Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22 1978/2012р. Головуючий у 1 інстанції: Бойчева Н.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

19 квітня 2012 року м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.

Суддів: Кочеткової І.В.

ОСОБА_2

При секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 30 січня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому зазначала, що 15.08.2005 року вона з прилюдних торгів придбала житловий будинок № 45 по вулиці Космічній, в селищі Якимівка, Запорізької області, про що 05.02.2010 року приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу було видано свідоцтво про право власності.

Посилаючись на те, що відповідачі добре обізнані про примусовий продаж їхнього будинку, проте в добровільному порядку виселятися не бажають, чим порушують права сімї позивача, яка разом з малолітньою донькою вимушена орендувати житло, просила на підставі ст.ст.98, 150 ЖК України і ст.383 ЦК України виселити їх без надання іншого житла.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 30 січня 2012 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_3 і ОСОБА_5 із житлового будинку № 45 по вулиці Космічній, селище Якимівка, Запорізької області.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_3 посилається на те, що позивач не являється власником спірного будинку, оскільки свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів на порушення ч.1 ст.182 ЦК України не пройшло державну реєстрацію. Висновки суду першої інстанції про те, що відповідачі перешкоджають проведенню такої реєстрації, на думку апелянта, не ґрунтуються на зібраних у справі доказах.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що позивач являється власником спірного житлового будинку і на підставі ст.391 ЦК України , Закону України „Про власність ст.98 ЖК України вправі вимагати усунення порушень свого права власності і вимагати виселення відповідачів як тимчасових жильців.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах, а тому з ними не можна погодитися.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник житлового будинку відповідно до ст.383 ЦК України має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобовязаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Ч. 4 ст. 334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Це положення кореспондується з ч. 6 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", де зазначено, що правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.

У відповідності з ст. 19 цього Закону підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Відповідно до ч. 8 ст. 3 цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень проводиться місцевим органом державної реєстрації прав.

Згідно п. 6.4 "Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна", затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 із змінами і доповненнями, на підставі акта державного виконавця про проведені прилюдні торги нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України підлягає державній реєстрації.

Встановлено, що відповідачі постійно зареєстровані проживають в спірному житловому будинку, право власності на який станом на січень 2012 року зареєстроване за ОСОБА_6 (а.с. 77).

Відповідно до свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу 5 лютого 2010 року за реєстровим № 30, ОСОБА_4 25 серпня 2005 року придбала з прилюдних торгів житловий будинок, житловою площею 33 кв.м, загальною площею 55,3 кв.м за 28 291 грн. (а.с.5).

Проте, в порядку, передбаченому ст.182 ЦК України і ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" вказане свідоцтво не пройшло державну реєстрацію.

Таким чином, свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, на які послався у своєму рішенні суд першої інстанції як на правовстановлюючий документ, не може вважатись такими, що підтверджує право власності позивача на нерухоме майно.

Копія Акту про неможливість проведення обстеження спірного житлового будинку від 23.08.2011 року, засвідчена Якимівським БТІ, не являється підставою для висновку про поважність причин не проведення державної реєстрації права власності позивача на спірне житло.

Згідно із ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначений вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав. Відповідно до ч. 4 цієї статті відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Серед передбачених Законом підстав неможливість проведення обстеження житлового будинку після придбання його з прилюдних торгів не значиться.

Крім того, в позовній заяві про виселення родини ОСОБА_6 без надання іншого житла позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, послалася, в тому числі, на норми ст.98 ЖК України, яка регулює права тимчасових жильців і порядок їх виселення на вимогу наймача або членів його сімї.

В своєму рішенні про задоволення позову суд першої інстанції погодився з тим, що відповідачі підлягають виселенню відповідно до ст.98 ЖК України як тимчасові жильці і відповідно до Закону України „Про власність, який втратив чинність на підставі Закону N 997-V від 27.04.2007, ВВР, 2007, N 33, ст.440.

Зважаючи, що позивач не являється наймачем спірного житла, право власності на нього у передбаченому законом порядку не оформила, а відповідачі не являються тимчасовими жильцями, висновок суду першої інстанції про задоволення позову з підстав, зазначених у позові і в судовому рішенні, не ґрунтується на законі і матеріалах справи.

Аналіз фактичних обставин свідчить про те, що судом першої інстанції неправильно визначений характер спірних правовідносин і при вирішенні спору порушені норми матеріального права, а тому оскаржуване рішення відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові про виселення сімї ОСОБА_6 як тимчасових жильців.

Керуючись ст.ст.307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 30 січня 2012 року в цій справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: