Дата документу 28.09.2012
Справа № 0814/6952/2012
Провадження № 2/0814/2747/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2012 року Ленінський районний суд м.Запоріжжя у складі

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Васильєвої Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об'єднання № 9» про визнання права користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що з лютого 2010 року вони, разом з їх неповнолітньою дитиною - ОСОБА_4 переїхали на постійне місце проживання до ІНФОРМАЦІЯ_1. Дана квартира, на підставі ордеру № 95 від 31.1992 року в квартирі належала ОСОБА_5. Крім нього, у квартирі зареєстрована відповідач по справі - ОСОБА_3, а з 1997 року, ще її син - ОСОБА_3 Проте, ні сама відповідачка, ні її син у спірній квартирі не проживали майже двадцять років, оскільки після смерті матері, опікою над ОСОБА_3 здійснювала її опікун ОСОБА_6, і саме за місцем проживання опікуна мешкала весь час ОСОБА_3 Також позивачем зазначено, що незважаючи на той факт, що ОСОБА_1 разом із дружиною ОСОБА_2 та їх малолітньою дитною ОСОБА_4 мають у власності частку квартири АДРЕСА_1 (по 1/3 частині кожному), не мали свого житла, оскільки дана приватизована квартира є однокімнатною та в ній окремою сім'єю проживає батько ОСОБА_1 - ОСОБА_7 разом із дружиною - мачухою ОСОБА_1 - ОСОБА_8 Переїзд позивачів у спірну квартиру був викликаний тим, що ОСОБА_5, який приходиться сторонам рідним дідом, в силу похилого віку та безлічі хвороб потребував постійного стороннього догляду. Квартира має дві окремі кімнати, тому сумісне проживання позивачів разом з ОСОБА_5 це дозволяло.

Переїхавши до зазначеної квартири позивачі перевезли із собою всі особисті речі та предмети домашнього обігу, такі як м'який куток, кухонний посуд і таке інше. Після переїзду з метою облаштування особистого життя та життя ОСОБА_5 позивачі зробили в квартирі частковий ремонт

Після переїзду позивачі мали намір зареєструватися у зазначеній квартирі, проте їм було відмовлено у зв'язку із відсутністю письмової згоди на це зареєстрованої, але ніколи не проживавшої в квартирі ОСОБА_3

У зв'язку із цим ОСОБА_5 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_3 В.0. такими, що втратили право користування квартирою № 39 в будинку № 25 по зул. Дудикіна в м. Запоріжжя. На судових засіданнях, він надавав належні докази того, що ОСОБА_3 разом з сином майже двадцять років не проживала у спірній квартирі, але 19.05.2012 року ОСОБА_5 помер, і у зв'язку із цією обставиною, до визнання права користування житловим приміщенням у законному порядку та запобігаючи конфлікту із ОСОБА_3 позивачі були вимушені тимчасово виїхати із квартири, залишивши в ній всі свої особисті речі, та звернутися до суду з відповідним позовом.

У судовому засіданні позивачі, наполягаючи на своєму позові доводили суду, що зазначені у позові обставини підтверджуються безпосередньо позовною заявою ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 та її сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Заявою ОСОБА_5 до КП ВРЕЖО № 7 з проханням про реєстрацію позивачів за вказаною адресою. Заявами позивачів до відділення ВГІРФО про реєстрацію їх місця проживання від 20.03.2010року. Актом ЖЄД-4 КП ВРЕЖО № 7 від 03.03.2010р., за яким вбачається, що у квартирі мешкають позивачі та ОСОБА_5, а ОСОБА_3 із сином в квартирі не проживають та особистих речей останньої в квартирі немає.

Таким чином, вселившись в зазначену квартиру позивачі вважають, що набули права користування зазначеним житловим приміщенням, а відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням. Крім того, посилаючись на норми Закону, а також той факт, що ОСОБА_3, яка ніколи не проживала в зазначеній квартирі, не є членом сім'ї ОСОБА_5 так як не вела з ним спільного господарства і втратила право користування зазначеним житловим приміщенням, її згода на вселення позивачів до значеного житлового приміщення не потрібно.

Відповідачка у судовому засіданні проти позову заперечувала у повному обсязі. Вважє його надуманим, необгрунтований на Законі та таким, що не може бути задоволеним. В обгрунтування своїх заперечень, які вона надала у письмовій формі, відповідачка пояснювала суду, що у спірній квартирі знаходяться її особисті речі та речі її родини, у підтверження чого, надала суду акт ВРЕЖО від 20.04.2012 року. Крім того, наявність у неїї ключів від квартири, також свідчить про її проживання в ній. До того ж відповідачкою надано ряд документів, що саме від її імені укладалися договори з „Газпобутсервіс" по монтажу газового лічильника в квартирі АДРЕСА_2, договори про надання послуг з газопостачання укладений між ВАТ „Запоріжгаз" та нею, акти прийому квартирного водоміру, які вона підписувала особисто, акти технічного обстеження водопроводу в квартирі АДРЕСА_3, акти про зняття в квартирі АДРЕСА_4 лічильника газу №13615, також були підписані особисто ОСОБА_3 Також відповідачка, підтверджувала факт свого проживання у спірній квартирі тим, що оплату комунальних послуг за період з 2002 по 2012 роки, оригінали яких знаходяться у неї, сплачувала саме вона.

У судовому засіданні відповідачка заперечувала сам факт того, що вона з родиною ОСОБА_8 не є однією сім'єю, оскільки вони не пов'язані спільним побутом та не ведуть сумісне господарство, тому вважає проживання двох родин в одній квартирі незаконним.

Проте, відповідачка та її представник доводили суду, що ОСОБА_5 взагалі не мав права на вселення інших осіб до квартири по вул. Дудикіна, оскільки він зобов'язаний був звільнити житлову площу в квартирі АДРЕСА_2 у зв'язку з отриманням іншого житла, а саме квартири АДРЕСА_5. Тому, посилаючись на норми Закону, та вважаючи, що надавати згоду на вселення це її право а не обов»язок, просила суд відмовити позовачам у позові у повному обсязі.

Представник Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об'єднання № 9» у судовому засіданні проти позову заперечував, але довів належним чином свої заперечення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази та пояснення свідків, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на таке:

Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону слід, що при тому існувало порушення цього права. Позивачами та їх представником у судовому засіданні було доведено, що саме незаконними діями відповідача були порушенні їх права та інтереси.

По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобовязана довести її обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України.

Так, у відповідності до закону (ст.. 58 ЖК України) єдиною основою для заселення у надане житлове приміщення є ордер.

Як було доведено у судовому засіданні, у січні 1992 року, тесляру будівельного управління треста «Запоріжалюмінбуд» ОСОБА_5, видано ордер на житлове приміщення у квартирі АДРЕСА_6 (а.с.)

У складі сім'ї зазначена ОСОБА_9 відповідачка по справі.

Дійсно за приписами ст.. 65 ЖК України наймач (то ще ОСОБА_5П.) мав право вселити в займане ним жиле приміщення дружину, дітей, внуків, а також інших осіб. Але, як вбачається із цієї норми, то й позивачі не заперечують про те, що при цьому потрібна письмова заява усіх членів сім'ї, які проживають разом з ним.

Письмової згоди ОСОБА_9 (ОСОБА_3О.) на вселення позивачів у спірній квартирі не було.

За розясненням Пленуму Верховного Суду України в абзаці 2 п.9 постанови № 15 (№ 5700-98) від 25.05.1998 року, письмова згода членів сім'ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування таким приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Як ще вбачається із оголошених у судовому засіданні матеріалів справи № 2/0814/56

2012, наймач спірної квартири ОСОБА_5 у березні 2010 року звертався до КП «Виробниче ремонтно-експлуатаційного житлового об'єднання № 7» з заявою про реєстрацію ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у квартиру АДРЕСА_7. Тобто це свідчить про те, що він був згоден із вселенням позивачів у свою квартиру.

Свідчення свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 про те, що позивачі мешкали з наймачем у його квартирі довгий час, підтверджуючих згоду на то. Ніяких доказів тому, що були суперечки з цього приводу у суді не було добито.

За такими обставинами, суд вважає, що згода членів сім'ї наймача на вселення позивачів у спірну квартиру була.

Стверджування відповідачки , що ОСОБА_5 взагалі не мав права на вселення інших осіб до квартири по вул. Дудикіна спростовуються насамперед матеріалами справи.

Так, матеріалами даної справи, а також матеріалами цивільної справи № 2/0814/56

2012, які були оголошені у теперішньому судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_5 був відовідальним наймачем спірної квартири АДРЕСА_7 і мав право вселити в займане ним жиле приміщення дружину, дітей, внуків, а також інших осіб.

Не бере суд до уваги і заяви ОСОБА_3 щодо укладання нею договорів на газопостачання та встановлення водомірів, а також постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 30.08.2010 року, в якій співробітниками міліції нібито встановлений факт її проживання в квартирі.

Само по собі ці заяви та пояснення свідчать тільки про відношення між сторонами, тому із них не вбачається проживання або не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі. Зазначення поштового адресу, це ще не визначає місце проживання особи.

Відповідно до ст..29 ЖК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначене для проживання в ньому.

Згідно із Закону України від 11.12.2003 року „Про свободу проживання та вільний вибір місця проживання в Україні, змінена система прописки на систему реєстрації, якою визнається внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи, та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу влади з питань реєстрації. Для реєстрації особа подає письмову заяву, паспортний документ, докази сплати держмита та два примірника талона зняття з реєстрації. Така заява є єдиною підставою для реєстрації місця проживання особи. Нічого подібного у ОСОБА_3 не було і заперечень з цього приводу не надано.

Навпаки, з пояснень відповідача та письмових доказів по справі вбачається, що реєстрацію ОСОБА_3 у спірній квартирі було здійсненно при її народженні, а після смерті її матері у 1986 році та оформлення опіки над малолітньою ОСОБА_3 вона постійно проживала разом із її опікуном ОСОБА_6

Крім того, ОСОБА_3 не заперечувала проти того, що родина ОСОБА_8 переїхала на постійне місце проживання до їх діда ОСОБА_5 і при розгляді справи було доведено, що ОСОБА_1, його дружина та донька у спірну квартиру вселилися без будь яких заперечень з боку відповідача.

Таким чином, заселення родини ОСОБА_1 в спірну квартиру проведено зі згодою ОСОБА_5 та ОСОБА_3

З огляду на викладене, а також аналізу доказів у справі, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги грунтуються на законі, доведені належними і допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213 ЦПК України, та у відповідності до сб.12, 25,1219 ЦК України, ст. 61, 64,65,107 ЖК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2 та малолітньою ОСОБА_4 право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою № 39 будинку 25 по вул.. Дудикіна в м.Запоріжжя.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Козлова Н. Ю.