали суду можливість зробити висновок про порушення відповідачами немайнових прав позивача, а тому в задоволенні позову в даній частині слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2, то згідно п .5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з наступними змінами -відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому зясуванні при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій майновій формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішенні спору.

З врахуванням вищенаведених норм чинного законодавства, в звязку з відмовою у задоволенні позовної вимоги про захист честі, гідності та ділової репутації, суд приходить до переконання, що не підлягає задоволенню і вимога позивача про стягнення моральної щкоди.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України; ст. 16, 277 ЦК України; Конституцією України; Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод; Законом України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини»; Законом України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні»; Законом України Про інформацію; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»№ 1 від 27.02.2009 року; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року; рішенням Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Редакції друкованого засобу масової інформації «Галицька Зоря», ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя