Справа № 2- 2763-2012 року
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2012 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Токової С.Є.

при секретарі Євтушенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до НВК «Фотоприлад»про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що він працював охоронцем в оздоровчому дитячому таборі «Лісова казка», який знаходиться за адресою: с. Чапаєвка, Золотоніського району Черкаської області і належить НВК «Фотоприлад».

Наказом № 77к від 17 вересня 2012 року він був звільнений у звязку зі скороченням штату працівників. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки в трудовій книжці вказано причину звільнення, але не має посилання на законодавство про його звільнення, його звільнено до настання пенсійного віку, а також те, що він має стаж роботи 16 років 2 місяці і 15 днів.

Також просить відшкодувати йому моральну шкоду, так як утримання доньок відповідно до рішень суду потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя для безпосереднього дотримання і виконання даних рішень.

В судовому засіданні, позивач позов підтримав повністю та просив поновити його на роботі сторожа в дитячому оздоровчому таборі «Лісова казка», який належить НВК «Фотоприлад», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2012 року до дня поновлення на роботі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що позивач був звільнений з роботи 17 вересня 2012 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників). У складі ДП НВК «Фотопилад»знаходиться відокремлений підрозділ дитячий оздоровчий табір «Лісова казка». Цей табір був збудований за кошти підприємства і здійснював оздоровлення дітей протягом 20 років з 1990 по 2010 рік. З 2011 року дитячий оздоровчий табір припинив свою роботу, що спричинило скорочення чисельності персоналу, який обслуговував цей соціальний заклад.

Зокрема були ліквідовані посади чотирьох сторожів, які здійснювали охорону пляжу на березі Дніпра, який обслуговував дітей влітку під час їх оздоровлення у таборі «Лісова казка»у тому числі і посада, яку займав позивач. Устаткування пляжної зони було демонтовано і перевезено на територію табору для попередження його розкрадання. Внаслідок цих заходів охорона пляжної зони виявилась непотрібна, що і привело до звільнення сторожів. При звільненні працівників був повністю дотриманий порядок, передбачений трудовим законодавством: здійснено попередження працівників за два місяці до звільнення, до міського центру зайнятості подано звіт про заплановане вивільнення, звіт про фактичне вивільнення, повний розрахунок з працівником здійснено у день звільнення з виплатою вихідної допомоги і компенсації за невикористану відпустку, при цьому були утримані аліменти на дітей. Просив суд в позові відмовити.

Третя особа в судове засідання не зявився, належним чином був повідомлений, причини неявки суду не відомі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач наказом № 97к від 11 липня 1996 року був прийнятий на роботу до оздоровчого дитячого табору «Лісова казка»охоронцем та наказом № 77к від 17 вересня 2012 року був звільнений у звязку зі скороченням штату працівників за ст. 40 п.1 КЗпП України. Відповідно до загального правила, визначеного ст. 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року , коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він:

а) своєчасно надає відповідним працівникам інформацію щодо цього питання , зокрема про причини передбачуваних звільнень , кількість і категорії працівників , яких це може торкнутись, та строк, протягом якого їх буде проведено;

б) якомога раніше надає можливість згідно з національним законодавством і практикою , відповідним працівникам провести консультації щодо заходів запобігання звільненням або зведення кількості їх до мінімум у та заходів з пом»якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення для відповідних працівників , зокрема таких, як надання іншої роботи.

Пунктом 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства , установи, організації , скорочення чисельності або штату працівників.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.1992 р. № 9 « Про практику розгляду трудових спорів , розглядаючи трудові спори , пов»язані із звільненням за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов»язані з»ясовувати , чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці , зокрема ліквідація, реорганізація, перепрофілювання підприємства , установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників , чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства , що регулюють вивільнення працівників , які є докази змін в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі , організації, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення його роботі, чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення .

В судовому засіданні встановлено, що відповідачем 13.07.2012 року було прийнято наказ по підприємству № 161 « Про оптимізацію чисельності» відповідно до якого на підприємстві було проведено скорочення ряд посад в тому числі і допоміжних робітників - сторожів оздоровчого табору « Лісова казка» в кількості 4 особи.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що працювати у таборі залишилось 8 осіб, і робота сторожа там була потрібна.

Однак, суд не погоджується із вказаними твердженнями виходячи з того, що цивільне та трудове законодавство не передбачає право суду перевіряти доцільність скорочення, оскільки власник підприємства або уповноважений ним орган самостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штату працівників.

Із наданих суду доказів вбачається, що скорочення посад працівників проведено у зв»язку із складним фінансовим станом підприємства , збитковістю об»єктів соціальної сфери , наявністю дисбалансу між чисельністю основного та допоміжного персоналу.

Також в судовому засіданні встановлено, що звільнення позивача проведено із дотриманням вимог ст..ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України. Так він був попереджений про наступне звільнення за два місяці, відповідач не мав можливості його працевлаштувати.

У силу ст. 116 ч. 1 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Відповідно до довідки № 18/75 від 16 листопада 2012 року відповідачем був проведений повний розрахунок з позивачем, а саме кошти в сумі 1009 грн. були перераховані на зарплатну картку 14 вересня 2012 року. Тому вимога позивача про оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає задоволенню.

Зі змісту ст. 237-1 КЗпП України випливає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під моральною шкодою, відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Але як вбачається з матеріалів справи, позивачу моральна шкода з боку відповідача завдана не була.

Керуючись ст.ст.10,11,208,212,214-215,218 ЦПК України, ст.ст. 116,117, 233 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий :