У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2012 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковалевича С.П., Ковальчук Н.М.,

секретаря судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Рівненській області № 96 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Рівненській області № 96 про скасування дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які зявилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів ,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернулася в суд з позовом до Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Рівненській області № 96 про скасування дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Просила суд визнати незаконними та скасувати накази від 07 березня 2012 року № 53, від 09 квітня 2012 року № 80, від 07 березня 2012 року № 54, від 09 квітня 2012 року № 78 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності та скасувати наказ № 23 о/с від 25 квітня 2012 року про звільнення її з роботи, поновити її на попередній посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 12000 грн..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано накази № 78 та № 80 від 09 квітня 2012 року Городищенської виправної колонії Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області (№ 96) про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

__________________________________________________________________________________________

Провадження №22ц-1790/1995/2012 Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_2

Доповідач : Демянчук С.В.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 23 о/с від 25 квітня 2012 року Городищенської виправної колонії Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області (№ 96) про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача канцелярією згідно п. З ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача канцелярією Городищенської виправної колонії Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області (№ 96 ).

Стягнуто з Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 16591,18 грн. та моральну шкоду у сумі 1500 грн..

Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 завідувачкою канцелярією Городищенської виправної колонії Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області ( № 96 ) допущено до негайного виконання.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2012 року Городищенська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України у Рівненській області № 96 подала апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим, винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Вказують, що суд першої інстанції не повно і не всебічно зясував всі обставини цієї справи, а також викривив надані пояснення представників відповідача, свідків та докази.

Зазначають, що притягнення до дисциплінарної відповідальності, згідно наказу установи № 80 від 09 квітня 2012 року, стало можливим внаслідок неналежного виконання посадових обовязків позивачем, що виразилося в непідготовці звіту та у відмові позивача звітувати на оперативній нараді керівного складу установи, яка відбулася 07 лютого 2012 року.

Крім того вказують, що суд першої інстанції зазначив, що з посадової інструкції позивача не вбачається, що у функціональні обовязки завідувача канцелярії входить проводити звітування на оперативних нарадах керівного складу установи. Проте, позивач в судовому засіданні визнала і навіть підтвердила, що вона повинна звітувати на оперативних нарадах керівного складу установи 1 раз в квартал.

Також зазначають, що своїми діями позивач порушила норми професійної етики працівника кримінально-виконавчої системи України, які є обовязковими для всіх працівників незалежно від спеціального звання, посади, терміну служби чи обставин та Правил внутрішнього трудового розпорядку установи, Колективним договором.

Тому вказують, що підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України, є порушення трудової дисципліни. До того ж, в результаті даного конфлікту, до дисциплінарної відповідальності було притягнуто і ОСОБА_3.

Отже, наказ № 78 від 09 квітня 2012 року про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є законним, оскільки виданий з дотриманням правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень до позивача передбачених ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України на підставі зібраних матеріалів та без зауважень, завізований посадовими особами установи в установленому порядку.

Крім того зазначають, що позивач не вжила жодних належних заходів щодо відправки кореспонденції оскільки, при неможливості організувати надсилання вихідної кореспонденції ОСОБА_1 зобовязана була надіслати відповідальним особам (структурним підрозділам) установи для самостійного відправлення, однак жодних дій не вживалося.

Також вказують, що моральна шкода не обґрунтована та не доведена, і не є зрозумілим з яких критеріїв суд першої інстанції виходив, призначаючи її саме в розмірі 1500 грн..

Зазначають, що не можуть погодитися з висновками суду першої інстанції стосовно стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 16 581,18 грн. оскільки, розрахунок проведений та наданий суду позивачем не відповідає дійсності та Постанові Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати. Загальна сума, з наданої в судове засідання довідки установи про заробітну плату позивача за 6 місяців, розрахована відповідно до Порядку вищезазначеної Постанови має складати 11 187,68 грн..

Просили скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2012 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

В поданих на апеляційну скаргу запереченнях, ОСОБА_1 вказує на законність та обгурнтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги.

У судовому засіданні представники відповідача, підтримавши апеляційну скаргу повністю, надали пояснення в межах її доводів.

ОСОБА_1, її представник, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, покликалася на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Рішення оскаржується в частині задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що, наказом № 78 Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Рівненській області № 96 від 09 квітня 2012 року завідувачу канцелярії установи ОСОБА_4 за порушення трудової дисципліни оголошено догану. Підставою для притягнення останньої до дисциплінарної відповідальності став факт конфлікту між нею та ОСОБА_3 Своїми діями ОСОБА_4 порушила норми професійної етики працівника кримінально-виконавчої системи України, які є обов'язковими для всіх працівників незалежно від спеціального звання, посади, терміну служби чи обставин та правила внутрішнього трудового розпорядку. Вказана подія дискредитувала установу та зганьбила репутацію її працівників.

