Справа № 22-ц-1647/12 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/1390/1647/12 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Богонюка М.Я., Савуляка Р.В.

з участю секретаря Кубішин І.В.

з участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 7 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_5 , яка діє у своїх інтересах та інтересах ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ; до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , сектору громадянства і реєстрації фізичних осіб Шевченківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з участю третьої особи органу опіки і піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням, вселення, зобов`язання до вчинення дій -,

в с т а н о в и л а:
Позивач звернулася з позовом, з врахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, про визнання за ОСОБА_5 , малолітнім ОСОБА_8 та неповнолітнім ОСОБА_7 права користування квартирою АДРЕСА_1 , вселення їх в дану квартиру, зобов`язання сектору громадянства і реєстрації фізичних осіб Шевченківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області зареєструвати ОСОБА_8 у спірній квартирі, стягнення з відповідачів судових витрат.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 9 листопада 1993 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 укладено шлюб. Від цього шлюбу народилися двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 1994 році вона вселилася в спірну квартиру і проживає у ній з дітьми до цього часу. Співвласниками квартири є відповідачі. Діти народилися і проживають в цій квартирі. Стверджує, що вони вселилися в квартиру зі згоди співвласників, тривалий час проживають в цій квартирі разом з відповідачами, ведуть разом спільне господарство, що відповідно надає їм право користування даним житловим приміщенням. Вказує, що на час звернення до суду право позивача та дітей на користування спірною квартирою відповідачами не визнається. Просить позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 7 листопада 2011 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 право користування квартирою АДРЕСА_1 . Зобов`язано сектор громадянства і реєстрації фізичних осіб Шевченківського районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області провести реєстрацію місця проживання ОСОБА_8 у цій квартирі, в решті позову відмовлено.

Рішення оскаржили ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі апелянти посилаються на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах справи, судом не застосовано закон, який підлягає застосуванню. Стверджують, що шлюб між позивачем і ОСОБА_1 розірвано, чим припинено сімейні відносини. Позивач і діти прописані у м.І-Франківську і ця обставина упущена судом. Вони (апелянти) є власниками квартири, а позивач не є членом їх сім`ї. Просять оскаржуване рішення скасувати та закрити провадження у справі.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечила, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заперечення, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, оскільки в частині визнання за ОСОБА_5 і ОСОБА_7 права користування квартирою АДРЕСА_1 суд першої інстанції зробив свої висновки без належних підстав, справу вирішено без достатньої перевірки обґрунтованості позовних вимог і заперечень проти позову; висновки суду по суті вимог у цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим на підставі повної і всебічної перевірки доказів, їх дослідження і правильної оцінки; тому з висновками суду в цій частині погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення у зазначеній вище частині цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_6 з 2001 року. До цього вони були наймачами вказаної квартири. У зв`язку з одруженням із ОСОБА_1 у 1994 році ОСОБА_5 вселилася до спірної квартирі, у якій проживає дотепер. У подружжя ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_8 . Діти проживають у спірній квартирі від народження. Цих обставин не заперечують сторони. Також це стверджується довідками про місце навчання дітей та їх медичного обслуговування (а.с.29,31,32).

Спірна квартира приватизована відповідачами, що стверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 9 січня 2001 року. Приватизація квартири на трьох осіб (відповідачів) не оспорювалася і не скасована.

ОСОБА_5 та діти зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 зареєстрована у цій квартирі з 1986 року, 14 травня 2008 року вона знята з реєстрації за цією адресою та 16 травня 2008 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 , де зареєстрована до даного часу. ОСОБА_10 перебуває на військовому обліку у Івано-Франківському міському військовому комісаріаті з 2 березня 2011 року.

Розпорядженням Івано-Франківського міського голови від 6 квітня 2007 року № 180-р надано дозвіл ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на зняття з реєстрації малолітнього ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_2 із зобов`язанням зареєструвати цю дитину у спірній квартирі. (а.с.24). Дане розпорядження не виконане і дитина ОСОБА_8 на даний час не має жодної реєстрації, що суперечить вимогам положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Законам України «Про охорону дитинства» і «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», Сімейного кодексу України, згідно з якими дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку.

18 лютого 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано. (а.с.45-46).

Колегія суддів, виходячи з аналізу доказів по справі, робить висновок, що позивачем не надано доказів про те, що при її вселенні у спірну квартиру був дотриманий встановлений порядок, зокрема, наявна письмова згода членів сім`ї наймача, реєстрація у спірній квартирі, ведення сторонами спільного господарства. Разом з тим доведено, що позивач та ОСОБА_10 зберігають право на інше житло. Приватизація спірної квартири проведена без участі позивача та дітей ОСОБА_10 , і ОСОБА_8 , що не оспорювалося. Таким чином, встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_10 зберігають за собою право користування іншим житлом.

Відповідно до змісту статей 64,65 ЖК України наймач і члени його сім`ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням. Особа, яка вселилася до наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням.

ОСОБА_8 проживає за місцем проживання його батька, який є співвласником спірної квартири. Згідно із ч.3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків.

Відповідно до ч.2 ст. 156 ЖК України, за згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна.

Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», діти-члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення, мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_8 як член сім`ї, має рівні права стосовно користування спірної квартири та реєстрації у ній.

Стаття 214 ЦПК України вимагає від суду під час ухвалення рішення об`єктивно вирішити всі питання щодо обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та визначити якими доказами вони підтверджувалися. Проте суд першої інстанції у частині визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 і ОСОБА_7 вирішив спір без належного обґрунтування своїх висновків з посиланням на норми закону, з врахуванням наданих по справі доказів.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості в частині визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 і ОСОБА_7 , висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Тому оскаржуване рішення у зазначеній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.303, п.п.1, 2 ч.1 ст.307, ст. 308, п.3 ч.1 ст.ст. 309, ст.313, п.1 ч.1, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 7 листопада 2011 року в частині визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 і ОСОБА_7 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: