Справа №487/1877/14-ц 05.10.2015 05.10.2012 05.10.2012
Провадження №22-ц/784/1805/15
Справа №487/1877/14-ц
Провадження № 22-ц/784/1805/15 Головуючий першої інстанції Боброва І.В.
Категорія 27 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Ухвала

Іменем України

05 жовтня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Серебрякової Т.В.,

суддів: Самчишиної Н.В., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Харитоновою І.В.

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 16 січня 2015 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором і за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» про визнання договору нікчемним та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі ПАТ «Банк Форум») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 10 серпня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» (далі АКБ «Форум»), правонаступником якого з 19 квітня 2010 року є ПАТ «Банк Форум», і ОСОБА_2 укладено у простій письмовій формі кредитний договір №163/07/02-А, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти на придбання автомобіля в сумі 47 683 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11.5 % річних, строком до 08 серпня 2014 року включно.

Згідно з умовами вищевказаного кредитного договору, повернення кредиту та погашення процентів за користування кредитними коштами, ОСОБА_2 зобовязувалася здійснювати щомісячно в сумі не менше 568 доларів США на відкритий їй позичковий рахунок №8265 у АКБ «Банк Форум».

З метою забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №81-163/07/02-А від 10 серпня 2007 року, за яким поручитель зобовязався перед кредитором, в разі невиконання та/або порушення позичальником своїх зобовязань, погасити заборгованість по кредитному договору, а саме: суму кредиту 47 683 доларів США, нараховані проценти по кредиту, відсотки по простроченій позиції (штраф, пеню) та інші платежі, передбачені кредитним договором.

Позивач свої зобовязання виконав належним чином, а відповідач виконував свої зобовязання за договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої станом на 17 січня 2014 року в гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 75 990 грн. 25 коп. та складається із: суми простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів 4 352 доларів США 84 центів, що еквівалентно 34 792 грн. 25 коп.; суми поточної заборгованості по поверненню кредитних коштів 4 515 доларів США, що еквівалентно 36 088 грн. 40 коп.; суми простроченої заборгованості по нарахованим процентам 183 долара США 77 центів, що еквівалентно 1 468 грн. 87 коп.; суми поточної заборгованості по нарахованим процентам - 133 доларів США 14 центів, що еквівалентно 1 064 грн. 19 коп.; суми пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором 2 576 грн. 54 коп.

В добровільному порядку відповідачі відмовляються сплачувати борг, тому позивач змушений звернутися до суду та враховуючи збільшені позовні вимоги, остаточно просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, яка станом на 15 вересня 2014 року становить 142 075 грн. 74 коп., а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 подали зустрічну позовну заяву до ПАТ «Банк Форум» про визнання договору недійсним та зобовязання вчинити певні дії, в якій посилаючись на те, що позивач під час укладення кредитного договору не надав їм відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» письмової інформації щодо сукупної вартості кредиту та умов кредитування, а також нечесну підприємницьку практику з боку банку, невідповідність змісту кредитного договору ЦК України, Конституції України та введення банком їх в оману, щодо обставин, які мають істотне значення, просили визнати нікчемним (недійсним) спірний кредитний договір та зобовязати ПАТ «Банк Форум» повернути ОСОБА_2 суму у розмірі 11 001 доларів США 73 центів.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 25 квітня 2014 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 і ОСОБА_3 прийнято до провадження та обєднано в одне провадження з позовом ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 16 січня 2015 року позов ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором №163/07/02-А від 10 серпня 2007 року станом на 15 вересня 2014 року в загальному розмірі 142 075 грн. 74 коп., яка складається з простроченої заборгованості по поверненню кредитних коштів - 114 839 грн. 26 коп.; простроченої заборгованості за нарахованими процентами 12 945 грн. 29 коп.; пені 14 291 грн. 19 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до банку відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, шляхом стягнення з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь банку судові витрати по 379 грн. 95 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі відповідачі вказують на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції, що у відповідності до вимог ч.3 ст.303 ЦПК України є обовязковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про визнання кредитного договору №163/07/02-А від 10 серпня 2007 року нікчемним (недійсним) і покладення на ПАТ «Банк Форум» обовязку повернути ОСОБА_2 суму в розмірі 11 001 доларів США 73 цента.

Перевіривши правильність рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Задовольняючи позов банку, місцевий суд виходив із того, що між сторонами існують договірні правовідносини, умови якого порушила ОСОБА_2, а тому, відповідно до ст.ст.525-526,530,551,611,615,625, 1046-1050,1054,1055 ЦК України та умов кредитного договору, вона разом з поручителем повинні відповідати за неналежне виконання зобовязання і нести негативні наслідки таких її дій, а саме, сплатити: заборгованість по тілу кредиту, заборгованість по оплаті процентів за користування кредитними коштами, а також неустойку. Ухвалюючи рішення щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що такі вимоги є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції, з огляду на таке.

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобовязань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилам ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обов'язку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Також, відповідно до положень ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Окрім того, за правилами ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.2 ст. 554 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 10 серпня 2007 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено кредитний договір №163/07/02-А, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 47 683 доларів США на придбання автомобіля, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11.5 % річних, строком до 08 серпня 2014 року включно (а.с.6-7).

На забезпечення вказаного кредитного договору, 10 серпня 2007 року банком з відповідачем ОСОБА_3 було укладено у простій письмовій формі договір поруки №81-163/07/02-А, за умовами якого останній зобовязався перед банком відповідати за виконання боржником усіх його зобовязань перед кредитором, включаючи суму основного боргу, проценти за користування кредитними коштами, а також неустойку та інші платежі, передбачені договором (а.с.13).

Зі змісту позовної заяви ПАТ «Банк Форум», по якій було відкрито провадження у справі та розрахунку заборгованості за кредитним договором, слідує що відповідач свої зобовязання за договором щодо повернення кредитних коштів не виконав належним чином, внаслідок чого станом на 15 вересня 2014 року утворилась заборгованість за вказаним договором в загальному розмірі 142 075 грн. 74 коп., з яких:

- прострочена заборгованості по поверненню кредитних коштів в розмірі 8 867 доларів США 84 центів, що еквівалентно 114 839 грн. 26 коп.;

- прострочена заборгованості по нарахованим процентам в сумі 999 доларів США 63 цента, що еквівалентно 12 945 грн. 29 коп.;

- пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 14 291 грн. 19 коп. (а.с.84, 85-88).

Вказана заборгованість в добровільному порядку відповідачами не погашена.

Отже, встановивши ці обставини, колегія суддів приходить до висновку про порушення відповідачами договірних зобовязань та наявність підстав для повернення кредитних коштів, що вірно констатував і суд першої інстанції.

За такого, задовольняючи вимоги первісного позову, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст.212-214 ЦПК України повно та всебічно встановивши фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, й надавши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.10,60,212 ЦПК України, обґрунтовано виходив із доведеності позову банку та наявності передбачених ст.ст.526,527,530,553-554,611,1048-1050,1054 ЦК України підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки позичальник належним чином не виконував взяті на себе за вищевказаним договором зобовязання, що призвело до виникнення заборгованості.

Щодо вимог, заявлених у зустрічному позову, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у їх задоволенні, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.2 ст.16, ч.1 ст.215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Зокрема, у звязку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Разом з тим, зі змісту підписаного позичальником ОСОБА_2 кредитного договору вбачається, що остання була проінформована про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо.

Зокрема, п.2 умов кредитного договору сторонами визначено розмір щомісячного платежу, а також порядок та період нарахування процентів.

Сторонами також визначена черговість погашення заборгованості за вищевказаним договором (п.п.2.7 п.2).

Із кредитного договору (п.п.7.4 п.7) вбачається, що на момент його укладання позичальник вважала, що його умови є справедливими по відношенню до неї й перед його укладанням остання отримала від банку Умови кредитування, як це передбачено ст.11 Законом України «Про захист прав споживачів» (п.п.7.1 п.7).

Зазначене відповідає положенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення кредитного договору), за якими договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Тобто, у наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит надається, та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний й варіанти його повернення.

Зі змісту укладеного сторонами кредитного договору вбачається, що в ньому зазначена вся інформація, визначена ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Уклавши цей договір, ОСОБА_2 своїм підписом засвідчила згоду з умовами кредитного договору, підтвердила свої права та обовязки за ним і погодилась з ним, підтвердила свою здатність виконувати умови цього договору, та, що всі умови договору їй цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до неї.

Отже, при укладанні спірного договору позичальнику були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах.

До того ж, саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Посилання позивача на несправедливі та дискримінаційні умови договору, не узгоджуються з вимогами ст.18 Закону «Про захист прав споживачів» та спростовуються умовами спірного договору, якими визначені предмет договору, умови повернення кредиту, обовязки як банку, так і позичальника.

Знаючи, що діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару до національної валюти - гривні, позичальник добровільно погодився на такі умови кредитування, свідомо і за свого вільного волевиявлення уклав договір, який виконував протягом тривалого часу. Лише після звернення банку у лютому 2014 року до нього з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, він предявив вказані вимоги до банку.

Тому посилання позивача на введення його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, з посиланням на ненадання повної інформації про умови кредитування, ризики тощо, виходячи з положень ст.230 ЦК України є безпідставними, оскільки спростовуються умовами спірного договору, якими визначені предмет договору, умови повернення кредиту, обовязки як банку, так і позичальника.

Докази того, що позивач був введений банком в оману з використанням нечесної підприємницької практики в матеріалах справи також відсутні.

Доводи відповідачів про те, що банк не мав законних підстав для здійснення кредитування в іноземній валюті за відсутності ліцензії необґрунтовані, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року (далі - Декрет).

Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Колегія суддів погоджується з мотивами та висновками районного суду про те, що відповідач, маючи банківську ліценцію №62 та письмовий дозвіл №62-3 від 03 грудня 2001 року з додатком №62-3 від 10 червня 2003 року, видані йому Національним Банком України, мав право здійснення валютних операцій, зокрема й на укладення кредитного договору в іноземній валюті, без отримання індивідуальної ліценції (а.с.90-91).

За змістом п.2 ст.5 Декрету та п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене постановою Правління Національного Банку України № 275 від 17 липня 2001 року та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921 (а також за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування валютних операцій) єдиною правою підставою для здійснення кредитування банками в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліценції на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

За такого, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що законні права та інтереси відповідачів, про захист яких вони просять, не порушенні.

Посилання відповідачів в апеляційній скарзі на порушення їх прав щодо можливості заявлення клопотань у судових засіданнях, у тому числі щодо застосування позовної давності, спростовуються журналами судових засідань, які були проведені за участю їх представника.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять посилань на такі порушення норм матеріального і процесуального права, щоб могли бути підставою для скасування судового рішення.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 16 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: