Справа № 2-742/11
Провадження №2/223/134/12
РІШЕННЯ

іменем України

"16" лютого 2012 р. Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі : головуючого Мазурчак А. Г.

за участю секретаря Мигдальської Н.М.,

представників ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним,третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спру на стороні відповідача - Тиврівська державна нотаріальна контора,-

встановив :

ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, в якому вказує, що вона є спадкоємцем за законом після смерті її матері - ОСОБА_5, яка померла 08.04.90.

Крім неї, спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 є її сестра - ОСОБА_4.

21.12.90 Тиврівською державною нотаріальною конторою їй з сестрою було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1228, відповідно до якого вони є спадкоємцями майна ОСОБА_5 в рівних долях.

Спадкове майно, на яке видано вказане свідоцтво, складається з житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в с. Довгополовка Тиврівського району Вінницької області, який належав померлій на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого в виконкомі Пилявської сільської ради 06.12.85 по реєстру № 35, зареєстрованого Вінницьким ООБТІ 24.09.90 за № 17.

Вважає вказане свідоцтво про право на спадщину за законом таким, що підлягає визнанню недійсним з наступних підстав.

29.03.88 р. ОСОБА_5 було складено заповіт, зареєстрований

державним нотаріусом Третьої Вінницької Державної нотаріальної контори

ОСОБА_6, в реєстрі за № 2-764.

Відповідно до вказаного заповіту належний ОСОБА_5 цілий жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в селі Довгополівка, Тиврівського району Вінницької області вона заповідає їй, ОСОБА_3 Після оформлення вказаний заповіт залишився на зберіганні у ОСОБА_5

Приблизно з кінця 1987 року і до моменту смерті мати проживала з нею і всі її речі та документи зберігалися в її квартирі.

08.04.90р. ОСОБА_5 померла.

Знаючи про те, що ОСОБА_5 було залишено заповіт, вона намагалася знайти його серед її особистих речей після її смерті, однак це їй не вдалося.

З огляду на те, що вона не мала на руках заповіту, який повинна була

подати до нотаріальної контори і вже не сподівалася його знайти, нею було

подано до Тиврівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття

спадщини за законом.

Крім неї таку заяву було подано відповідачкою ОСОБА_4

На підставі цих заяв нею та ОСОБА_4 було отримано у Тиврівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.12.1990 р.

Про відмову від прийняття спадщини за заповітом вона до нотаріальної контори не заявляла.

Заповіт від 29.03.88 р. ОСОБА_5 не змінювався і не скасовувався.

Приблизно в квітні 2009 року нею було випадково знайдено серед речей і документів, які належали їхній матері, заповіт складений 29.03.88 р.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК Української РСР, який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом.

Відповідно до вимог ст.553 ЦК Української РСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців,

закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Згідно з вимогами ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з вимогами п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.08 №7 Про судову практику у справах про спадкування, відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом.

Вважає, що за наявності заповіту, спадкування після смерті матері, ОСОБА_5 мало відбуватися за заповітом, а не за законом.

Просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Тиврівською державною нотаріальною конторою 21.12.90, зареєстроване в реєстрі за № 1228, на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в с. Довгополовка Тиврівського району Вінницької області, який належав ОСОБА_5

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_1 позов підтримали із наведених в ньому підстав. Крім того, ОСОБА_3 пояснила, що в 1985 р. їхня мати при допомозі дочок сторін по справі та сина. Придбала будинок в с. Довгополівка Тиврівського району. Спільно несли матеріальні і фізичні витрати по його утриманню. Приблизно через один два роки, здоровя матері погіршилось і вона вимушена була забрати її до себе у м. Вінницю, де вона і проживала до своєї смерті.

У 1988 році мама захотіла заповісти будинок на всіх трьох своїх дітей і вона, виконуючи волю матері , запропонувала відповідачці та їхньому братові прийти і разом з матірю піти до нотаріуса, але вони відмовились. Тоді, 29.03.1988р. вона сама завела маму до третьої Вінницької Державної нотаріальної контори , де вона склала заповіт. По дорозі мати тримала в руках другий примірник заповіту і говорила їй, що після її смерті вона залишиться власником її будинку. Вказаний заповіт зберігався в її квартирі- в речах матері. Про існування заповіту знали всі родичі і навіть деякі жителі с. Довгополівка. В 1990 році мати померла, заповіт вона не знайшла, про те, що нотконторі можна отримати його дублікат вона не знала, а стосунки між нею, братом та сестрою (відповідачкою) були хорошими, то вона запропонувала їм разом прийняти спадщину за законом після смерті матері. Сестра ОСОБА_4 та вона написали відповідні заяви в нотконтору, а брат ОСОБА_7 від прийняття спадщини відмовився на їх користь. Про існування заповіту після покійної матері в заяві про прийняття спадщини вона не писала і тому отримали із відповідачкою свідоцтво про право на спадщину на двох. Спочатку все було добре. Всі трудились біля спадкового будинку, але після смерті її чоловіка у 2006р., відносини із сестрою погіршились. Відповідачка стала не допускати її до успадкованого будинку, вимагала від неї переписати свою частину будинку на її (відповідачки) дітей, з чим вона не погоджується. В 2009 році вона знайшла заповіт, який залишився після смерті матері і тепер, через таку поведінку сестри, бажає скасувати попереднє свідоцтво на спадщину за законом і прийняти спадщину на підставі заповіту.

Відповідачка ОСОБА_4 позов не визнала і пояснила, що будинок придбаний за її та мамині кошти, мама хворіла та останні роки проживала з позивачкою. Про мамин заповіт вона знала. Після смерті матері позивачка запропонувала оформити спадщину на трьох, але брат відмовився і свідоцтво видали на неї на позивачку. Після смерті чоловіка позивачки та стала менше працювати біля будинку і між ними стали виникати сварки. Вважає, що позивачки син має дачу під Києвом, а в її сина дачі немає, крім того вона колись надавала матеріальну допомогу позивачці і вважає, що та повинна відмовитись від своєї частки в будинку на користь її (відповідачки) дітей.

Представник відповідачки ОСОБА_2 позов не визнала і пояснила, що позивачці було відомо про існування заповіту на її користь з моменту його укладення, вона сама свідомо і добровільно відмовилась від свого права прийняти спадщину за заповітом. Вона могла про наявність заповіту повідомити в нотаріуса або отримати його дублікат, але протягом 21 року цього не робила, а лише після погіршення відносин з відповідачкою підняла це питання, однак це не є підставою для скасування свідоцтва про право на спадщину за законом і не є доказом того, що заповіт знайдено нею в 2009 році, і лише тоді вона дізналась про його існування. Просить в задоволенні позову відмовити в звязку з пропущенням строку позовної давності без поважних на те причин.

Суд вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного .

08.04.1990 року в м. Вінниці померла ОСОБА_5.

05.10.1990 р. до Тиврівської державної нотаріальної контори надійшли заяви від імені ОСОБА_3 прож. ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 прож. ІНФОРМАЦІЯ_2

05.10.1990 р. в Тиврівькій державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу до майна померлої 08.04.1990 р. ОСОБА_5Я.В матеріалах справи знаходиться заява від імені ОСОБА_7- підпис якого належним чином посвідчений про те, що він відмовляється від частки спадщини, яка залишилась після смерті матері ОСОБА_5 на користь дітей померлої - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

21.12.1990 Тиврівською державною нотаріальною конторою на імя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1228, відповідно до якого вони є спадкоємцями житлового будинку який знаходиться в селі Довго полівка Тиврівського району, в рівних частках, після смерті ОСОБА_5.

Відповідно до чинних на час відкриття спадщини ст.ст. 71, 76 ЦК України 1963р.

загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки, який починався з дня виникнення права на позов. Право на позов виникало з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Чинним законодавством ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України також передбачено, що особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу протягом трьох років з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Доводи позивачки про те, що про порушення свого права вона дізналась в 2009р., коли віднайшла заповіт ОСОБА_5 не дають підстав стверджувати, що позовна давність позивачкою не пропущена.

ЇЇ доводи, про те, що заповіт нею знайдено в 2009р. доказами не обгрунтовані, спростовуються показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9

Свідок ОСОБА_8 показала, що з відповідачкою дружить із 1968 року, а з позивачкою знайома з 1971 року, неодноразово бувала в них вдома і знала їхню матір. У 2007 році ОСОБА_3 говорила їй про те, що в неї є заповіт залишений покійною мамою і , якщо вона забажає, то забере у ОСОБА_4 її частину будинку , яку та успадкувала. Потім відповідачка їй розповіла, що вони із сестрою посварилися.

Свідок ОСОБА_9 син відповідачки показав, що в 2006 році помер чоловік позивачки і між його матірю та тіткою позивачкою почалися сварки з приводу спірного будинку. Між ними були неврегульовані якісь давні фінансові проблеми і його мама вважає, що спадковий будинок повинен дістатися їй за ніби- то не повернутий тіткою борг. Тітка погоджувалась уступити мамі свою частину, але ще в 2006 2007 р.р. просила за це 500 грн., але мама на такі умови не погодилась і після цього між ними почались постійні сварки із різних незначних приводів. Заповіт від покійної ОСОБА_5 він бачив особисто ще у 2006 2007 р.р., в с. Довгополівці йому його показувала позивачка.

Позивачка не заперечує, що знала про наявність заповіту на її користь з моменту його укладення, тобто із 29.03.1988р. і про місце його посвідчення.

Після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5, позивачка не була позбавлена можливості захисти своє право на спадщину за заповітом, суду не надано доказів про перешкоди у позивачки щодо отримання дубліката заповіту ОСОБА_5 Так само позивачка не надала доказів на обгрунтування обставин, що унеможливили їй повідомити про такий заповіт нотаріуса, що оформляв спадщину.

Навпаки після смерті матері у 1990 році позивачка свідомо не використала своє право на спадкування за заповітом і добровільно закликала інших дітей покійної матері до спадкування за законом.

Отримавши свідоцтво про право на спадщину 21.12.1990р., позивачка звернулась до суду про визнання його недійсним 15.09.2011р., що стверджується поштовим конвертом (а.с. 11), тобто майже через 21 рік..

Питання про поновлення строків позовної давності позивачка не ставить, поважних причин для поновлення строку позовної давності позивачка не навела, доказів на їх обгрунтування не надала.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, правила даного ЦК про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

В силу ст. 5 ЦК України 2003 року, до правовідносин, що виникли до набрання чинності цим ЦК слід застосовувати норми ЦК України 1963 року.

Відповідно до ст. 80 ЦК України 1963 р. закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

Виходячи із викладеного, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст..ст. 10,11,60,61, 212-215 ЦПК України, ст. 71,75,76,80 ЦК України 1963 р., п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року ,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Тиврівською державною нотаріальною конторою 21.12.90 року і зареєстрованого в реєстрі за № 1228, на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в с. Довгополовка, Тиврівського району Вінницької області, який належав ОСОБА_5 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд протягом десяти діб з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_10