Окрім того, відповідно до наказу № 53 від 07.03.2012 року ОСОБА_4 за відмову у звітуванні на оперативній нараді керівного складу 07 лютого 2012 року про хід виконання Законів України, актів та доручень Президента України та КМ України, відомчих нормативно-правових актів, рішень колегії Департаменту, про організацію та стан виконавської дисципліни, аналіз документообігу та враховуючи, що остання вже притягувалась до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану.

Згідно наказу № 23 о/с від 25 квітня 2012 року ОСОБА_4 було звільнено з займаної посади за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення згідно п. З ст. 40 КЗпП України. У цьому випадку відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, обмежився загальним посиланням на систематичне невиконання без поважних причин обов'язків та не врахував положення ч. З ст. 149 КЗпП України, не навів конкретні факти порушень.

Підставами для звільнення стало службове розслідування від 23 квітня 2012 року згідно якого було встановлено, в лютому 2012 року було виявлено зареєстровані документи, які адресовані в Рівненський районний суд , однак не були направлені з грудня 2011 року по січень 2012 року. Пізніше вказані документи були направлені в Рівненський районний суд. Таким чином позивачка допустила неналежне виконання функціональних обов'зків, і вона зобов'язана була направити вказану кореспонденцію у вказаний строк, і жодних перешкод для цього не було.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив зі встановлених обставин того, що звільнення ОСОБА_4 проведено з порушенням вимог ч. З ст. 40 КЗпП України, а тому позовні вимоги щодо скасування наказів № № 78 та 80 від 09.04.2012 року та поновлення на роботі підлягають до задоволення. В зв'язку з порушенням прав позивачки в сфері трудового законодавства стягнуто моральну шкоду. Поновивши позивачку на роботі, суд за час вимушеного прогулу стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повному обсязі з'ясовано обставини про те, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 ст.40 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Пункт 3 ст. 40 КЗпПІ України дає право власнику розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Систематичне порушення трудової дисципліни вважається порушення вчинене працівником, який раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної чи громадської відповідальності, і порушив її знову.

Тому при звільненні працівника з підстав, передбачених цією нормою закону, організація повинна навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов"язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. При цьому необхідно вважати, що тільки правомірно накладені стягнення можуть бути підставою для звільнення працівника за п. З ст. 40 КЗПП України.

Відповідно до ст.. 147 КЗпП України , за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення : догана, звільнення. Законодавством , статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Згідно ч. З ст. 149 КзпП України при обранні виду стягнення роботодавець повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за якими вчинено проступок, і попередню роботу працівника, Крім того застосовуючи дисциплінарне стягнення роботодавець має враховувати форму вини, пом'якшуючі та обтяжуючі обставини. Пом'якшуючими обставинами слід вважати: щире каяття винуватого; вчинення проступку вагітною жінкою або жінкою, яка має малолітніх дітей; вчинення проступку під впливом скрутних особистих або сімейних обставин; тривалий стаж бездоганної роботи. Особа , яка розглядає справу про дисциплінарний проступок , має право визнати пом'якшуючими й інші обставини, якщо вони мають суттєве значення для вирішення справи. Більш суворе дисциплінарне стягнення застосовується тоді, коли є обтяжуючі обставини, а саме: вчинення проступку керівником підприємства, установи, організації або керівником структурних підрозділів; вчинення проступку з корисливою метою або з інших негативних мотивів; вчинення проступку в нетверезому стані; повторне протягом року вчинення проступку, за котрий вже накладалося дисциплінарне стягнення; заподіяння значної матеріальної або моральної шкоди; створення небезпеки для оточуючих; продовження протиправної поведінки всупереч вимогам уповноважених осіб припинити її. тощо.

Відповідно до п. 22 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року Про практику розгляду судами трудових споріву справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4,7,8 ст. 40 п. 1 ст. 41 КЗпП країни, чи додержані власником або уповноваженим ним органом ст.ст. 147(1), 148,149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. П. 23 - за передбаченими п. З ст. 40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково ( ст.. 151 КЗпП ), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року.

Убачається, що при вирішенні спору судом першої інстанції в повному обсязі було враховані вимоги закону.

Як встановлено в судом першої інстанції , щодо обставин пов"язаних з винесенням наказу № 78 від 09 квітня 2012 року, яким завідувачу канцелярії установи ОСОБА_4 за порушення трудової дисципліни оголошено догану, - представниками відповідачами не надано жодних переконливих доказів, а судом у судовому засіданні не здобуто (немає рішення суду щодо винності позивачки), що позивачка винна у вищевказаному конфлікті . Сам факт порушення ніхто не бачив.

Крім того, суд, не погоджуючись з наказом № 53 від 07.03.2012 року, яким ОСОБА_4 за відмову у звітуванні на оперативній нараді керівного складу 07 лютого 2012 року про хід виконання Законів України, актів та доручень Президента України та КМ України, відомчих нормативно -правових актів, рішень колегії Департаменту, про організацію та стан виконавської дисципліни , аналіз документообігу та враховуючи, що остання вже притягувалась до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану, виходив з того, що з посадової інструкції завідувача канцелярією від 10.09.2010 року затвердженої начальником виправної колонію управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області не вбачається, що у функціональні обов'язки завідувача канцелярією входить проводити звітування на оперативних нарадах з керівним складом установи.

Визнаючи незаконним наказ № 23 о/с від 25 квітня 2012 року , на підставі якого ОСОБА_4 було звільнено з займаної посади за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення згідно п. З ст. 40 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, обмежився лише загальним посиланням на систематичне невиконання без поважних причин обов"язків та не врахував положення ч. З ст. 149 КЗпП України, не навів конкретні факти порушень.

Підставами для звільнення стало службове розслідування від 23 квітня 2012 року згідно якого було встановлено, в лютому 2012 року було виявлено зареєстровані документи які адресовані в Рівненський районний суд, однак не були направлені з грудня 2011 року по січень 2012 року. Пізніше вказані документи були направлені в Рівненський районний суд. Таким чином позивачка допустила неналежне виконання функціональних обов'зків, і вона зобов'язана була направити вказану кореспонденцію у вказаний строк, і жодних перешкод для цього не було.

Однак суд вважав, що службове розслідування проведено неповно без врахування усіх вищевикладених обставин, а також не можна вважати законним застосування до позивачки службового розслідування.

З службового розслідування також вбачається, що допущені позивачкою порушення за період з грудня 2011 року по 23 січня 2012 року , були виявлені 16.02.2012 року . Тобто вказані порушення були допущені до тих порушень від 07 та 10 лютого 2012 року, за які позивачка була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган згідно наказів № № 78 та 80 від 09 квітня 2012 року. Порушення, за які звільнена ОСОБА_4 з посади завідувача канцелярією ( грудень 2011 року-січень 2012 року ) допущені до застосування до останньої дисциплінарних стягнень 09 квітня 2012 року. Таким чином, працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення ОСОБА_1П./ на той час ОСОБА_4/ проведено в порушення вимог ч.З ст.40 КЗпП України, без належного встановлення вини позивачки, тому в цій частині позовні вимоги про її поновлення на роботі обгрунтовано задоволені.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає правильними і висновки суду першої інстанції про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ст.235 КЗпП України в розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу з часу звільнення по день поновлення на роботі, сума якого становить 16581,18 грн. При цьому суд виходив з того, що представниками відповідача не надано жодних заперечень та доказів стосовно вказаної суми стягнення .

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За вказаних обставин, суд вірно зазначив про те, що незаконним звільненням позивачу було завдано і моральної шкоди. Враховуючи встановлений факт порушення прав позивача в сфері трудових правовідносин, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вірно дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в сумі 1500 грн.

На підтвердження таких висновків в рішенні наведені відповідні мотиви та докази з якими погоджується апеляційний суд, оскільки такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та відповідають обставинам справи.

Відповідно до норм процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності; в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких належних та, заслуговуючих на увагу доказів, які б спростовували висновки суду, Рівненська обласна організація Товариства сприяння обороні України суду не надала.

Належними і допустимими доказами в передбаченому законом порядку відповідач висновки суду не спростував.

Так, доводи відповідача в спростування висновків суду першої інстанції щодо незаконності оспорюваних наказів зводяться лише до їх переоцінки.

Безпідставними є і доводи апелянта про неправильне вирахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки суд обгрунтовано при визначенні середнього заробітку виходив з заробітної плати позивачки за два останніх місяці, які передували звільненню, а не за шість, як на те покликаються представники відповідача.

Поскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, та, враховуючи, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив дійсні обставини справи, з'ясував характер взаємовідносин сторін, постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права, та зважаючи, що не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Рівненській області № 96 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 жовтня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.П.Ковалевич

ОСОБА_5