Справа № 2004/1268/2012 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2012 року. Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого-судді Уварової Ю.В.

при секретарі Братушкіній А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Богодухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділення Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Богодухівському районі Харківської області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя на виробництві,

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Відділення Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Богодухівському районі Харківської області, в якому просив стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 220400 (двісті двадцять тисяч чотириста) грн. в якості компенсації за порушення його особистих немайнових прав внаслідок нещасного випадку на виробництві.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він, працюючи на шахті Мушкетівська об'єднання Донецьквугілля, 13 жовтня 1980 року отримав виробничу травму під час виконання трудових обов'язків, про що було складено акт про нещасний випадок на виробництві.

Внаслідок нещасного випадку позивач отримав важку черепно - мозкову травму, забиття головного мозку, відкритий перелом основ черепа з відривом лицевого скелету та енуклеацію (видалення) обох очей. За висновком МСЕК ОСОБА_1 було визнано інвалідом І групи з втратою працездатності 100% . Остаточне обстеження МСЕК позивач пройшов 6 червня 2002 року за висновком якого йому була призначена І група інвалідності з втратою працездатності 100% безстроково.

2 лютого 1981 року після отриманої травми ОСОБА_1 було звільнено з шахти за ст.40 п.2 КЗпП УРСР.

Наказом Міністерства вугільної промисловості України від 30.12.2005 року за № 147, шахта Мушкетівськабула ліквідована і всі обов'язки по соціальним виплатам постраждалим взяла на себе Державна компанія Укрвуглереструктурізація.

З 01 квітня 2001 року набув чинності Закон України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань, що спричинили втрату працездатностіі всі обов'язки по відшкодуванню шкоди було покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань, у звязку з чим регресна справа ОСОБА_1 була передана до Відділення виконавчої Дирекції Фонду від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань у Богодухівському районі Харківської області.

У лютому 2012 році, позивач звернувся до Відділення виконавчої дирекції Фонду від нещасних випадків на виробництві та профзахворювання у Богодухівському районі Харківської області із заявою про відшкодування моральної шкоди, проте згідно з відповіддю Відділення Фонду, йому було відмовлено у відшкодуванні моральної шкоди, у звязку з чим він звернувся до суду з даним позовом.

Зазначає, що моральна шкода, яка була йому заподіяна, полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав безпосередньо під час травмування та переносить і по теперішній час. Життя позивача після травми зазнало суттєвих змін - він був звільнений з роботи у зв'язку з неможливістю за станом здоров'я продовжувати роботу, яка була єдиним джерелом існування для нього та його сім'ї. Його систематично турбують сильні головні болі, що приводить до надзвичайних фізичних страждань та змушує приймати знеболюючі препарати. Постійні болі і безсоння виснажують організм, а відсутність глазних яблук приводить до розпачу і безпорадності, через усвідомлення неможливості насолоджуватися всіма кольорами навколишнього світу та побачити своїх дітей і онуків.

Також зазначає, що не може знаходитися у холодну пору року на повітрі, бо глазні порожнини постійно запалюються, що також приводить до фізичних страждань. Після травми позивач втратив і можливість відчувати запахи, що також приводить до роздратованості. Внаслідок трудового каліцтва він також частково втратив слух і не чує одним вухом, а другим не повністю. Втрата слуху приводить до розпачу і переживань, через неможливість самостійно пересуватися і орієнтуватися у навколишньому просторі. Все це приводить до відчуття неповноцінності та надзвичайних душевних страждань. Сім'я позивача змушена додавати великих зусиль для відновлення його життя, так як він постійно потребує медичної і сторонньої допомоги, не може виконувати господарську роботу у сім'ї, займатися своїми любимими справами як у спорті так і відпочинку. Для підтримання свого втраченого здоров'я позивач двічі на рік повинен проходити медикаментозний курс лікування, у звязку з чим просить відшкодувати йому моральну шкоди, яку оцінює у 220400 /двісті двадцять тисяч чотириста/ грн. розмір 200 мінімальних заробітних плат.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, пояснив, що відповідно до ст. 83 ЦК України 1963 року строки позовної давності не поширюються на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених Законом, згідно зі ст. 268 діючого ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом та на вимогу відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'ю або смертю, тому вважає, що не пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Також пояснив, що відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкодита Рішення Конституційного Суду №1-рп/2004 від 27.01.2004 року, саме Відділення Виконавчої Дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань в Богодухівському районі Харківської області є належним відповідачем у справі.

Також в своїх поясненнях ОСОБА_1 наполягав на тому, щоб суд взяв до уваги висновок МСЕК від 06.06.2002 року, тому що саме цим висновком йому встановлена 1 група інвалідності по зору з втратою працездатності 100 відсотків, а у першому висновку МСЕК від 12.02.1981 року зазначено діагноз Стан після відкритого перелому основ черепа.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що пунктом 27 ст. 77 Закону України від 20 грудня 2005 року Про державний бюджет України на 2006 рікта пунктом 22 ст. 71 Закону України Про Державний бюджет України на 2007 рікзупинено дію абзацу 4 ст. 1, підпункту єпункту 1 частини першої ст. 21, частини третьої ст. 28 та частини третьої ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності, якими обовязок відшкодування моральної шкоди покладено на Фонд соцстраху.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V Про внесення змін до Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, що набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключено ч.3 ст. 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральних збитків.

Також статтею 44 Закону України Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів Українивід 28.12.2007 року №107-VІ у п.3 розділу ХІ Прикінцеві положенняЗакону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності у абзаці третьому виключені слова і моральної (немайнової), після абзацу третього доповнено новим абзацом такого змісту: відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року. Конституційний Суд України визнав ці зміни такими, що відповідають Конституції. Тобто відтепер застраховані громадяни що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, яке вони мали відповідно до положень первинної редакції зазначеного закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року зазначені зміни до Закону України Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатностівизнані такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральний збиток за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Виходячи із вимог статей 21, 28, 34 Закону № 1105-XIV в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Таким чином, враховуючи правила щодо дії нормативно-правових актів у часі, у разі, коли право на відшкодування моральної шкоди виникало у позивача з 01.04.2001 р. і до 01 січня 2006 року, тобто з дня прийняття Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатностівід 23.09.1999р. №1105 та до набрання чинності як Законом України Про державний бюджет України на 2006 рік, так і Законом України Про державний бюджет України на 2007 рік, якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральних збитків, потерпілі мали право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соцстраху незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення, але не підлягають задоволенню їх вимоги про відшкодування моральної шкоди в разі, коли встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності потерпілому мало місце до 01.04.2001 р. та після 01 січня 2006 року.

Таким чином, враховуючи що ОСОБА_1 було встановлено відсоток втрати професійної працездатності 12.02.1981р., тобто до 01.04.2001 року, то він не має права на отримання відшкодування моральної шкоди, у звязку з чим просила в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, приходить до наступного.

Встановлено, що ОСОБА_1, працюючи на шахті Мушкетівськаоб'єднання Донецьквугілля, 13 жовтня 1980 року отримав виробничу травму під час виконання трудових обов'язків, про що було складено акт про нещасний випадок на виробництві №145 /а.с.10/.

Внаслідок нещасного випадку позивач отримав важку черепно-мозкову травму, був доставлений до лікарні, де йому було проведено енуклеацію обох очей, потім він був переведений до щелепно-лицьового відділення с діагнозом: відкритий перелом основи черепа з відривом верхньої щелепи, ускладнений травматичним остеомієлітом верхньої щелепи, забиття головного мозку, двостороння енуклеація /а.с.42/.

Висновком ВТЕК від 12.02.1981 року позивачеві встановлено першу групу інвалідності по діагнозу Стан після відкритого перелому основ черепата 100% втрати працездатності /а.с.76/.

Згідно Правил відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, заподіяної робітникам і службовцям ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків, затверджених постановою РМ СРСР від 3 липня 1984 року, підприємства, установи, організації несли матеріальну відповідальність за шкоду, спричинену робітникам і службовцям ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ними трудових обов'язків і таку, що трапилася з вини організації. Ці положення збереглися і в Правилах відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМ України від 23 червня 1993 року № 472. Вказані Правила втратили чинність згідно з постановою КМ України від 11 липня 2001 року № 807 з огляду на набрання чинності з 1 квітня 2001 року Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ, яким, зокрема, обов'язок Фонду по відшкодуванню шкоди поширювався на осіб, право яких на одержання відшкодування раніше було встановлено згідно із законодавством про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок ушкодження здоров'я чи професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків.

Встановлено, що нещасний випадок на виробництві мав місце 13 жовтня 1980 року. Згідно діючого на той час законодавства, ОСОБА_1 у разі встановлення МСЕК групи інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності мав право на відшкодування шкоди, заподіяної йому як працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, установою, в якій він працював, а з 1 квітня 2001 року - Фондом.

Термін моральна шкодавперше з'явився у законодавстві з прийняттям Закону України Про охорону працівід 14 жовтня 1992 року № 2694-ХП, який набрав чинності з 1 січня 1993 року та передбачав право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Статтею 12 цього Закону та в подальшому затвердженими постановою КМУ від 23 червня 1993 року № 472 Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, передбачалось покладення на власника обов'язку відшкодувати працівникові моральну шкоду, якщо умови праці стали причиною моральної шкоди.

Законом України Про внесення змін до Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатностівід 23 лютого 2007 року № 717-У скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-ХІУ від 23 вересня 1999 року. Визнаючи конституційність цих положень, Конституційний Суд України в рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 зазначив, що право на відшкодування моральної шкоди громадянам надано за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) на підставі статті 1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України.

ОСОБА_1 є потерпілим на виробництві від нещасного випадку, що стався 13 жовтня 1980 року, а висновком ВТЕК від 12.02.1981 року йому встановлено першу групу інвалідності з 100% втрати професійної працездатності. На момент ушкодження здоров'я та встановлення інвалідності, в діючому законодавстві права на відшкодування моральної шкоди як такого не передбачалось.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

З урахуванням зазначеного у ОСОБА_1 відсутнє право стягнення моральної шкоди з Фонду.

Посилання позивача на необхідність взяти до уваги висновок МСЕК від 06.06.2002 року суд вважає необґрунтованим, та як саме у первинному висновку ВТЕК від 12.02.1981 року ОСОБА_1 встановлено і 1 групу інвалідності, і 100 % втрати працездатності. Крім того, як вбачається з копії пенсійного посвідчення ОСОБА_1, йому була призначена пенсія по інвалідності першої групи по зору на термін з 12.02.1981 року і довічно тобто вже після первинного висновку ВТЕК. /а.с.9/.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 10,11,209,212,214-215 ЦПК України, ст. 58 Конституції України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ -