Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22ц-72/2012р. Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2012 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.

Суддів: Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі: Посник Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2011 р. у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Запорізької міської ради, орендного підприємства Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, комунальне підприємство „ВРЕЖО №2 - про визнання недійсними реєстраційних посвідчень № 011999 від 24.11.1999 року та запису у книзі №1 за реєстровим номером 234; визнання недійсними рішень міської ради № 22 від 26.12.2001 року, № 17 від 21.08.1997 року, № 14 від 28.04.1999 року в частині відносно підвалів і визнання приміщень підвалів такими, що не підлягають приватизації,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2010 року ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Запорізької міської ради, орендного підприємства Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації про визнання недійсними реєстраційних посвідчень № 011999 від 24.11.1999 року та запису у книзі №1 за реєстровим номером 234; визнання недійсними рішень міської ради № 22 від 26.12.2001 року, № 17 від 21.08.1997 року, № 14 від 28.04.1999 року в частині відносно підвалів і визнання приміщень підвалів такими, що не підлягають приватизації.

В позові зазначали, що вони є власниками квартир № 2,3,5 житлового будинку № 20 по вул. Чекістів в м. Запоріжжя, який збудований у 1875 році та є архітектурною памяткою м. Запоріжжя. Будинок одноповерховий і складається з підвалу, наземного поверху, горища. Перекриття підвалу і горища деревяні і не ізольовані від наземного поверху будинку.. На підставі рішення виконкому Запорізької міськради №12 від 22.01.1987 року будинок визнано „ветхим, було прийнято рішення про відселення мешканців і надання їм житла в першочерговому порядку.

Після прийняття будинку до комунального житлового фонду ніяких рішень міської ради про виділення підвального приміщення з житлового фонду та в не житлове не приймалося. Відповідно до технічної документації будинку, спірне приміщення має статус підвалу, а не житлового приміщення, а підвали є допоміжними приміщеннями. На час продажу спірних підвальних приміщень будинок не мав ніяких комунікацій, крім газу. У 2004 році вони дізналися, що підвали будинку продані на підставі рішень сесії Запорізької міської ради №17 від 21.08.1997 року, № 14 від 28.04.1999 року, №22 від 26.12.2001 року, як нежилі приміщення будинку №20 по вул. Чекістів в м. Запоріжжя. У 1999 році виникло реєстраційне посвідчення про комунальну власність територіальної громади щодо підвального помешкання будинку, про що зроблено запис в книзі №1 від № 234 від 24.11.1999 року на підставі рішення №7 від 29.04.1992 року, яке не містить будь-якої інформації відносно будинку №20 по вул.. Чекістів і не дає ніякого права на вивід підвальних помешкань будинку в нежилий державний фонд. Вважають, що ці рішення міськради суперечать вимогам ст.. 10 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду, п. 40,41 Положення Держкомітету України про житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року.

Позивачі, вважаючи, що вищевказані рішення міськради суперечать вимогам ст.. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пунктам 40. 41 Положення Держкомітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 р., просили з цих підстав визнати недійсними реєстраційні посвідчення № 011999 від 24.11.1999 року та запис у книзі №17 від 21.08.1997 року, №14 від 28.04.1999 року в частині відносно підвалів і визнання приміщень підвалів такими, що не підлягають приватизації.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2011 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовивши в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вірно посилався на положення статей 29, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні, якими визначені захист права комунальної власності територіальної громади та правомочність органів місцевого самоврядування щодо володіння користування та розпорядження обєктами права комунальної власності. Також суд правильно застосував положення статей 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідні положення Закону України «Про обєднання співвласників багатоквартирного будинку».

При цьому суд виходив з того, що вищевказаними нормами матеріального права, з якими узгоджуються приписи пункту 41 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, допоміжними приміщеннями можна вважати приміщення, які призначені для забезпечення експлуатації та обслуговування будинку. В переліку, наведеному в пункті 41 Положення, підвали прямо не вказані, однак допоміжними названі приміщення, через які прокладені мережі комунікації, а також приміщення, які використовуються для розміщення обслуговуючого будинок персоналу. Віднесення приміщень до допоміжних повязане насамперед з їх цільовим призначенням, а саме, для експлуатації та обслуговування будинку.

Суд першої інстанції, виходячи з того, що спірні підвальні приміщення були переведені до розряду нежилих з дотриманням вимог діючого законодавства, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Також суд першої інстанції, посилаючись на положення частини 3 статті 61 ЦПК України, взяв до уваги відповідні обставини, факти і правовідносини, які були встановлені при розгляді судом цивільної справи за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_10, ОСОБА_9, Запорізької міської ради, Управління у справах приватизації Запорізької міської ради, Фонду державного майна Українит в м. Запоріжжі, КП «ВРЕЖО № 2», треті особи: ОСОБА_11, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_12 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомості та рішень Запорізької міськради ради № 22 від 26.12.2001 року, № 17 від 21.08.1997 року, № 14 від 28.04.1999 року, в якій ухвалено рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08.07.2009 року про відмову у позові і це рішення набрало законної сили 14.12.2009 року.

Основний довід апеляційної скарги полягає в тому, що суд першої інстанції ухвалив рішення на припущеннях, вважаючи, що рішення міської ради є законними.

Інший довід апеляційної скарги стосується того, що суд не врахував, що одноповерховий будинок № 20 по вул. Чекістів є ветхим, побудований у 18 столітті, а в ньому без будь-яких дозволів на початку 1999 року було зроблено реконструкцію підвального приміщення ІУ, чим порушено несучу конструкцію будинку і гідроізоляцію, а це також порушує і права позивачів.

Такі доводи апеляційної скарги спростовуються наступним.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що як при розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_10, ОСОБА_9, Запорізької міської ради, Управління у справах приватизації Запорізької міської ради, Фонду державного майна Українит в м. Запоріжжі, КП «ВРЕЖО № 2», треті особи: ОСОБА_11, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_12 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомості та рішень Запорізької міськради ради № 22 від 26.12.2001 року, № 17 від 21.08.1997 року, № 14 від 28.04.1999 року (в якій ухвалено рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08.07.2009 року, яким відмовлено у позові і яке набрало законної сили 14.12.2009 року) так і при розгляді даної справи позивачами не доведено того, що приміщення ІУ, ІУ-І. УІ підвалу літ. А мають бути включені до переліку допоміжних і повинні підлягати приватизації разом із приватизацією квартир (т.1, а. с. 145 -148; т. 2, а. с. 41-47).

Навпаки, з матеріалів справи та судового рішення, яке набрало законної сили 14.12.2009 року, вбачається, що ці приміщення мають статус нежилих, а факт незаконного переведення підвальних приміщень у нежилі позивачами не доведено.

Так само позивачами не було доведено, що оскаржувані ними реєстраційні посвідчення № 011999 від 24.11.1999 року, запис у книзі №1 за реєстровим номером 234; рішення міської ради № 22 від 26.12.2001 року, № 17 від 21.08.1997 року, № 14 від 28.04.1999 року щодо статусу цих приміщень вчинені з порушенням норм діючого законодавства, як і не було доведено, що наявність нежилих підвальних приміщень в будинку, в якому проживають позивачі, якимось чином порушує права мешканців будинку.

Доводи апелянтів стосовно того, що сам факт розташування приміщень ІУ, ІУ-І. УІ у підвалі їх будинку(підвал літ. А) являється доказом того, що це допоміжні приміщення і мають бути передані у їх спільну власність, не спроможні спростувати висновків суду першої інстанції, а лише відображують позицію позивачів, висловлену в ході розгляду справи їх представником ОСОБА_2 і полягають лише в переоцінці доказів, які належним чином перевірені і оцінені судом першої інстанції і не доводять порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права.

За таких обставин судова колегія вважає, що підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 317, 319 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: