АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
22-ц/490/1226/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Категорія 50 Доповідач - Дерев'янко О.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі :

головуючого Деревянка О.Г.

суддів Красвітної Т.П., Черненкової Л.А.

при секретарі Горлаковій Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Українсько-Іспанського товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ЕКСПРЕС-ТУР»

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Українсько-Іспанського товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ЕКСПРЕС-ТУР» про звільнення, видачу трудової книжки, стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки, -

встановила:

У січні 2011 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом до , посилаючись на те, що працювала у відповідача на посаді менеджера по продажу та бронюванню авіаквитків з 14.02.2005 року.

01 листопада 2010 року написала заяву про звільнення за власним бажанням по догляду за хворою матірю, та передала її директору підприємства ОСОБА_3 Проте, директором заява була проігнорована та не зареєстрована. Починаючи з 04 листопада 2010 року вона на підприємстві не працює, але керівництво будь які дії щодо її звільнення та видачі трудової книжки та проведення розрахунків не здійснює, тому згідно уточнених позовних вимог позивачка просила суд зобовязати відповідача визнати її звільненою з займаної посади за власним бажанням на підставі ст.. 38 КЗпП України з 04.11.2011 року, зобовязати відповідача прийняти наказ про звільнення за власним бажанням, днем звільнення в якому вважати день видачі трудової книжки і внести цій запис в трудову книжку, зобовязати відповідача видати трудову книжку, виплатити всі належні суми при звільненні, стягнути середній заробіток за весь час затримки проведення розрахунку, стягнути моральну шкоду.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, судом зазначено вважати розірваним 03.11.2010 року, на підставі заяви ОСОБА_2 згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, трудовий договір між Україно-Іспанським товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ЕКСПРЕС-ТУР»та ОСОБА_2, укладений 14.02.2005 року, зобовязано відповідача видати наказ про звільнення ОСОБА_2 з роботи 03.11.2010 року за ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, видати позивачці належним чином оформлену трудовим договором, стягнуто на користь позивачки невиплачену заробітну плату за вересень-листопад у розмірі 1561,71 грн., компенсацію за невикористану відпустку 191 грн.99 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу 3882 грн.68 коп., моральну шкоду 1000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовним вимог в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в цій частині скасуванню з постановою нового рішення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що знайшло своє підтвердження падання позивачкою заяви про розірвання в укладеного трудового договору у звязку з хворобою матері, а тому є підстави для часткового задоволення позову.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, та не оспорюється сторонами, що 14 лютого 2005 року позивачку прийнято на роботу до Українсько-Іспанського товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ЕКСПРЕС-ТУР» менеджером по продажу та бронюванню авіаквитків (наказ № 2 від 14.02.2005р.).

Згідно до вимог ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема доглядом за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.1992, № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»із змінами, внесеними згідно з

постановою Пленуму Верховного Суду України від 26.10.95 N 18, по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

Відповідно до ст. 39 КЗпП працівник вправі вимагати розірвання строкового трудового договору при наявності для цього поважних причин (ч. 1 ст. 38 КЗпП). Спори про дострокове розірвання такого трудового договору вирішуються в загальному порядку, встановленому для розгляду трудових спорів (статті 224, 231, п. 1 ст. 232 КЗпП).

Таким чином, звільнення з роботи за власним бажанням, з підстав ст.. 38 КЗпП України можливе при наявності умови письмового попередження працівника про це власника або уповноваженого ним органа. Законом також передбачено продовження дії трудового договору, якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою, законом гарантовано також право працівника відкликати заяву.

ОСОБА_2 з 04 листопада 2010 року на роботу не виходить, при цьому заяву про звільнення з роботи у звязку з необхідністю догляду за хворим членом сім'ї відповідачу не подавала, і такі данні в матеріалах справи відсутні.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що позивачка не надала належних доказів щодо подання нею заяви про звільнення, курєрською поштою таку заяву відповідачу не направила, а тому вважати доведеними наявність підстав для звільнення за власним бажанням відсутні.

Разом з цим, із наданих відповідачем документів вбачається, що наказом № 14-к від 17.11.2011 року ОСОБА_2 звільнено з роботи з підстав п. 4 ст. 40 КЗпП України, а саме за прогул без поважних причин.(а.с.112)

Відповідно до вимог ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Аналізуючи викладені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 було звільнено з 17.11.2011 року, а суд першої інстанції стягуючи середній заробіток виходив з доведеності факту вимушеного прогулу в наслідок затримки видачі позивачці трудової книжки у звязку із звільненням, що відбулося з 03 квітня 2010 року, проте апеляційним судом встановлено, що ці висновки є не обґрунтованими, тому з цих обставин ці вимоги задоволенню не підлягають.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З матеріалів справи вбачається, що відповідач 17.11.2011 року направляв позивачці повідомленні про необхідність отримання у звязку із звільненням розрахунку та трудової книжки, проте позивачкою ці кошти не отримано не у звязку з винними діями відповідача, тому підстав для задоволення позову про стягнення моральної шкоди не вбачається.

Враховуючи те, що позивачкою під час звернення до суду наряду з іншими позовними вимогами ставилось питання щодо стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі та компенсації, колегія суддів вважає за необхідне в цій частині позов задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за вересень 536,81 грн., жовтень 536,81 грн., листопад 69,27 грн., відпускні 950,32 грн., а всього 2093,21 грн.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував наведені обставини, висновки суду не підтверджуються матеріалами справи та зібраними документами, пому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, яким стягнути з Українсько-Іспанського товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Експрес Тур»на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в загальному розмірі 2093 грн.21 коп.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовити.

З Українсько-Іспанського товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Експрес Тур»на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 94 грн. 10 коп.

Допустити негайне виконання рішення в розмірі платежу за один місяць в сумі 536 грн.81 коп.

Керуючись,ст.ст. 209,218,303,307,309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Українсько-Іспанського товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Експрес Тур»задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Українсько-Іспанського товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Експрес Тур»на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку в загальному розмірі 2093 грн.21 коп.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з Українсько-Іспанського товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Експрес Тур»на користь держави судовий збір в розмірі 94 грн. 10 коп.

Допустити рішення до негайного виконання в розмірі платежу за один місяць в сумі 536 грн.81 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді