Справа № Провадження №22-ц-5803/12 22-ц/1090/8120/12 Головуючий у І інстанціїОСОБА_1
Категорія46Доповідач у 2 інстанції Суханова
____________________________________________________________________________________
УХВАЛА

Іменем України

05 листопада 2012 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Суханової Є.М.,

Суддів: Матвієнко Ю.О., Коцюрби О.П.,

при секретарі : Клименко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири за № 11 у житловому будинку за № 71 по вул. Леніна в м. Сквира Київської області, поділити майно побутового призначення: виділити йому холодильник вартістю 2 600 грн., газову плиту вартістю 2 300 грн., пральну машинку вартістю 2 800 грн., електричну м'ясорубку вартістю 500 грн., мікрохвильову піч вартістю 900 грн., газову колонку ціною 540 грн., душову кабінку вартістю 3 200 грн., решту майна виділити ОСОБА_2.

В обгрунтування своїх вимог позивач вказував, що це майно було набуте сторонами під час знаходження в зареєстрованому шлюбі, яке відповідачка у добровільному порядку поділити відмовляється.

Позивач в ході розгляду справи частково змінив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, зазначаючи при цьому, що допомогу на утримання малолітньої дитини він надає добровільно.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 29 травня 2012 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири під № 11, яка розташована в м. Сквира Київської області по вул. Леніна у будинку №71.

Розділено між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 майно, що є їх спільною сумісною власністю.

Виділено ОСОБА_3 :

- пральну машинку; електричну м'ясорубку; мікрохвильову піч; душову кабінку;

соковижималку; пилосос; газову колонку; моторолер Скутер Хонда.

Виділено ОСОБА_2:

- холодильник марки СНАЙГЕ -310; газову плиту; витяжку до газової плити;

вентилятор; телевізор, ДВД - плеєр ВВК АВ -313 8; супутникову антену; диван,

домашній кінотеатр; котел газовий; батареї опалювальні, пластикові двері.

Не погодившись з висновками наведеними в рішенні суду, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не обґрунтована та задоволенню не підлягає.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов'язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Проте це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як, вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 26.07.2003 року відділом РАЦС Сквирського РУЮ Київської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, про що було зроблено відповідний актовий запис за № 70.

26.08.2005 року ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу набула право власності на квартиру під № 11, яка розташована в м. Сквира Київської області по вул. Леніна у будинку № 71.

30.07.2009 року у сторін по справі народився син ОСОБА_5, що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ОК № 131514 виданого 20.08.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сквирського районного управління юстиції Київської області.

Згідно рішення Сквирського районного суду Київської області від 10.09.2010 року шлюб між сторонами було розірвано.

Рухоме майно, набуте подружжям під час шлюбу зазначене в позовній заяві та в запереченнях проти позову і не оспорюється сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" вартість спільного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

Таким чином, суд першої інстанції, врахував, що сторонами під час судового розгляду досягнуто згоди, щодо поділу та вартості рухомих речей, то позов в цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання, щодо поділу спірної житлової квартири суд звернув увагу на те, що в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних, повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Враховуючи, що відповідачем не було наведено обставин, які б свідчили про наявність підстав для застосування до даних правовідносин положень ч. 2, 3 ст. 70 СК України з урахуванням вказаних роз'яснень постанови Пленуму, суд першої інстанції, прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги позивача про визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири підлягають задоволенню в повному обсязі, з чим і погоджується колегія суддів.

Не погоджуючись з висновками наведеними в рішенні суду, апелянт подала апеляційну скаргу, в якій свої доводи мотивувала наступним.

В апеляційній скарзі, апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: судом не досліджено та не прийнято до уваги положення ст. 70 СК України про наявність обставин, що мають істотне значення для вирішення даного спору про поділ майна подружжя.

Так, апелянт посилається на обставину, що має істотне значення, а саме: на проживання у спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1, неповнолітньої дитини, яка перебуває на вихованні та повному утримання матері( апелянта по справі ), а тому вважає, що частка у спірному майні повинна бути збільшена на її користь.

З таким висновком апелянта, колегія суддів погодитись не може так, як вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано досліджені обставини справи та вірно вирішено питання по суті позовних вимог, а тому вважати, що даним рішенням порушено права та законні інтереси апелянта не має ніяких підстав виходячи з наступного.

Так, колегія суддів встановила, що апелянтом жодним чином не доведено обставину, яка б свідчила про наявність підстав для застосування до даних правовідносин положень ч. 2, 3 ст. 70 СК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Апелянтом жодним чином не доведено, що розмір аліментів недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, а тому судом першої інстанції вірно не прийнято до уваги вимоги відповідачки по справі про збільшення частки у майні, так як вони не доведені та не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства .

Таким чином, колегія суддів вважає, що апелянт не зміг спростувати висновки суду, нових доказів доведеності позову або апеляційної скарги не встановлено, а тому задоволенню вона не підлягає.

Крім цього, переглядаючи законність рішення суду першої інстанції та розглядаючи апеляційну скаргу на підставі вимог ст. 303 ЦПК України не встановлено підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для ухвалення нового рішення суду.

Приймаючи до уваги вищевикладене, так-як будь-яких порушень при прийнятті оскаржуваного рішення не встановлено, підстав для скасування цього рішення не виявлено.

Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначився щодо задоволення позовних вимог.

Так згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 29 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції.

Головуючий

Судді