Справа № 212/2-4795/11
Провадження 2/232/683/12
справа № 212/2-4795/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2012 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Борисюк І.Е.

за участю: секретаря Жовтун М.А.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника співвідповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Вінниці звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позовні вимоги позивач мотивував тим, що 05.04.2011 року відповідачі позичили у позивача 14 000, 00 доларів США. При цьому, взяли на себе обовязок повернути позичені кошти по першій вимозі не пізніше 3-5 днів. На підтвердження угоди ОСОБА_2 власноручно написав розписку про отримання коштів та умови їх повернення. Дані кошти були отримані відповідачами в борг з метою розрахунку за придбану квартиру АДРЕСА_1. Оскільки, за позичені кошти у позивача був проведений розрахунок за придбане спільне майно подружжя - квартиру, то відповідно відповідальність за порушення даного фінансового зобовязання повинно нести подружжя солідарно. Розрахунок відповідачі не провели, кошти на вимогу позивача не повернули. Позивачем нараховано на суму боргу встановлений індекс інфляції та 3 % річних.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогою про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача коштів в сумі 121 541, 69 гривень, з яких: 111 659, 80 гривень сума основного боргу; 111, 66 гривень збитки з урахуванням індексу інфляції; 9 770, 23 гривень 3 % річних. Також, позивач просив стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.10.2012 року справу передано до Вінницького міського суду Вінницької області.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2012 справу прийнято до свого провадження.

Позивач в судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити позовні вимоги, аргументуючи їх мотивами викладеними в позовній заяві. Зазначив, що на час оформлення розписки ОСОБА_5 не була присутня, але знала про її оформлення і отримання коштів.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги визнали, просили їх задовольнити. Відповідач зазначив, що ОСОБА_5 була обізнана про зобовязання, про що в розписці було зазначено.

Представник співвідповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала і просила суд відмовити в їх задоволенні. Зазначила, що докази про складання ОСОБА_5 розписки відсутні.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

05.04.2011 року ОСОБА_2 отримав в позику від ОСОБА_1 кошти в сумі 14 000, 00 доларів США, які зобовязався повернути по першій вимозі не пізніше 3 5 днів, що підтверджується розпискою. (а.с. 7)

Взяте на себе зобовязання відповідач не виконав та не повернув кошти позивачу.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_6, який повідомив суду, що ОСОБА_2 в 2006 році отримав від нього позику в сумі 18 000, 00 доларів США (спочатку 8 000, 00 дол.США, а потім ще 10 000, 00 дол. США) для купівлі квартири по вул. Соборній в будинку № 22 в м. Вінниці для розвитку бізнесу. Свідок зазначив, що потім він звернувся до подружжя ОСОБА_2 з проханням повернути позику, в результаті чого ОСОБА_5 особисто повернула йому 4 000, 00 дол.США, а решту 14 000, 00 дол.США повернув ОСОБА_2 Дату повернення коштів свідок зазначив, що точно не памятає, приблизно 2 роки тому, можливо навесні 2011 року. Свідок повідомив, що розписки, які були написані в підтвердження отримання позики ним знищені, оскільки борг було повернуто. Зазначив, що йому достеменно відомо, що ОСОБА_5 було відомо, що кошти брались в позику на купівлю квартири для бізнесу, яким вона на той час займалась. Також, свідок повідомив, що йому відомо, що ОСОБА_2 позичив кошти, щоб повернути йому борг.

Судом звернуто увагу, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину, на що також звернув увагу Верховний Суд України в п. 12 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем здійснено розрахунок заборгованості відповідачів перед позивачем, яка становить 121 541, 69 гривень, з яких: 111 659, 80 гривень сума основного боргу; 111, 66 гривень збитки з урахуванням індексу інфляції; 9 770, 23 гривень 3 % річних.

Відповідно до частини 1 ст. 524 Цивільного кодексу України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, згідно ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Офіційний курс гривні до іноземних валют, встановлений Національним банком України є загальновідомим.

НБУ 24.10.2011 року (день проведення позивачем розрахунку) встановлено офіційний курс гривні до долара США в розмірі: 100 дол.США = 797, 57 гривень.

Відповідно, 14 000, 00 доларів США х 7, 9757 грн. = 111 659, 80 гривень сума основного боргу.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідачів на користь позивача інфляційних, тобто нарахування на суму боргу встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог з наступних підстав.

Інфляційні втрати щодо заборгованості (грошового зобовязання) це своєрідне «здешевлення», якого зазнає заборгованість (грошове зобовязання) внаслідок інфляції. Інфляція знецінювання грошей, що супроводжується ростом цін на товари і послуги.

Індекс інфляції є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг постійної якості з постійними характеристиками у поточному періоді порівняно з базисним та відображає зміну вартості фіксованого споживчого набору товарів і послуг в поточному періоді відносно попереднього. Індекс інфляції встановлюється централізовано і є єдиним для всіх регіонів України. Інфляційні витрати повязані з інфляційними процесами в державі та за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів.

Позивач в своєму розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції за період прострочення провів розрахунок індексу інфляції на суму боргу, яка вже була визначена позивачем з урахуванням зміни курсу іноземних валют до національної валюти України станом на 24.10.2011 року. Тобто, позивачем проведено розрахунок на суму, яка жодним чином не була знецінена, здешевлена, що є умовою для застосування індексу інфляції.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідачів на користь позивача трьох процентів річних в сумі 9 770, 23 гривень, то суд приходить до висновку, також, про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено невідповідність проведеного позивачем розрахунку, оскільки останнім здійснено нарахування 3 % річних за період з 21.09.2011 року, але без урахування зміни курсу долара США до національної валюти. Також, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували звернення до відповідачів про проведення розрахунку за договором позики саме в цей період. Даний розрахунок є необґрунтованим та таким, що не відповідає положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача суми боргу за договором позики від 05.04.2011 року в сумі 111 659, 80 гривень.

Разом з тим, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині солідарного стягнення боргу за договором позики, враховуючи наступне.

У відповідності з вимогами ст. 541 ЦК України солідарний обовязок виникає у випадках встановлених договором або законом.

Судом враховано, що саме на ОСОБА_2 договором позики від 05.04.2011 року покладається обовязок його виконання, а не на ОСОБА_5 Надання нею згоди, як дружини, на укладення договору, хоча надання такої згоди не було підтверджено належними доказами і як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 не була присутня на час укладення договору, не покладає на неї солідарного обовязку з боржником, і вона не може відповідати за зобовязаннями ОСОБА_2 як відповідач.

Посилання позивача, відповідача ОСОБА_2 та його представника на норми сімейного права, як на підставу відповідальності ОСОБА_5 є безпідставним, оскільки ч. 4 ст. 63 та ч. 2 ст. 73 СК України не покладає солідарного обовязку на неї за зобовязаннями її чоловіка, а вона може відповідати своєю часткою майна у спільній сумісній власності подружжя за умови, що договір був укладений в інтересах сім`ї, а одержане за договором використано на її потреби у разі накладення стягнення на майно.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, враховуючи визнання відповідачем ОСОБА_2 Є позовних вимог, суд прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Предметом виконання як невідємним елементом виконання договору є ті конкретні субєктивні права і конкретні юридичні обовязки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні субєкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем ОСОБА_2 порушено вимоги ст. 526 ЦК України, згідно якої зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а також вимоги ст. 1049 ЦК України, яка вказує, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором, оскільки, відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Враховуючи вище викладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача, шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 05.04.2011 року в сумі 111 659 (сто одинадцять тисяч шістсот пятдесят девять) гривень 80 копійок.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, в редакції що діяла на момент звернення позивача до суду, судові витрати, повязані з розглядом справи складались, в тому числі й з витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме: 1 118, 20 гривень судового збору та 110, 40 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (92 %). Судовий збір в сумі 97,22 гривень та 9, 60 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 99 Конституції України, ч. 4 ст. 63, ч. 2 ст. 73 СК України, п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. ст. 15, 16, 192, 525, 526, 530, ч. 2 ст. 533, ст.ст. 541, 610, ч. 1 ст. 612, ч. 2 ст. 625, ст. 627, ч. 1 ст. 629, ст. 1046. ч. 1 ч. 2 ст. 1047, ст. 1049 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-61, 63, 79, ч. 1 ст. 88, ст.ст. 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний № НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05.04.2011 року в загальній сумі 111 659 (сто одинадцять тисяч шістсот пятдесят девять) гривень 80 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме: 1 118, 20 гривень судового збору та 110, 40 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Судовий збір в сумі 97,22 гривень та 9, 60 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи залишити за ОСОБА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: