У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2012 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді Шеремет А.М.,

суддів: Малько О.С., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Панас Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду від 08 грудня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Рівненської громадської організації „Сигнал, Регіонального відділення фонду державного майна України в Рівненській області про визнання права на користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом Рівненської громадської організації „Сигнал до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Регіональне відділення фонду державного майна України в Рівненській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду від 08 грудня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Рівненської громадської організації „Сигнал, Регіонального відділення фонду державного майна України в Рівненській області про визнання права на користування житловим приміщенням задоволено частково.

Зобовязано Рівненську міську громадську організацію „Сигнал повернути у володіння і користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 речі згідно акту, що був складений головою правління Рівненської міської організації „Сигнал ОСОБА_3 та підписаний членами правління ОСОБА_4, ОСОБА_5 та сусідами ОСОБА_6, ОСОБА_7

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов Рівненської громадської організації „Сигнал до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Регіональне відділення фонду державного майна України в Рівненській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою м. Рівне, вул. Студентська, 3.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали на нього апеляційну скаргу.

Вказують, що ні главою 4 ЖК України, ні Примірним Положенням про гуртожитки не передбачено порядку визнання особи такою, що втратила право користування жилою площею в гуртожитку.

Судом не враховано, що під час виселення їх з кімнати, в якій вони проживали понад 19 років, голова громадської організації ОСОБА_3 присутня не була, а відповідні документи склала та підписала уже після самого виселення. При цьому ОСОБА_3 вийшла за межі чинного законодавства, дозволивши іншим жителям гуртожитку здійснити проникнення у кімнату № 419, наслідком якого була фальсифікація протоколу № 4.

Щодо відсутності у них ордеру, то ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказують, що ОСОБА_8, їх чоловік та батько, працював на ВАТ „Рівне автотранспорт АТП 17654 і спірна кімната виділялась йому в користування з врахуванням кількості членів сімї. З приводу отримання ОСОБА_8 ордеру адвокатом були надіслані відповідні запити, зокрема в Пенсійний фонд. Свідок ОСОБА_9 підтвердив, що ордери видавались на всіх громадян, які поселялись в гуртожитки і були передані на зберігання Фонду Державного майна України.

Вважають нікчемними посилання відповідача на те, що вони не проживали в спірній кімнаті понад 10 років, оскільки в матеріалах справи наявні письмові докази щодо здійснення ОСОБА_1 проплат за проживання в кімнаті а також за використану електроенергію, які нараховувались ГО „Сигнал.

Вказують, що на період здійснення ОСОБА_1 догляду за ОСОБА_10 кімната в гуртожитку підтримувалась в санітарно-технічному стані, в ній був проведений ремонт, були затрачені кошти на встановлення електролічильника, на ремонт даху гуртожитку.

Судом без жодних доказів взято до уваги показання ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_1 не проживає в гуртожитку з 1990 року і в кімнаті проживають квартиранти.

Зазначають, що належність кімнати № 419 позивачам підтверджена рядом доказів.

Крім цього, вказують, що виконували правила Примірного положення про гуртожитки, а ОСОБА_3 не надала жодного доказу щодо попередження їх про виселення в звязку з порушенням умов проживання.

Просять оскаржуване рішення змінити, задоволивши позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а в задоволенні позову Рівненської громадської організації „Сигнал відмовити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що гуртожиток по вул. Студентська, 3 в м. Рівне під час приватизації ВАТ „Рівнеавтотранспорт 15654 не ввійшов до статутного фонду ВАТ „Рівнеавтотраспорт -15654 і є обєктом державної власності, що підтверджується відповіддю регіонального відділення фонду державного майна України по Рівненській області.

Міжрегіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області як органом управління державним майном та Рівненською міською громадською організацією „Сигнал було укладено договір на утримання будинку і прибудинкової території від 27 лютого 2001 року, що підтверджується копією договору.

26 грудня 2003 року між регіональним відділенням та Рівненською громадською організацією „Сигнал була укладена додаткова угода до договору утримання відповідно до якої ГО „Сигнал самостійно вирішує питання поселення та виселення з будинку реєстрації громадян за місцем проживання.

Регіональне відділення фонду державного майна України по Рівненській області та РГО „Сигнал ордеру позивачам-відповідачам не видавали. Доказів того, що відповідний ордер був виданий ВАТ АТП 15654 позивачами-відповідачами не надано.

ОСОБА_12 підтвердила, що протягом тривалого періоду не проживала у гуртожитку по вул. Студентській, 3 у зв'язку із необхідністю догляду за бабусею, починаючи з 2000 року. І її син також не міг проживати у гуртожитку у зв'язку із навчанням.

Відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України з урахуванням подібності правовідносин щодо користування житловою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються правилами ст. ст. 71, 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користуватись жилим приміщенням, положення цих правил про збереження за відсутніми права на жиле приміщення та визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, слід застосовувати і в разі виникнення зазначених обставин щодо осіб, яким у гуртожитку надана жила площа.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду, про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добровільно припинили проживання у гуртожитку з 2000 року і здійснювали лише нагляд за кімнатою, у якій знаходилися їх речі, крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у трудових відносинах із ВАТ АТП 15654 не знаходилися, перебування у трудових відносинах із ВАТ АТП 15654 ОСОБА_8 ними не доведено, у звязку з чим законних підстав для користування спірним приміщенням в гуртожитку, а саме кімнатою № 419 в м. Рівне по вул. Студентська, 3 у них немає.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких підстав судова колегія вважає, що рішення суду відповідає вимогам закону і не вбачає підстав для його скасування.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 8, 11, 303, 304, 308, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 08 грудня 2011 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча Судді: