АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2012 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Григорченко Е.І., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Завідоновій К.Д.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22 лютого 2012 року по справі

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4 Фрідріхвна, ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про визнання заповітів недійсними та визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про визнання заповіту дійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5, приватні нотаріуси Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2005 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом ОСОБА_3 про визнання заповітів недійсними, в якому з урахуванням уточнень просив: визнати заповіти, що складені ОСОБА_9 01 листопада 2004 року та 12 липня 2005 року, недійсними та визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на нежитлове приміщення №75 у житловому будинку А-5 по пр. К.Маркса, 115 у м. Дніпропетровську та на ? частину квартири АДРЕСА_1.

У липні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання заповіту дійсним та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, в якому просила визнати дійсним заповіт, складений ОСОБА_9 12 липня 2005 року та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на нежитлове приміщення №75 у житловому будинку А-5 по пр. К.Маркса, 115 у м. Дніпропетровську.

У липні 2008 року третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2, про визнання заповіту недійсним, в якому просила визнати заповіт, складений ОСОБА_9 12 липня 2005 року, недійсним.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2012 року в задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково, яким визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на нежитлове приміщення №75 у житловому будинку А-5 по пр. К.Маркса, 115 у м. Дніпропетровську після смерті ОСОБА_9, який помер 18 серпня 2005 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення його позову, а в задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3Я і ОСОБА_9 зареєстрували шлюб 27 липня 2001 року (Т.1 а.с. 31). 03 листопада 2003 року ОСОБА_9 заповідав все належне своє майно сину ОСОБА_2, а 01 листопада 2004 року ОСОБА_9 заповів сину ОСОБА_2 будинок №29 по вул. С.Петровській в м. Дніпропетровську, а раніше складений заповіт скасовано. 12 липня 2005 року ОСОБА_9 склав новий заповіт, в якому заповідав ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, в тому числі квартиру №1123, що розташована в будинку №12 по проспекту Героїв в м.Дніпропетровську; нежитлове приміщення № 75 1 поверх та підвал у житловому будинку А-5, що розташоване в м. Дніпропетровську по пр. К.Маркса, 115; автомобіль марки ФОРД ТАУРУС, 1995 року випуску (Т.1 а.с. 8,58).

18 серпня 2005 року ОСОБА_9 помер від серцево-судинної недостатності (Т. 2 а.с. 47), а 19 серпня 2005 року ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини з заявою про її прийняття, проте свідоцтво про право на спдащину їй видано не було у звзку з тим, що вищевказні заповіти були оспорені (Т.1 а.с. 54-60).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 та позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4, а також задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2005 року по цивільній справі № 2-3215/05 визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 75 у житловому будинку А-5 по пр. К. Маркса, 115 у м. Дніпропетровську, укладеного 04 лютого 2004 року у простій письмовій формі між продавцем ОСОБА_9 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_10, а також за останнім визнано право власності на це майно (Т. 2 а.с. 141, 142), а 29 грудня 2005 року між продавцем ОСОБА_10 та покупцем ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого нежитлове приміщення № 75 у житловому будинку А-5 по пр. К. Маркса, 115 у м. Дніпропетровську перейшо у власність останньої за ціну у розмірі 500000 грн., на підставі якого це приміщення у подальшому було за нею зареєстроване (Т. 2 а.с. 73, 145).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2008 року вказане рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Крім того рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2008 року у задоволенні позову ОСОБА_10 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволений частково, а саме визнано недійсними: договір купівлі-продажу від 04 лютого 2004 року, укладений між продавцем ОСОБА_9 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_10, та договір купівлі-продажу від 29 грудня 2005 року, укладений між продавцем ОСОБА_10 та покупцем ОСОБА_4, а у скасуванні державної реєстрації права власності на ОСОБА_4 відмовлено. (Т. 3 а.с. 175).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 23 вересня 2009 року, зазначене рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у скасуванні державної реєстрації права власності на ОСОБА_4 та постановлено нове рішення, яким скасовано державну реєстрацію права власності на ОСОБА_4 на нежитлове приміщення №75 у житловому будинку А-5, який розташований по проспекту К.Маркса, 115 у м. Дніпропетровську в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. (Т. 3 а.с. 170-174).

Крім того, відповідно до висновку посмертної судовопсихіатричної експертизи ОСОБА_9 в момент складання заповітів від 01 листопада 2004 року і 12 липня 2005 року не страждав психічним захворюванням і міг розуміти значення своїх дій.

Також в рішення суду зазначено, що як вбачається пояснень судово-психіатричного експерта та завідувача відділенням судово-психіатричних експертиз КУ ДОКПЛ ОСОБА_11, що приймав участь у проведенні вищезгаданої експертизи, експерти, складаючи акт амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 31 липня 2007 року № 18, детально проаналізували існуючий на той час та доданий до справи обсяг медичної документації та інших доказів та прийшли до однозначного висновку про те, що виходячи з їх змісту спадкодавець ОСОБА_9 станом на час складання оспорюваних заповітів не страждав психічним захворюванням та за своїм психічним станом міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Проте після проведення додаткової експертизи експертами було зясовано, що у проміжок часу після проведення первісної судової експертизи у справі зявилися нові документи, що виходили від лікаря ОСОБА_12, що характеризували стан здоровя спадкодавця ОСОБА_9 протилежним чином, а саме з них вбачалося, що останній внаслідок психічного захворювання не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. За таких обставин виникла суперечність між цими документами та іншими матеріалами справи, що не могла бути усунута експертами, оскільки вони за своїми процесуальними повноваженнями позбавлені можливості надавати перевагу одним доказам перед іншими. Внаслідок цього експертами був складений акт амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 08 вересня 2009 року № 26 про неможливість вирішення поставлених перед ними питань. (Т. 2 а.с. 206-214, 279, 280, 291-297).

Також як вбачається з матеріалів справи лікар психіатр ОСОБА_12 відповідно до ліцензії МОЗ України № 33481-ГР від 02 листопада 2002 року та № 83125-ГР від 04 листопада 2005 року здійснює медичну практику по вул. Челюскіна, 1 к. 604 у м. Дніпропетровську, та має право на надання лікувально-профілактичної допомоги в сфері психіатрії, онкології, хірургічних втручань, лікування венеричних хвороб, наркоманії, проведення лікувальних сеансів з використанням гіпнозу та біоенергетичних методів впливу тощо (Т. 2 а.с. 212, 238).

Разом з цим, згідно листа МОЗ України від 06 листопада 2009 року № 17.01.13-53/1128 ці ліцензії є підробними, оскільки за формою та змістом не відповідають встановленому зразку, відомості щодо видачі ОСОБА_12 ліцензій на провадження господарської діяльності з медичної практики у ліцензійному реєстрі МОЗ України відсутні, а також видача таких ліцензій є в цілому неможливою, оскільки існує законодавче обмеження на здійснення лікарями-психіатрами інших медичних практик

(Т. 3 а.с. 77).

Крім того, як вбачається з відмовного матеріалу, складеного за перевіркою, в порядку ст. 97 КПК України, заяви ОСОБА_3 щодо вчинення злочину ОСОБА_12 співробітниками органів внутрішніх справ було зясовано, що по вул. Челюскіна, 1 у м. Дніпропетровську розташована будівля Управління Державного казначейства України у Дніпропетровській обл., в якій кабінет № 604 відсутній, Центр альтернативного психічного обстеження у цій будівлі николи не знаходився (в/м № 4558 а.с. 5, 19, 21), а ОСОБА_12, будучи опитаним, пояснив, що досліджував не ОСОБА_9, а позивача ОСОБА_2 (в/м № 4558 а.с. 56).

Також відповідно до листів Дніпропетровського обласного наркологічного диспансеру за вих. №585 від 20 травня 2010 року та вих. №1313 від 01 жовтня 2010 року ОСОБА_2 14 липня 2005 року був оглянутий водійською комісією Дніпропетровського обласного наркологічного диспансеру, до складу якої входить лікар-психіатр, та був визнаний придатним до керування транспортними засобами (т. 3 а.с. 102, 138).

Що стосується договору купівлі-продажу від 04 лютого 2004 року, укладеного між продавцем ОСОБА_9 в особі представника за довіреністю ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_10 суд першої інстанції правильно вказав, що він був укладений у простій письмовій формі, а отже згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України є нікчемним та не тягне юридичних наслідків. Виходячи з наведеного нежитлове приміщення № 75 у житловому будинку А-5 по пр. К. Маркса, 115 у м. Дніпропетровську було зареєстроване за ОСОБА_9 на день складання заповіту та залишалося таким на день його смерті (Т. 3 а.с. 115), що спростовує посилання третьої особи ОСОБА_4 на неправомірність розпорядження спадкодавцем цим майном на користь ОСОБА_3 та одночасно свідчить про те, що останнє увійшло до складу спадщини після смерті ОСОБА_9

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. ст. 1235, 1236 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин, при цьому він має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини, а згідно ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадщина приймається зокрема шляхом подання заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття, при цьому прийнята спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності у тому випадку, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою.

Доводи апеляціяйної скарги про незаконність рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки ці доводи зводяться до переоцінки доказів.

Крім того посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_2 на необхідсть проведення повторної посмертної судової психіатричної експертизи стосвоно ОСОБА_9, оскільки були надані додаткові медичні документи, які характеризують психічний стан померлого ОСОБА_9 на момент складання ним спірних заповітів, а також померлий хворів захворюванням дисциркуляторна енцефалопатія, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву за вих №7 від 08 лютого 2006 року приватний нотаріус ОСОБА_8 зазначила, що посвідчення заповіту від імені ОСОБА_9 12 липня 2005 року за реєстровим №1060, здійснювалося на підставі волевиявлення ОСОБА_9, який діяв вільно, цілеспрямовано, свідомо та добровільно, розумно і на власний розсуд, без фізичного та психічного примусу, який бажав реального настання правових наслідків та перебував при здоровому розумі та ясній памяті, усвідомлював значення своїх дій та керував ними, не помиляючись щодо обставин, викладених в заповіті, а також без впливу обману та за відсутності тяжкої хвороби (Т.1 а.с. 61), а згідно листа Дніпропетровської міської поліклініки №2 за вих №2/138 від 01 грудня 2005 року померлому ОСОБА_9 12 липня 2005 року лікарем-невропатологом було поставлено діагноз Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. на фоні гипертонічної хвороби ІІ ст., у вигляді помірно вираженого аміостатичного синдромута в цей день ОСОБА_9 міг критичного відноситися до своїх дій, розуміти значення своїх дій (Т.1 а.с.28).

Крім того, відповідно до листа Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. І.І.Мечникова за вих. №3/48 від 03 лютого 2006 року хворий ОСОБА_9 знаходився на лікуванні у відділенні сосудистої нейрохірургії з 06 вересня 2004 року по 13 вересня 2004 року з діагнозом Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. на фоні мультифокального атерослерозу сосудів головного мозку гипертонічної хворобита він не потребував консультації лікаря психіатра, а також в момент знаходження у відділенні ОСОБА_9 не мав ярко вираженої втрати помяті, а також оцінювався як повністю осудний, а згідно листа Дніпропетровської клінічної лікарні №14 за вих 11/412 від 29 грудня 2005 року ОСОБА_9 в період з 2004 року по 09 серпня 2005 року за консультацією до лікаря психіатра не звертався (Т.1 а.с.71,72).

Також в судовому засіданні суду апеляційної інстанції експерт ОСОБА_13 пояснила, що захворювання, у вигляді Дисциркуляторна енцефалопатіяпомерлого ОСОБА_9 були при житті та прогресувати почали незадовго до смерті, які розвивалися дуже швидко, що і призвело до смерті останнього, а тому ці захворювання не можна брати до уваги та оцінювати психічний стан ОСОБА_9 на момент складання спірних заповітів, у звязку з чим підстав визнання заповітів, які були укладені раніше, недійсними за цих підстав немає.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права і відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування або його зміни.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2012 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді