_____________________________________________________________________________
Справа№1512/9942/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2012 р. року,

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (дошлюбне ОСОБА_2) ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про виселення особи та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

20.07.2012 року позивач звернулась до суду з позовом та просила виселити ОСОБА_4 з домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Свої вимоги мотивувала тим, що їй, ОСОБА_2, на праві приватної спільної часткової власності належить частина домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

У даному домоволодінні окрім позивача зареєстровано ще троє осіб ОСОБА_5 (донька позивача), ОСОБА_6 Самієвна (онука) та відповідач ОСОБА_4.

Свої вимоги мотивувала тим, що Відповідач, систематично знущається над нею, ображає, принижує, застосовує рукоприкладство. Фізичними і психічними методами намагається вижити позивача з будинку, виражається нецензурною лайкою по відношеню до позивача та членів її сімї, погрожує розправою. Вважає, що його поведінка є небезпечною для оточуючих, а особливо для членій її сімї, які проживають у вищезазначеному домоволодінні.

Також позивач посилається на те, що за фактами нанесення їй тілесних ушкоджень вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Однак, звернення до правоохоронних органів не справило на ОСОБА_4 належного виховного та превентивного впливу, його поведінка залишається небезпечною для неї та членів її сімї.

Позивач вважає, що подальше проживання з Відповідачем в одному помешконні є неможливим, оскільки загрожує здороівю та життю її та членів її сімї.

У звязку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 (колишнє прізвище ОСОБА_2) Т.П. у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечували, вважаючи його необгрунтованим.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що з донькою позивачки він перебуває у фактичних шлюбних відносинах. З 2007 року вони проживали однією сімєю в найманій квартирі. Влітку 2010 року, після смерті матері позивачки, вони переїхали проживати в спірне домоволодіння. Також пояснив, що стосунки з позивачкою погіршились у звязку з тим, що остання познайомилась та почала проживати однією сімєю як чоловік та жінка з ОСОБА_1, який спричиняє постійні сварки в родині.

Представник третьої особи Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області у судове засідання не зявився, про час дату та місце сповіщався належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 (колишнє прізвище ОСОБА_2) Т.П. належить на праві спільної часткової власності 169/300 частин домоволодіння, доньці позивача - ОСОБА_6 (колишнє прізвище Сарегіна) І.О. належить 19/150 частин домоволодіння, та сестрі позивача ОСОБА_8 належить 31/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою м. Одеса, вул. Китобійна буд. 5, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 22.03.2010 року (а.с. 26).

Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 5410 від 23 квітня 1997 року вбачається, що 19/50 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_3 належать на правах приватної, спільної часткової власності ОСОБА_2 (теперішнє прізвище ОСОБА_1) Т.П., ОСОБА_9 та ОСОБА_9 (теперішнє прізвище ОСОБА_6) І.О. в рівних частках (а.с. 4).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2001 року по цивільній справі № 2-238/2001 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_9 про розподіл майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя було визнано мирову угоду, відповідно до якої визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_4, що належала ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 5410 від 23.04.1997 року (а.с. 52-53).

Таким чином, 19/50 частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_3 належать на правах приватної, спільної часткової власності ОСОБА_9 (теперішнє прізвище ОСОБА_1) Т.П. 2/3 частини, ОСОБА_9 (теперішнє прізвище ОСОБА_6) І.О. 1/3 частина.

Відповідно до копії домової книги у домоволодінні, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5 зареєстровані: позивач ОСОБА_1 (колишнє прізвище ОСОБА_9) Т.П., донька позивача ОСОБА_5 (колишнє прізвище ОСОБА_9) І.О., внучка ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_4, який був зареєстрований у даній квартирі з 21.11.2011 року (а.с.56).

Однак, як пояснили сторони у судовому засіданні, позивач разом з чоловіком ОСОБА_1 мешкають в квартирі АДРЕСА_6, в той час як відповідач разом з донькою позивача ОСОБА_5 мешкають в будинку №5 по зазначеній вулиці.

При винесенні рішення суд бере до уваги, що доньці позивача - ОСОБА_6 (колишнє прізвище Сарегіна) І.О. належить 19/150 частин домоволодіння№5 по вул. Китобійній у м. Одесі, де вона і проживає з відповідачем.

Право вимагати в судовому порядку виселення членів сімї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Ч.1 ст.57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження своїх вимог і заперечень.

Позивачем ОСОБА_1 (колишнє прізвище ОСОБА_9) Т.П., не надано суду доказів, що відповідають вимогам ст. 60 ЦПК України, які б підтверджували, що відповідачем створюються умови, що унеможливлюють сумісне проживання в домоволодінні з ним позивачу.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Як вбачається з відмовного матеріалу № 5602, витребуваного з Київського РВ ОМУ ГУМС України в Одеській області, як позивачка з її чоловіком ОСОБА_1, так і її донька ОСОБА_11 звертались до правоохоронних органів з обоюдними заявами.

Постановами від 26.06.2012року та від 31.07.2012 року в порушенні кримінальних справ за вказаними заявами було відмовлено.

Як вбачається з відмовного матеріалу, ОСОБА_2.П. зверталась до органів міліції 22.06.2012 року та 24.06.2012 року, що не дає суду приводу важати її звернення систематичними.

Стаття 116 ЖК встановлює як умову виселення осіб, винних у руйнуванні або псуванні жилого приміщення, наявність фактів, які свідчать, що зазначені дії мали систематичний характер, а заходи попередження і громадського впливу щодо таких осіб виявилися безрезультатними. Відсутність хоча б одного з цих фактів є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

На думку суду позивачем не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем жилого приміщення, або використання ним цього житла не за призначенням, або такого систематичного порушенням відповідачем правил соціалістичного співжиття, яке б робило неможливим для позивачки проживання з ним в одному будинку.

Не надано позивачем ОСОБА_12 і доказів застосування до відповідача належних заходів попередження за вчинення перелічених вище правопорушень. За обоюдними заявами як матері так і доньки до органу внутрішніх справ виносилися постанови про відмову у порушенні кримінальних справ, при цьому протоколи про адміністративні правопорушення щодо відповідача також не складалися і до адміністративної відповідальності ОСОБА_4 жодного разу не притягувався.

В судовому засіданні не знайшли підтвердження посилання позивачки на систематичне порушення правил співжиття відповідачем.

Допитана у судовому засіданні свідок - донька позивачки ОСОБА_5 пояснила, що стосунки з матірю погіршились, у звязку з тим, що матір вийшла заміж та почала проживати однією сімєю з ОСОБА_1, який негативно впливає на матір. Також пояснила, що вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів у звязку з тим, що матір та її чоловік негативно ставились до нею, її доньки та чоловіка відповідача по справі. Крім того пояснила суду, що чоловік матері ОСОБА_1 сам провокує розлад в сімї у звязку з тим, що бажає здавати будинок, в якому проживає ОСОБА_5 з донькою та чоловіком ОСОБА_4 відповідачем по справі.

Суд вважає, що позивач не навела переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення правил співжиття, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для виселення.

Посилання позивача на те, що вона є власником домоволодіння, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там правомірно проживає, оскільки його цивільна дружина ОСОБА_5 також є власником 19/150 частин домоволодіння, яка не бажає виселення відповідача, а відтак його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК.

Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,укладати інші не заборонені законом угоди.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 9, 116 , 150 157, ЖК України, ст.11,321, 383 ЦК України, ст.ст. 5,10,11,30,209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про виселення особи та зняття з реєстраційного обліку відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя:

Суддя : Куриленко О. М.