Справа № 22 - 2960/1481/2012 року Головуючий у 1-й інстанції:Панченко О.М.
Доповідач: Чобіток А.О.
РІШЕННЯ

Іменем України

26 січня 2012 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - судді Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарі - Бабіч К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,ОСОБА_3,ОСОБА_4,ОСОБА_5,Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання частини квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсним іпотечного договору,-

встановила:

В липні 2011 року ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом до суду та зазначав,що перебуває з ОСОБА_2 у шлюбі з 22.03.2005 року. 09.07.2007 року його дружина придбала квартиру АДРЕСА_1.

Дружині також належало 25/100 частин квартири № АДРЕСА_4.

06.09.2007 року між дружиною та ОСОБА_3,ОСОБА_4,ОСОБА_5, яким належало кожному по 1/3 частини від 75/100 частин квартири № АДРЕСА_4, було укладено договори дарування, відповідно до яких ОСОБА_2 передала в дар ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, а вони в свою чергу подарували ОСОБА_275/100 частин № АДРЕСА_4.

Посилаючись на те, що вказані договори дарування є удаваними, оскільки було прихований договір міни вказаних квартир з метою уникнути значних витрат пов»язаних з укладенням договору міни, а також, що по суті договір міни, що мали на увазі сторони цих угод, прирівнюється до договору купівлі-продажу, позивач вважає, що 75/100 частин квартири № АДРЕСА_4 фактично були куплені за рахунок їх сумісного спільного майна - квартири АДРЕСА_1,а тому придбана у такий спосіб частка вказаної квартири є їх спільним сумісним майном.

Крім того, 15.11.2007 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» було укладено іпотечний договір №1955/Z фквіn-07, за умовами якого дружина без його згоди передала в іпотеку квартиру № АДРЕСА_4 банку.

Посилаючись на ст.578 ЦК України, яка передбачає, що майно, яке є спільною власністю,може бути передано у заставу лише за згодою усіх співвласників, а він згоду на укладення договору іпотеки не давав, позивач просив визнати зазначений іпотечний договір недійсним.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2011 року позов задоволено. Постановлено визнати 75/100 частин квартири № АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнати недійсним іпотечний договір №1955/Z фквіn-07,укладений 15.11.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.M., зареєстрований в реєстрі за №5828.Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запис за №6041108 від 15.11.2007 року про державну реєстрацію заборони відчуження квартири № АДРЕСА_4 на підставі іпотечного договору №1955/Z фквіn-07 від 15.11.2007 року. Виключити з Державного реєстру іпотек запис за № 6041199 від 15.11.2007 року про обтяження іпотекою квартири № АДРЕСА_4,внесеного на підставі іпотечного договору №1955/Z фквіn-07, укладеного 15.11.2007 року.

В апеляційній скарзі AT «Дельта Банк», до якого перейшли права вимоги до боржників по кредитних договорах, укладених з ТОВ «Укрпромбанк», на підставі договору з ТОВ «Укрпромбанк» від 30.06.2010 року про передачу активів в рахунок погашення заборгованості на користь AT «Дельта Банк», ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову. Апелянт вказує на порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки суд вдався до помилкового тлумачення норм чинного законодавства, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, кий сторони насправді вчинили.

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09.07.2007 року ОСОБА_2 мала на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.04.1997 року ОСОБА_2 належить на праві власності також 25/100 % частин квартири АДРЕСА_4.

Інша частина 75/100% у вказаній квартирі в рівних частках належала ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

06.09.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договори дарування, за умовами яких ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 в дар належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_5 передали в дар ОСОБА_2 належні їм на праві власності 75/100% квартири АДРЕСА_4.(а.с.10,12)

При цьому договір дарування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 було здійснено ОСОБА_2 за згодою її чоловіка ОСОБА_8, як це зазначено в договорі дарування, який подав до нотаріуса відповідну заяву (а.с.10).

15.11.2007 року ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Український промисловий банк» на далі ТОВ «Укрпромбанк» кредитний договір № 1955/ФКВ-07 відповідно до якого отримала в кредит 127 500,00 доларів США до 11.11.2022 року зі сплатою 14,30 % річних за користування кредитом.

Пунктом 3.1 зазначеного кредитного договору передбачено, що виконання позичальником зобов»язань за цим договором (повернення кредиту,сплата процентів за його користування, комісій, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених договором) забезпечується іпотекою трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_4.

Власноручною заявою на ім'я начальника управління кредитування фізичних осіб ТОВ «Укрпромбанк» від 15.11.2007 року, тобто в день укладення кредитного договору ОСОБА_1 дав згоду на отримання його дружиною ОСОБА_2 кредиту на вказану суму, а також посвідчив про те, що йому відомо всі умови отримання та повернення кредитних коштів, шляхом договірного списання, та зобов»язувався нести солідарну відповідальність щодо виконання всіх умов кредитного договору від 15.11.2007 року (а.с.91).

В цей же день в забезпечення виконання зобов»язань щодо повернення кредиту між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк» було укладено іпотечний договір №1955 Z фквіn-07 відповідно до якого, ОСОБА_2 іпотекодавець, передала ТОВ «Укрпромбанк» іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_4.

Посилаючись на те, що 75/100 % квартири АДРЕСА_4 належить на праві спільної сумісної власності йому та ОСОБА_2 як подружжю, а вказаний договір іпотеки було укладено без його згоди, позивач просив визнати цей договір недійсним.

Крім того зазначав, що вищевказані договори дарування квартири АДРЕСА_1, яка належала йому та його дружині на праві спільної сумісної власності, та 75/100% квартири АДРЕСА_4 є удаваними, оскільки сторони цих угод фактично уклали договір міни, а тому є нікчемними і просив визнати, отримані ОСОБА_2 в дар 75/100% квартири АДРЕСА_4, спільною сумісною власністю подружжя.

Задовольняючи позовні вимоги в повному об'ємі, суд виходив з того, що договори дарування є удаваним правочинами, якими прихований правочин щодо обміну квартир, який насправді вчинили сторони цих угод, а тому фактично ОСОБА_2 під час шлюбу придбала 75/100% квартири АДРЕСА_4 за рахунок квартири АДРЕСА_1, яка також була придбана під час шлюбу з позивачем.

Оскільки позивач згоду на передачу в іпотеку 75/100% квартири АДРЕСА_4 не надавав, суд з підстав передбачених ст.65 СК України прийшов до висновку про недійсність іпотечного договору №1955 Z фквіn- 07Ю,укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк» 15.11.2007 року.

З таким висновком суду колегія судців не може погодитися, оскільки він не відповідає вимогам закону, що регулює правовідносини,які виникли між сторонами та встановленим обставинам справи.

Так, пославшись на те, що зазначені договори дарування квартир укладені відповідачами в один день, між одними й тими особами, посвідчені одним нотаріусом, тобто предметом договорів є однорідне майно, і в результаті цих угод відповідачі відчужили дві кімнати в одній квартирі і набули у власність дві кімнати в іншій квартирі, суд вважав ці правочини удаваними, оскільки відповідачі фактично приховали правочин щодо обміну квартир.

Такий висновок не ґрунтується на встановлених судом обставинах і не доведений позивачем,а за вказаними судом підставами неможна вважати,що відповідачі фактично уклали договір міни.

Посилаючись на те, що вказані договори дарування є нікчемними,оскільки сторони цих правочинів вирішили здійснити міну зазначених квартир, але для зменшення вартості нотаріальних послуг, останні вирішили приховати договір міни,уклавши договори дарування, позивач не надав жодного доказу на підтвердження зазначеного.

Крім того ним надана згода на відчуження квартири АДРЕСА_1 шляхом укладення 06.09.2007 року саме договору дарування між його дружиною та ОСОБА_4.

Після отримання ОСОБА_2 в дар 75/100% квартири АДРЕСА_4 за договором дарування від 06.09.2007 року, про що також був обізнаний позивач, в силу ст.57 СК України зазначена квартира стала особистою приватною власністю дружини позивача.

Таким чином з боку позивача не було заперечень щодо укладення 06.09.2007 року договорів дарування квартири АДРЕСА_1 та 75/100 % квартири АДРЕСА_4 його дружиною та ОСОБА_4,а тому його заява,що в результаті вказаних правочинів він був позбавлений права власності на житло не заслуговує на увагу.

Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини,чоловіка є майно набуте нею,ним за час шлюбу,але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Позивач дав згоду на відчуження квартири АДРЕСА_1 саме в такий спосіб, в зв»язку з чим його заява щодо отримання ОСОБА_2 в дар 75/100 % квартири АДРЕСА_4 за договором дарування від 06.09.2007 року відбулося за рахунок подарованої нею квартири АДРЕСА_1 в даному випадку в силу ст.57 СК України не може бути підставою для визнання 75/100% квартири АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2

Змістом договорів дарування спростовується твердження позивача щодо їх удаваності, оскільки сторони договорів дарування підтвердили, що ці договори не носять характер уявних та удаваних правочинів. Дарувальники в обох договорах стверджували, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства,як фізичного, так і морального.

Таким чином на момент укладення відповідних правочинів,сторони підтвердили бажання укладення саме договорів дарування належного їх на праві власності нерухомого майна, як це передбачено ст.717 ЦК України і передали один одному це майно у власність безоплатно, не провівши будь-яких грошових розрахунків, які б свідчили про їх наміри укласти та укладення оплатного договору, тобто договору міни.

За таких обставин колегія суддів вважає,що лише визнання відповідачами позовних вимог позивача щодо удаваності договорів дарування не може бути підставою для визнання їх такими.

Враховуючи вказані обставини, відповідність договорів дарування вимогам закону,а також згоду позивача щодо передачі квартири АДРЕСА_1 у дар та отримання в дар ОСОБА_2 75/100 % квартири АДРЕСА_4,колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав визнавати ці договори удавами,як цього вимагає позивач, пред'явивши позов майже через чотири роки.

З огляду на викладене колегія суддів вважає,що ОСОБА_2, уклавши з ТОВ «Укрпромбанк» іпотечний договір,передала останньому в іпотеку належну їй особисто на праві власності квартиру АДРЕСА_4,а тому вимоги щодо визнання даного договору з підстави належності 75/100% вказаної квартири на праві спільної сумісної власності позивачу та ОСОБА_2 є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку, що пред'явивши такі вимоги, позивач має на меті у такий спосіб звільнити квартиру АДРЕСА_4 від іпотеки, приховавши свою обізнаність щодо укладення його дружиною 15.11.2007 року кредитного та іпотечного договорів.

Так, з його заяви на ім'я начальника управління кредитування фізичних осіб ТОВ Укрпромбанк» від 15.11.2007 тобто в день укладення кредитного договору між його дружиною ОСОБА_2 та ТОВ «Укрпромбанк» вбачається,що він дав згоду на отримання його дружиною кредиту на вказану суму,а також посвідчив те, що йому відомо всі умови отримання та повернення кредитних коштів.

Однією з умов кредитного договору,а саме п.3.1 передбачено,що виконання позичальником зобов»язань за цим договором (повернення кредиту,сплата процентів за його користування,комісій,штрафних санкцій,інших платежів,передбачених договором) забезпечується іпотекою трикімнатної квартири,що знаходиться за адресою:м. АДРЕСА_4.

Таким чином, позивачу 15.11.2007 року було відомо щодо забезпечення дружиною позичальником зобов»язань за кредитним договором іпотекою трикімнатної квартири,що знаходиться за адресою:м. АДРЕСА_4.,а також про зазначення за свідченнями його дружини,що ця квартира не знаходиться у спільній частковій власності і він не заперечував проти цього.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи та вимогам закону, що регулює правовідносини сторін, не додержання судом норм матеріального та процесуального права при вирішення даного спору і вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,319 ЦПК України,колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2011 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання частини квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсним іпотечного договору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді-