Справа № 2-1831/11
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2012 року

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого - судді Мозгового В. Б.,

при секретарі Палашкевич М. В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Новограді-Волинський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, треті особи Новоград-Волинська державна нотаріальна контора та Гульська сільська рада про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, визнання права на обовязкову частку у спадщині, визнання недійсним та скасування свідоцтво про право на спадщину та внесення змін до спадкового реєстру, -

в с т а н о в и в:

В грудні 2011 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 в якому просила суд визнати факт спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_5 на день відкриття спадщини, визнати право на обовязкову частку, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину і внести зміни до спадкового реєстру. В подальшому в судовому засіданні представник позивача уточнила, що під визнанням факту спільного проживання позивачка має на увазі встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем.

Позивач посилаючись на те, що оскільки вона є непрацездатною особою і проживала разом із спадкодавцем на момент смерті, хоча і була зареєстрована в іншому місці, вона має право на обовязкову частку у спадковому майні, а тому просить суд позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача позво не визнала та просила суд у його задоволенні відмовити.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріал справи, суд приходить до наступного.

Встановлено, що ОСОБА_5 помер 05 квітня 2004 року і до дня смерті перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 /а.с.6,7/. Все своє майно, яке належало йому на день смерті, він заповів дочці відповідачці у справі ОСОБА_4 /а.с.26/. 07 жовтня 2004 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, з якого слідує, що спадкове майно складається з грошових внесків /а.с. 29 зворот/.

Встановлено, що 16 червня 2010 року постановою державного нотаріуса відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки на день смерті спадкодавця ОСОБА_1 постійно з ним не проживала /а.с.9/.

Як розяснив п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку з чим нотаріус відмовив особі о оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Встановлено, що померлий ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1, а з ним до 1998 року була зареєстрована позивачка ОСОБА_1, яка в подальшому виписалась але продовжила проживати разом з ним і проживала до дня його смерті. Зазначені обставини в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, не вірити якім у суду підстав немає. Свідки пояснили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживали однією сімєю на дачі (с. Гульск), вели господарство і на день смерті ОСОБА_5 позивач проживали разом з ним. Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що проживає в будинку де зареєстрована позивач ОСОБА_1 та є її сусідкою, але до 2004 року її не бачила, думала, що в квартирі проживають її діти.

Також факт постійного проживання підтверджується довідкою Гульської сільської ради від 09.06.2010 р. №398 /а.с.8/.

Суд не приймає до уваги довідку Гулської сільської ради від 31.08.2004 року №914, оскільки вона видана, як пояснив в судовому засіданні представник сільської ради, на підставі погосподарської книги, а не на фактичних обставинах /а.с.25 зворот/.

Щодо тверджень представника відповідача, що дачний будинок в садівничому масиві «Гульській» в силу ст. 29 ЦК України не може вважатись місцем проживання фізичної особи, то суд вважає, що це не може бути підставою для відмови в задоволенні позову щодо встановлення факту постійного проживання.

Крім того, представником відповідача в порушення вимог ст. 10, 60 ЦПК України судовому засіданні не надано допустимих, змістовних та достовірних доказів, що позивач не проживала із спадкодавцем на день його смерті.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Таким чином, встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для заявниці має юридичне значення, оскільки від встановлення зазначеного факту залежить її право на обовязкову частку у спадковому майні померлого ОСОБА_5, а тому в цій частині заявлені вимоги є обґрунтованими та повинні бути задоволенні, оскільки знайшли своє обєктивне підтвердження в судовому засіданні.

Щодо інших вимог, суд приходить до наступного.

Встановлено, що на момент смерті спадкодавця ОСОБА_5, позивач була непрацездатною внаслідок досягнення пенсійного віку 55 років /а.с.5/.

Згідно положень ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Таким чином, на підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивач має право на обовязкову частку спадщини. Оскільки після смерті спадкодавця спадкоємцям першої черги були б дружина та дві доньки, тому позивач має право на спадкування 1/6 частки спадкового майна, що належало спадкодавцю ОСОБА_5.

Відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Постановою ПВС України від 30 травня 2008 року №7 п. 27 розяснено, що іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Оскільки при видачі свідоцтва про право на спадщину на ОСОБА_4 було порушено права позивача ОСОБА_1 щодо обовязкової частки на спадщину, тому суд приходить до висновку, що свідоцтво підлягає визнанню частково недійсним, а саме на 1/6 частини.

Щодо позовної вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину та зобовязання нотаріуса внести зміни до спадкового реєстру, то в цій частині позов задоволенню не підлягає, оскільки зазначене питання повинно бути вирішено нотаріусом при виконання рішення суду в частині визнання свідоцтва частково недійсним.

Твердження представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивач дізналася про порушення її права на обовязкову частку лише після отримання постанови про відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину від 16 червня 2010 року /а.с.9/.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215, 256 ЦПК України, ст.ст. 1241, 1301 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5, який помер 05.04.2004 року, на час відкриття спадщини.

Визнати за ОСОБА_1 право на обовязкову частку в спадковому майні, що належить спадкодавцю, а саме на 1/6 частину.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого Новоград-Волинською державною нотаріальною конторою 07 жовтня 2004 року на імя ОСОБА_4.

Врешті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: