АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/1997/12 Справа № 2-6273/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2012 року м. Дніпропетровськ

16 серпня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання пункту кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2011 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що 30.11.2009 року між сторонами укладено кредитний договір №490137543; пунктом 8.3 даного договору встановлено, що судовий захист прав і законних інтересів, які мають сторони у зв'язку з даним договором, здійснюється постійнодіючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Позивач просив суд визнати недійсним та змінити вказаний п. 8.3 кредитного договору, оскільки дане третейське застереження внесене до договору без його, позивача, волевиявлення та позбавляє його конституційного права звернення до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2011 року прийнято відмову позивача від позову в частині вимоги про зміну пункту 8.3 кредитного договору №490137543 від 30.11.2009 року та провадження у справі в зазначеній частині закрито.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2011 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції від 03 листопада 2011 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 30.11.2009 року між сторонами у простій письмовій укладено кредитний договір №490137543, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у сумі 22541,68 грн. зі сплатою відсотків та кінцевим терміном повернення 30.11.2017 року (а.с. 8 - 9).

Пунктами 1.2, 1.3 даного договору передбачено, що кредит надається позивачу виключно для сплати платежів з виконання зобов'язань позичальника за іншим кредитним договором, укладеним між сторонами 11.08.2008 року.

Пунктом 8.3 кредитного договору №490137543 від 30.11.2009 року встановлено, що судовий захист прав і законних інтересів, які мають сторони у зв'язку з даним договором, розгляд та вирішення спорів здійснюються у третейському суді, а саме у постійнодіючому третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз».

Частинами 1, 2 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно частин 1, 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про третейські суди» 11.05.2004 року, з відповідними змінами та доповненнями, юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до пунктів 4, 6 ч. 1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника.

Згідно п. «д» ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Виходячи з викладеного, місцевий суд дійшов правильного висновку, що при укладанні та підписанні оспорюваного кредитного договору вимоги законодавства порушені не були, форма і зміст договору відповідають положенням ст.ст. 215, 203 ЦК України, тому правові підстави для визнання недійсним чи зміни п. 8.3 кредитного договору №490137543 від 30.11.2009 року відсутні.

Колегія звертає увагу, що позивачу банком була надана вся необхідна, достовірна та доступна інформація про умови оспорюваної угоди; при підписанні кредитного договору №490137543 від 30.11.2009 року позивач усвідомлював всі наслідки його укладання, вимог про зміну умов пункту 8.3, який містить третейське застереження, позивач банку не заявляв, тому увесь договір та, зокрема, пункт 8.3 були погоджені сторонами з дотриманням прав і законних інтересів позивача.

Апелянтом не надано доказів порушення його прав чи законних інтересів.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді