АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 0413/2-2163/11
Провадження № 22-ц/491/834/12 Головуючий в суді першої
Справа № 2/413/257/2012 інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 (4) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2012 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Ляховської І.Є.,

суддів Братіщевої Л.А., Соколан Н.О.,

при секретарі Євтодій К.С.,

за участю позивача ОСОБА_2, представника

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 лютого 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 (третя особа - ОСОБА_5) про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 10 червня 2009 року. В обґрунтування позовних вимог, які під час розгляду справи були неодноразово уточнені, позивач зазначив, що 10 червня 2009 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно якого він позичив відповідачу гроші в сумі 5912 доларів США, а відповідач передав йому документи на домоволодіння № 1 по вулиці Антокольського в м. Кривому Розі, яке у разі невиконання ним зобовязання по поверненню коштів він міг реалізувати в рахунок погашення боргу. Умовами укладеного між ними договору встановлено, що відповідач повинен повернути борг в строк до 10 грудня 2009 року та зобовязаний виплачувати, окрім основної суми, щомісячно по 177 доларів США, а також суму боргу з урахуванням індексу інфляції та неустойку в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення його виконання. Документи на домоволодіння були обманним шляхом витребувані відповідачем. Він неодноразово звертався до ОСОБА_4 з вимогами повернути кошти, однак в добровільному порядку відповідач їх повертати відмовляється. Тому просив суд, стягнути з ОСОБА_4 борг з урахуванням індексу інфляції, неустойки та щомісячних виплат в сумі 376655 грн., а також судові витрати.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 червня 2011 року за заявою позивача ОСОБА_2 накладено арешт на житловий будинок з господарськими прибудовами № 1 по вулиці Антокольського в м. Кривому Розі власником якого є відповідач ОСОБА_4М.(а.с. 50).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 січня 2012 року до участі у справі в якості третьої особи залучена ОСОБА_5, яка 17 травня 2011 року уклала з відповідачем ОСОБА_4 попередній договір купівлі-продажу належного йому домоволодіння № 1 по вулиці Антокольського в м. Кривому Розі (а.с. 103, 80).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 лютого 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, на його користь з ОСОБА_4 стягнуто борг у сумі 46941 грн. 28 коп., судовий збір в сумі 120,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 349 грн. 41 коп., а також скасовано арешт, накладений згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 червня 2011 року, на житловий будинок з господарськими прибудовами № 1 по вулиці Антокольського в м. Кривому Розі, власником якого є ОСОБА_4 (а.с. 120 122).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, а також про скасування рішення суду в частині скасування арешту, накладеного на житловий будинок з господарськими прибудовами № 1 по вулиці Антокольського в м. Кривому Розі, власником якого є ОСОБА_4М, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд дійшов помилкового висновку щодо недоведеності його позовних вимог в частині стягнення неустойки, пені та інфляції, не врахував, що виниклі між ним та ОСОБА_4 правовідносини передбачають сплату процентів за користування коштами, а також сум неустойки, пені та встановленого індексу інфляції у разі порушення виконання взятих на себе зобовязань. Також вважає помилковим посилання суду на висновок експерта відносно того, що пункт договору, який передбачає щомісячну сплату коштів у розмірі 177 доларів США за користування позикою, міг бути дописаний, оскільки ОСОБА_4 не надано доказів щодо допущення ним зловживання його довірою. Крім того, вважає, що суд при частковому задоволенні його позовних вимог неправомірно скасував заходи забезпечення позову та не врахував, що договір з ОСОБА_5 був укладений після того, як відповідач передав йому документи на домоволодіння в рахунок забезпечення виконання ним зобовязань за договором позики (а.с. 141 143).

Відповідач ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд залишив поза увагою, що договір позики укладено між сторонами 10 квітня 2007 року, і саме в цей день були передані кошти в сумі 5450 доларів США, а договір позики від 10 червня 2010 року, на підставі якого позивач просив стягнути з нього кошти, є безгрошовим, сума коштів, зазначена в цьому договорі, не передавалась, і його було укладено лише у звязку із спливом строку позовної давності, тому, згідно чинного законодавства, такий договір є неукладеним та не породжує для сторін будь-яких прав та обовязків. Крім того, судом не взято до уваги, що відповідачем частково повернуто борг, взятий згідно договору від 10 квітня 2007 року (а.с. 129 131).

У своїх запереченнях представник відповідача ОСОБА_6 просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_2 в своїх запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить її відхилити та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 квітня 2007 року сторони уклали в письмовій формі договір позики, за умовами якого позивач ОСОБА_2 передав у власність відповідача ОСОБА_7 5450 доларів США, що еквівалентно 27631грн., а останній зобовязався повернути позикодавцеві у строк до 10 липня 2007 року таку ж суму коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми (а.с. 62).

У звязку з невиконанням відповідачем своїх зобовязань за цим договором 10 червня 2009 року сторонами укладено інший договір позики, згідно якого відповідач взяв на себе обовязок сплатити борг у сумі 5912 доларів США та сплатити неустойку (пеню) в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, а також відповідно до ст.. 625 ЦК України суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (а.с. 61).

У забезпечення виконання договору від 10 червня 2009 року відповідач ОСОБА_4 добровільно передав позивачеві ОСОБА_2 документи, які підтверджують його право власності на будинок №1 по вул.. Антокольського в м. Кривому Розі, про що свідчить написана ним власноручно розписка, в якій зазначено, що у разі невиконання вказаного договору відповідач зобовязується надати позивачеві довіреність на продаж зазначеного будинку (а.с. 8).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами з приводу невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача боргу в сумі 5912 доларів США, що еквівалентно 46941грн.28коп. за договором позики від 10 червня 2009 року та про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення процентів за користування позикою в сумі 177 доларів США щомісячно, трьох процентів річних за прострочення грошового зобовязання, а також неустойки в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення виконання.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду, оскільки суд дійшов їх із порушенням вимог закону, без повного й всебічного зясування дійсних обставин справи, прав та обовязків сторін у даних правовідносинах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно зі ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, договір позики є реальною угодою і вважається укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач довів, і це встановлено судом, а також не заперечується відповідачем, що 10 червня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір позики, який відповідає вимогам ст.. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності договору.

Як зазначено в тексті цього договору, грошові кошти передані позичальнику позикодавцем в момент підписання договору (а.с.61).

Стаття 1051 ЦК України передбачає можливість оспорення договору позики за безгрошовістю.

Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

Відповідач ОСОБА_4, посилаючись на безгрошовість цього договору, не надав на підтвердження цього жодного доказу.

Його посилання в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі на визнання позивачем того факту, що 10 червня 2009 року під час підписання договору позики грошові кошти не передавалися, не спростовують визнаного сторонами факту, що позивач передав відповідачеві зазначені в цьому договорі кошти раніше 10 квітня 2007 року та не повернув їх у визначений попереднім договором позики від 10 квітня 2007 року строк.

Не спростовують ці посилання й того факту, що відповідач визнавав існування боргу, передаючи позивачеві в забезпечення виконання договору від 10 червня 2009 року документи, які підтверджують його право власності на будинок №1 по вул.. Антокольського в м. Кривому Розі, а також частково виконував умови цього договору, повертаючи позивачеві щомісячно грошові суми на погашення взятого боргу, на підтвердження чого надав розписку позивача із зазначенням дат та сум отриманих ОСОБА_2 коштів.

Таким чином, доводи відповідача ОСОБА_4 про безгрошовість укладеного сторонами договору позики є безпідставними.

Визначаючи суму основного боргу, яка підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції правильно виходив із курсу української гривні відносно до долару США, встановленого Національним Банком України, який станом на день ухвалення судом рішення становив 7,9407грн. за 1 долар США (а.с. 10), проте не в повній мірі зясував обставини справи та дійшов неправильного висновку щодо розміру цього боргу, у звязку з чим апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 необхідно частково задовольнити та змінити рішення суду в частині стягнутої судом суми основного боргу.

Із доказів, наданих відповідачем суду апеляційної інстанції та частково визнаних позивачем, вбачається, що позивач надав відповідачеві власноручно написану письмову розписку про те, що на виконання договору позики від 10 червня 2009 року він отримав від відповідача ОСОБА_4 кошти на загальну суму 15430грн., в тому числі: 10 липня 2009 року 1500грн.; 10 серпня 2009 року 1500грн.; 10 вересня 2009 року 1580грн.; 10 жовтня 2009 року 1800грн.; 10 листопада 2009 року 1850грн.; 10 грудня 2009 року 1500грн.; 1 січня 2010 року 2000грн.; 2 лютого 2010 року - 1000грн.; 3 березня 2010 року 1000грн. + 500грн.; 4 квітня 2010 року 200грн. + 1000грн.

Наявні в цій розписці інші суми не засвідчені підписом позивача та не визнані ним, тому не можуть бути взятими до уваги колегією суддів.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідач повернув позивачеві на виконання спірного договору позики суму 15430грн., сума боргу, яка стягнута судом з відповідача, повинна бути зменшена на зазначену суму, у звязку з чим рішення суду в цій частині необхідно змінити та зменшити цю суму з 46941грн.28коп. до 31511грн.28коп.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про безпідставну відмову суду у стягненні з відповідача процентів за користування позикою заслуговують на увагу, проте не в повній мірі.

Відповідно до ст.. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін.

Судом установлено, що сума основного боргу відповідача, який ним не повернуто, складає 31511грн.28коп., договір позики від 10 червня 2009 року значно перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (850грн.), і докази того, що він пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін, у справі відсутні, тому цей договір не може вважатися безпроцентним.

Доводи позивача про зобовязання відповідача сплачувати йому за користування позикою щомісячно окрім основної суми боргу 177,0 доларів США не визнані відповідачем та спростовуються висновком судової комплексної (почеркознавчої та технічної) експертизи №58/04/06-30 від 21 жовтня 2011 року, згідно якої вказаний пункт договору міг бути дописаний (а.с. 84 87).

Посилання ОСОБА_2 на наявність такої умови договору в розписці, яка посвідчує дати та суми повернення відповідачем частини боргу, не може бути взятою до уваги, оскільки в цій розписці різні суми повернутих коштів зазначені в національній валюті та не відповідають еквіваленту розміру 177 доларів США.

У звязку з цим відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України розмір процентів за користування грішми повинен визначатись на рівні облікової ставки Національного банку України, яка в спірний період становила:

Таким чином, проценти за користування позикою складатимуть:

У звязку з цим на користь позивача необхідно стягнути проценти за користування позикою за період з 10 червня 2009 року по 18 квітня 2012 року в розмірі 7415грн.09коп.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування двох різновидів процентів (індексу інфляції та 3% річних) здійснюється кумулятивно шляхом складання процентів за користування сумою позики та процентів від простроченої суми.

3% річних від простроченої позики нараховується від дня, коли сума позики мала бути повернута, до дня її фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, передбачених договором позики.

Тому доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставної відмови суду у стягненні 3% річних від простроченої суми заслуговують на увагу.

У звязку з цим на користь ОСОБА_2 з відповідача необхідно стягнути три проценти річних від простроченої суми за період з 10 грудня 2009 року по 18 квітня 2012 року (тобто за 860 днів) згідно розрахунку:

31511,28грн. х 3% : 365днів х 860днів = 2227,37грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання

Зазначена неустойка нараховується в грошовій або майновій формі від дня, коли грошова сума, яку боржник мав повернути кредиторові, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів за договором позики відповідно до вимог ст.. 1048 ЦК.

Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Проте, згідно ст.. 3 цього Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як убачається із договору позики від 10 червня 2009 року, розмір неустойки, визначений сторонами, становить 1% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожний день прострочення, але, з урахуванням вищевикладених норм закону, не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується ця неустойка.

Тому на користь позивача необхідно стягнути неустойку в сумі 11528грн.81коп. згідно наступного розрахунку:

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо необхідності стягнення з відповідача індексу інфляції не можуть бути взятими до уваги, оскільки індекс інфляції це покажчик характеристики динаміки загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлені в національній валюті гривні, тому норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленої інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначено договором у гривні, сторонами ж у даній справі грошове зобовязання визначено в іноземній валюті в доларах США.

У звязку з цим суд першої інстанції правильно відмовив позивачеві у стягненні індексу інфляції за договором позики.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що в порядку забезпечення позову ОСОБА_2 ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 червня 2011 року було накладено арешт на житловий будинок з господарськими побудовами №1 по вул.. Антокольського в м. Кривому Розі, власником якого є ОСОБА_4.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції одночасно скасував заходи забезпечення позову та скасував зазначений арешт.

На думку колегії суддів, рішення суду в цій частині є незаконним, оскільки судом залишено поза увагою, що право суду одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову передбачено частиною 6 ст. 154 ЦПК України виключно у випадках, якщо у задоволенні позову відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог та значну суму, яка стягнута судом на користь позивача, скасування заходів забезпечення позову у вигляді арешту належного відповідачеві нерухомого майна може суттєво ускладнити виконання рішення суду щодо реального стягнення боргу в порядку виконавчого провадження, тому суд першої інстанції не мав підстав для скасування накладеного раніше арешту.

Таким чином, зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити обидві апеляційні скарги, рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4 суми боргу змінити та зменшити цю суму до 31511грн.28коп.; скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою, трьох процентів річних та неустойки за договором позики від 10 червня 2009 року та ухвалити в цій частині на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, а саме стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 проценти за користування позикою за період з 10 червня 2009 року по 18 квітня 2012 року в сумі 7415 грн.09коп., три проценти річних за прострочення грошового зобовязання за період з 10 грудня 2009 року по 18 квітня 2012 року в сумі 2227 грн.37коп. та неустойку за цей же період у сумі 11528 грн.81 коп., а також скасувати рішення суду в частині скасування арешту, накладеного згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 червня 2011 року на житловий будинок з господарськими побудовами №1 по вул.. Антокольського в м. Кривому Розі, власником якого є ОСОБА_4

Відповідно до вимог ч. 5 ст.. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У звязку з цим рішення суду в частині розподілу судових витрат необхідно змінити та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 295 (двісті девяносто пять) грн. за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій, а також стягнути на користь держави судовий збір у сумі 351 (триста пятдесят одна) грн.. 83коп.

В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч. 1 пп. 3, 4, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 лютого 2012 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суми боргу змінити та зменшити цю суму з 46941грн.28коп. до 31511(тридцять одної тисячі пятсот одинадцять) грн.28коп.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування позикою, трьох процентів річних та неустойки за договором позики від 10 червня 2009 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 проценти за користування позикою за період з 10 червня 2009 року по 18 квітня 2012 року в сумі 7415 (сім тисяч чотириста п'ятнадцять) грн.09коп., три проценти річних за прострочення грошового зобовязання за період з 10 грудня 2009 року по 18 квітня 2012 року в сумі 2227 (дві тисячі двісті двадцять сім) грн.37коп. та неустойку за цей же період у сумі 11528 (одинадцять тисяч пятсот двадцять вісім) грн.81 коп.

Рішення суду в частині скасування арешту, накладеного згідно ухвали Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 червня 2011 року на житловий будинок з господарськими побудовами №1 по вул.. Антокольського в м. Кривому Розі, власником якого є ОСОБА_4, скасувати.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 295 (двісті девяносто пять) грн. за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій, а також на користь держави судовий збір у сумі 351 (триста пятдесят одна) грн.. 83коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Складення повного рішення відкладено до 23 квітня 2012 року.

Головуючий : І.Є.Ляховська

Судді: Л.А. Братіщева

ОСОБА_8