Справа №0707/2685/2012
номер рядка стат. звіту 51

Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

04 липня 2012 року м.Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючої судді Курах Л.В., при секретарі Цуганич В.Б.., з участю позивача ОСОБА_1,представника позивача ОСОБА_2, представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», Західна електроенергетична система ОСОБА_6 міжнародні електричні мережі підстанції «Мукачево»- 400 кВ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

У С Т А Н О В И В:

01 березня 2012 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», Західна електроенергетична система ОСОБА_6 міжнародні електричні мережі підстанції «Мукачево»- 400 кВ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно наказу №140/0 від 29 жовтня 1981 року він був прийнятий на посаду електромонтера підстанції «Мукачево 400 кВ»по вимірам та випробуванням обладнання підстанції, 4-ої групи по оплаті. На підставі наказу №58/01 від 24.04.1985 року його було переведено на посаду електромонтера по обслуговуванню підстанції, 5-ої групи по оплаті, що підтверджується записами у трудовій книжці. Між ним та відповідачем ОСОБА_6 магістральні електромережі підстанція «Мукачево- 400 кВ»29 жовтня 1981 року було укладено трудовий договір на невизначений строк. Але, згодом він почав відчувати до себе упереджене ставлення з боку керівництва підстанції, його залишили без посади. Мотивуючи це тим, що у нього не має вищої освіти, але він залишився працювати черговим підстанції, 7-ої групи оплати. Керівництво підстанції поставило собі за мету виявити будь-які недоліки та порушення трудової дисципліни у його роботі, за що йому пропонували давати хабарі, так як це робили ряд його колег. 25 січня 2012 року він був звільнений з роботи за угодою сторін, але наказ про звільнення вважає незаконним оскільки з його змістом ознайомився тільки 2 лютого 2012 року, заяву про звільнення написав під тиском та примусом керівництва. Угоду сторін про звільнення вважає нечинною, оскільки тексту заяви він не складав, згоди на звільнення не давав. 23 січня 2012 року він спізнився на роботу на 30 хвилин, у зв»язку з затримкою маршрутного автобусу і того ж дня його не було допущено до робочого місця а за спізнення було складено акт про порушення трудової дисципліни. Але, по факту спізнення, за поясненнями до нього ніхто не звертався. Отже вважає, що якщо такий акт складався, то він є сфальсифікованим. Одразу після розмови з працівниками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 йому стало погано, так як він постійно знаходився у стресовому стані, що послугувало приводом для звернення до Мукачівської ЦРЛ. Так, пройшовши амбулаторне обстеження його було направлено на стаціонарне лікування. Знаходячись у лікарні, він погодився написати заяву про звільнення за угодою сторін під тиском, що вчинялися керівництвом Закарпатського МЕМ ПС «Мукачево- 400 кВ»по відношенню до нього і тому в тій ситуації був готовий на будь-які варіанти компромісу, адже йому погрожували звільненням за компрометуючою статтею. У зв»язку з чим просить суд поновити йому строк на звернення до суду, поновити його на посаді чергового електромонтера підрозділу ОСОБА_6 магістральні електричні мережі відділу ПС-400 кВ «Мукачево»з 25.01.2012 року, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 9 928,12 гривень, 20000.00 гривень у відшкодування моральної шкоди та судових витрат на користь держави.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 з наведених підстав позов підтримали, просить суд його задовольнити. Крім того позивач зазначав, що жінка його ніякої заяви на звільнення не писала, а він не підписував. Єдину заяву яку писав так це заяву на відпуск. В процесі судового розгляду змінив свої пояснення та допускав що можливо заяву могла писати його жінка а він підписати, однак не може точно сказати бо 25.01.2012 року знаходячився в неадекватному стані, тому нічого не пам»ятає.

Представники відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3, ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, посилаючись на їх безпідставність, просили суд відмовити у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що є колегою позивача, та зазначив, що ніякої заяви від позивача не відбирав. В лікарню він не приходив і не був присутнім при написанні ОСОБА_1 заяви на звільнення. Знає що у керівництва були претензії до позивача по виконанню ним своїх трудових обов»язків, оскільки такий був некомпетентним, щодо тиску з боку керівництва нічого не міг повідомити так як такого не було.

Свідок ОСОБА_10 ствердив, що являється працівником даного підприємства і по відношенні до всіх працівників підприємства з боку керівництва застосовувались заходи у вигляді позбавлення премії за неналежне виконання своїх обов»язків. Стосовно того, що на підприємстві існував якийсь певний тиск на працівників з метою отримання хабарів даний факт заперечує взагалі.

Свідок ОСОБА_11 повідомив суду, що є працівником даного підприємства і, а також те зазначав що з тих чи інших причин відбувались аварійні відключення, і до винних працівників застосовувалися заходи реагування з боку керівництва у вигляді позбавлення премій, але точно сказати, що такі заходи застосовувалися до ОСОБА_1 не може.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що є дружиною позивача. Зазначала, що точної дати не пам»ятає, але її чоловік прийшов додому і повідомив їй, що його не допустили до роботи. Другого дня її чоловікові було погано і тому вони викликали медсестру, яка дала йому ліки тому на роботу він непішов. Наступного дня як їй було відомо її чоловік пішов на роботу, але далі відправився до лікарні, де вона була разом з ним. На вулиці під лікарнею їй зателефонували та потім під»їхали працівники підприємства, точно знає що між ними був Лешко, інших вона не знає. Далі вона написала заяву на мусорному баці заяву про звільнення, яку підписав в подальшому її чоловік. Цю заяву забрав з собою Лешко. Поки вона писала заяву чоловік весь час був поряд зі мною.

Свідок ОСОБА_13 показав, що є охоронником на прохідній підприємства, знає що 23.01.2012 року що працівник ОСОБА_1 неприбув на робоче місце о 17.00 год. Коли він в подальшому прийшов то він не пропустив його оскільки такий перебував в стані алкогольного сп»яніння.

Свідок ОСОБА_14 повідомив що є працівником підприємства та бачив як ОСОБА_1 23.01.2012 року з»явився в стані алкогольного сп»яніння на роботу. На наступний день він на роботу не вийшов.

Свідок ОСОБА_15, ствердив, що о 17.00 23.01.2012 року ОСОБА_1 мав вийти на зміну, але не вийшов. З»явився на роботу із запізненням та перебував в стані алкогольного сп»яніння і його не було допущено до роботи. Через якийсь час він дізнався, що він написав заяву на звільнення.

Свідок ОСОБА_8 повідомив що є начальником підстанції і йому було відомо, що позивач 23.01.2012 року з»явився на зміну із запізненням та в нетверезому стані. 25.01.2012 року ОСОБА_1 з»явився на роботу і він запропонував йому написати пояснення з приводу 23.01.2012 року і в подальшому він разом з Лешко та позивачем пройшли до його кабінету. Там він дав йому аркуш чистого листа і він разом з Лешко вийшли, коли повернулися ОСОБА_1 вже не було. ОСОБА_7 зателефонував жінці позивача, яка повідомила що вони їдуть до лікарні та попросила їх приїхати до них щоб врегулювати без розголошень дану проблему. Вони підїхали до них, ОСОБА_1 разом з дружиною стояли на подвір»ї вони переговорили, позивач був дуже агресивний і попросив жінку написати заяву, яку потім підписав та віддав їм. Заяв на відпуск ніяких не писав.

Свідок ОСОБА_7 повідомив суду, що є заступником начальника підстанції та дав аналогічні покази як і ОСОБА_8

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Разом з тим, з урахуванням вимог КЗпП України у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Передбачена п.1. ч.1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника і з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових правовідносин в обумовлений строк. Характерно й те, що волевиявлення з боку адміністрації може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти.

Судом встановлено, що відповідно до копії наказу (розпорядження) про припинення трудового договору ОСОБА_1 був звільнений з посади електромонтера з обслуговування підстанції підрозділу ОСОБА_6 магістральні електричні мережі відділу ПС-400 кВ «Мукачево»25 січня 2012 року за угодою сторін, згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України ( а.с.8).

З копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_1 з 25.01.2012 року згідно наказу №40-к від 25.01.2012 року звільнений з роботи за угодою сторін, згідно ст..36 п.1 КЗпП України.

Відповідно до копії заяви на ім»я директора Західної енергосистеми ОСОБА_1 просив звільнити його за згодою сторін з 25.01.2012 року і в день прийняття заяви від ОСОБА_1М було видано наказ про його звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України України „Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 06.11.1992 (з наступними змінами) судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Так, згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Ніяких обмежень щодо припинення трудового договору, укладеного на невизначений строк, за угодою сторін чинним законодавством не встановлено. Тому на думку суду, якщо сторони дійшли взаємної згоди про припинення трудового договору за угодою сторін, то працівник може бути звільнений з роботи за цієї підстави. В даному випадку виявляється не лише ініціатива працівника про звільнення, а обоюдна угода як працівника, так і власника або уповноваженого ним органу. А тому правового значення має наявність у обох сторін згоди на звільнення. Як вбачається із письмової заяви позивача, така взаємна згода сторін на розірвання трудового договору була наявною: позивач написав про це письмову заяву, а власник, погодившись з нею, поклав резолюції про звільнення позивача.

Таким чином відповідач належними та допустимими доказами ствердив, що між ним як роботодавцем та працівником ОСОБА_1 було досягнуте спільне волевиявлення щодо припинення трудового договору за угодою сторін з 25.01.2012 року, про що надав відповідні докази, а саме: особисту заяву ОСОБА_1 про його звільнення з роботи за угодою сторін з 25.01.2012 року, завірена копія якої міститься в матеріалах справи, а оригінал представлений для огляду в судовому засіданні; погодження роботодавця про звільнення ОСОБА_1 в обумовлений строк, що стверджується наказом виданим роботодавцем від 25.01.2012 року про припинення трудового договору саме з підстав передбаченою п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України; довідкою про проведення розрахункових виплат, шляхом перерахування на картрахунок відповідних коштів; відсутність табулювання виходу на роботу ОСОБА_1 з 23.01.2012 року.

Натомість позивач ОСОБА_1 заперечуючи законність його звільнення посилався на те, що він заяву про звільнення за згодою сторін не писав, і підпис на заяві підроблений. Разом з тим при огляді оригіналу заяви про його звільнення в судовому засіданні,позивач допустив можливість написання заяви рукою його жінки і свій підпис.

Крім суперечливих показів самого позивача, ним не доведено обставин фальшування його заяви про звільнення за згодою сторін і ним не ставилося питання про проведення експертизи щодо підробки його підпису, або щодо можливого нанесення підпису на заяву технічними копіювальними засобами, яка в даному випадку є належним та допустимим засобом доказування зазначених обставин.

Твердження позивача щодо незаконності його звільнення через примус з боку адміністрації підприємства до написання ним заяви про звільнення з роботи за згодою сторін є безпідставними і не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. ОСОБА_1 не звертався із заявою до правоохоронних з приводу вчинення щодо нього примусу. Він також не звертався до адміністрації підприємства про відкликання своєї заяви про звільнення. Крім того, закон не передбачає оспорювання ініціативи працівника на звільнення в зв»язку із примусом в разі подачі заяви про припинення трудового договору, що не є розірванням такого.

За приписами ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про розгляд трудового спору безпосередньо в районний ( міський) суд в трьохмісячний строк з дня, коли він взнав або повинен був взнати про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Так як пропуск строку звернення до суду з позовом про вирішеня трудового спору є самостійною підставою для відмови в позові, і такий застосовується у випадку, коли існує порушення трудових прав працівника, то суд приходить до висновку, що у позові слід відмовити саме за безпідставністю предявлених позовних вимог, а не за пропуском строку.

Отже у судовому засіданні встановлено, що між роботодавцем та працівником було досягнуто спільне волевиявлення щодо припинення трудового договору за угодою сторін, що підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.

На підставі пояснень сторін, суд також приймає до уваги те, що сторони не досягли взаємної згоди про анулювання домовленості про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 проведено на законних підставах, при звільненні відповідачем дотримана процедура звільнення передбачена для звільнення по п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, а отже позовні вимоги щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Витрати по оплаті судового збору віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 10, 57-59, 60, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 36 КЗпП України,суд, -

Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго»Західна електроенергетична система ОСОБА_6 міжнародні електричні мережі підстанції «Мукачево»- 400 кВ про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди- відмовити.

Витрати по оплаті судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча Л.В. Курах