Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-619/12 Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2012 року м . Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Гончара О.С.

суддів : Воробйової І.А.

ОСОБА_2

при секретарі Черненко А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_5 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки, договору наступної іпотеки та додаткового договору до нього і застосування наслідків їх недійсності, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», треті особи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_5 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу про визнання недійсним кредитного договору, договору поруки, договору наступної іпотеки та додаткового договору до нього і застосування наслідків їх недійсності .

В позовній заяві зазначали, що 08.02.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-200/829/2008 на суму 54 407, 35 доларів США на строк до 08.02.2032 року.

08.02.2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ОТП Банк» був укладений договір поруки № SR-200/829/2008, за умовами якого поручитель зобовязувався відповідати за належне виконання кредитних зобовязань.

08.02.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором укладено договір наступної іпотеки № РML-200/829/2008, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та накладено заборону на відчуження двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, ОСОБА_6АДРЕСА_1.

08.05.2009 року між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» був укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким проведено реструктуризацію частини боргових зобовязань шляхом зміни порядку та строків погашення частини суми кредиту у розмірі 123, 54 доларів США та надання позичальнику траншу у сумі 837, 24 долари США, з метою погашення прострочених процентів, що на день отримання становило 6460, 14 грн.

У звязку з чим, розмір основних зобовязань на 08.05.2009 року збільшився та складає 54 822, 92 доларів США.

Посилаючись на те, що кредитний договір укладений з порушенням Закону України «Про національний банк України», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», закону України «Про банки та банківську діяльність» просили суд, визнати недійсним кредитний договір від 08.02.2008р. №МL-200/829/2008, договір поруки від 08.02.2008р. №SR-200/829/2008, договір наступної іпотеки від 08.02.2008р. №РМL-200/829/2008, додатковий договір №1 від 08.05.2009р. до договору наступної іпотеки № РМL-200/829/2008 від 08.02.2008р., застосувати реституцію за недійсним договором наступної іпотеки №РМL-200/829/2008 від 08.02.2008р., виключити з державного реєстру іпотек запис за №933 від 08.02.2008р. про державну реєстрацію договору наступної іпотеки №РМL-200/829/2008 від 08.02.2008р., виключити з Державного реєстру іпотек запис за №1745 від 08.05.2009р про державну реєстрацію додаткового договору №1 від 08.05.2009р. до договору наступної іпотеки №Р МL-200/829/2008 від 08.02.2008р., виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис №934 від 08.02.2008р. про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за договором наступної іпотеки №РМL-200/829/2008 від 08.02.2008, стягнути з позивача в порядку реституції на користь відповідача суму боргу у розмірі 223265,52 грн., встановити розстрочку виконання рішення суду шляхом встановлення мінімального розміру місячного платежу у розмірі 1500 грн., стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2011 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд, надавши всебічний аналіз як умовам оспорюваних договорів, так і обставин їх укладання, прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених вимог.

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що 08.02.2008р. між ОСОБА_7 та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») було укладено кредитний договір № МL-200/829/2008. Згідно з умовами кредитного договору , банк видав позичальнику кредит в сумі 54407,35 доларів США, цільове призначення кредиту :1й транш на погашення поточної заборгованості перед кредитором першої черги за кредитним договором першої черги, 2й транш на споживчі цілі. Датою остаточного повернення кредиту встановлено 08.02.2032р. Пунктом 3 кредитного договору сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка. В забезпечення виконання умов кредитного договору 08.02.2008р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки №SR-200/289/2008.

В забезпечення виконання боргових зобов»язань за кредитним договором виступає іпотека двокімнатна квартира №7, що знаходиться за адресою Запорізька область, м.Запоріжжя, б.ОСОБА_6 , буд 141.

Зазначені договори підписані сторонами по справі.

Відповідач ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») виконав свої зобов»язання по наданню кредиту ОСОБА_3, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позову про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що між сторонами склались договірні правовідносини з надання кредиту, за яким банк надав позивачу кредит в іноземній валюті, а ОСОБА_3, отримавши його, зобов»язався повернути ці грошові кошти зі сплатою відповідних відсотків на умовах, зазначених у договорі. Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що банк на підставі отриманої від Національного Банку України генеральної ліцензії, здійснює законну діяльність з надання кредитів в іноземній валюті, а тому вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним не ґрунтуються на вимогах закону і задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду відповідають матеріалам справи і вимогам закону.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

За змістом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину за ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України є суперечність змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Частиною 3 статті 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до положень ст.ст.47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність"банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно ст.ст. 192, 533, 1054 ЦК України, ст.ст.32, 44 Закону України "Про Національний банк України", ст.ст.2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.1, 4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.ст. 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"банк, який у встановленому порядку отримав генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, має достатні юридичні підстави та законне право для надання кредиту в іноземній валюті.

Крім того, за правилами ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є способом захисту порушених прав, проте позивачі не довели, в чому саме полягає порушення їх прав внаслідок укладання кредитного договору, за умовами якого йому був наданий кредит в іноземній валюті та використаний ним на власні потреби. Позивачем не надано будь-яких письмових доказів, які б підтверджували той факт, що спірний кредитний договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Укладання кредитного договору в іноземній валюті цілком відповідало внутрішній волі позивача; при отриманні кредиту позивач усвідомлював та гарантував, що умови кредитного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам .

Посилання ОСОБА_3 на несправедливість умов кредитного договору в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання договору недійсним судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги, оскільки відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги посилання апелянта на те, що певні умови кредитного договору та договору іпотеки носять дискримінаційний характер і порушують його права споживача (позичальника) за цим договором. Крім того, позивач з вимогами про визнання недійсними окремих умов кредитного договору до суду не звертався.

Доводи позивачів апелянтів по даній справі про те, що умови договору є несправедливими, спростовуються наведеними нормативни актами, а також тим, що укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, позивач був вільним у визначенні умов договору, зокрема, щодо валюти кредиту, приймав на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, позивач, добровільно уклавши кредитний договір, отримав кредит у доларах США, які зобов»язався повернути позикодавцеві банку, тому суд правильно не погодився з твердженням позивача про несправедливість кредитного договору і зазначив у рішенні про те, що немає будь-яких законних підстав вважати укладений договір незаконним

Також обґрунтовано судом відмовлено у визнанні недійсними договору іпотеки та поруки, які були укладені сторонами по справі у забезпечення виконання кредитного договору, оскільки їх недійсність позивачем обумовлена недійсністю кредитного договору, проте у визнанні недійсним основного зобов»язання відмовлено.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам. Рішення суду відповідає вимогам статей 213,214 ЦПК України, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307,ст. ст. 308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 вересня 2011 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: