Справа № 1527/1682/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2012 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Виноградової Н.В.,

при секретарі - Полівчак Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, в якому просила стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 40000 грн. та кошти витрачені на правову допомогу у сумі 8000 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що відповідно до довідки № 125 вона переправила суму 5000 доларів США на імя ОСОБА_2 через «Імексбанк»за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Глушко, б. 17/2, відділення 39 в якості авансу за купівлю Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_1. та вказувала про те, що відповідач отримав вказану грошову суму але відмовився від виконання взятих на себе вказаних зобовязань та вказану грошову суму не повернув.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився у повному обсязі, з підстав, викладених у запереченнях на позовну заяву, а саме, що жодних домовленостей між відповідачем та позивачем стосовно продажу Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 укладено не було, а посилання позивача на невиконання будь-яких зобовязань зі сторони відповідача є безпідставними та необґрунтованими тому просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно зясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст.212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до приходно-касового ордеру № 125 від 25 серпня 2007року ОСОБА_1 переправила суму 5000 доларів США на імя ОСОБА_2 через «Імексбанк»за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Глушко, б. 17/2, відділення 39.

Посилання позивача на угоду про намір укласти правочин від 29.03.2009 року суд не приймає до уваги, оскільки зазначена угода не містить жодних обставин, які стосуються предмету розгляду даної справи, оскільки дана угода укладалася між відповідачем ОСОБА_2 та представником позивача ОСОБА_3 з однією сторони, та особою, яка не є стороною по даній справі ОСОБА_4 (а.с.4). Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні не пояснила та не надала належного обґрунтування, що саме підтверджує вказана угода по даній справі, а відтак, угода намір укласти правочин від 29.03.2009 року є неналежним доказом у справі.

Посилання представника позивача на рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2010 року по цивільній справі № 2-4436/10 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя є безпідставними, так як не стосуються предмету розгляду даної справи. Посилання представника позивача на описову частині рішення Апеляційного суду Одеської області теж не можуть братися судом до уваги так як відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 215 Цивільного процесуального кодексу України в описовій частині рішення зазначається узагальнений виклад позиції сторін та пояснення осіб, які беруть участь у справі, тобто суд встановлює, які позиції займала кожна із сторін в процесі і які обґрунтування надавалися такими сторонами в підтвердження своїх вимог або заперечень, тобто в цій частині рішення судом не встановлювалося будь-яких правовідносин, які виникли між сторонами. Зокрема, обставини на які посилалася представник позивача як на доказ, встановлений рішенням суду, не досліджувався під час розгляду вищезазначеної справи, не був підтверджений в суді документально, оскільки не був предметом спору.

З наданого приходно-касового ордеру № 125 від 25 серпня 2007 року, на який представник позивача посилався як на підставу своїх позовних вимог не вбачається, що відповідач отримував вказану грошову суму від позивача, жодних доказів, які б підтвердили факт отримання відповідачем вказаної грошової суми суду не надано, незважаючи на ту обставину, що суд надавав додатковий час для подання доказів в підтвердження своїх позовних вимог.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Крім того, представник відповідача надав до суду заяву про пропуск позивачем строку позовної давності оскільки у відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 261, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

В ході судового розгляду представник позивача пояснила, що відповідач повинен був повернути грошову суму у розмірі 5000 доларів США ще в 2007 році, коли позивач дізнався про порушення її прав.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем пропущений строк позовної давності, а відтак, в позові в частині стягнення з відповідача грошової суми у розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 40000 грн. необхідно відмовити.

У відповідності до ч. 1 ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У відповідності до ст. 1 ЗУ від 20.12.2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Проте, до своєї позовної заяви ОСОБА_1 не додала документи, які підтверджують, хто саме надавав їй правову допомогу, чи є він фахівцем в галузі права, чи є між нею та особою, яка має право на надання правової допомоги договір про надання правових послуг та розрахунок розміру компенсації витрат на правову допомогу згідно Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, а саме, з довіреності, виданої ОСОБА_1 ОСОБА_3 від 30 грудня 2009 року, довіреність видана на три роки та повноваження по вказаній довіреності не можуть бути передовірені третім особам. А відтак Договір про надання юридичної допомоги від 2 лютого 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5, а також довіреність від 1 квітня 2012 року, видана ОСОБА_3 ОСОБА_5 не надають ОСОБА_5 жодних повноважень щодо представництва інтересів позивача та надання їй правової допомоги. Також, слід зауважити, що жодного разу дана особа не приймала участі у судових засіданнях.

Також суду не надано жодних документів, які б підтверджували оплату послуг за надання правової допомоги, доказів того, що будь-яка правова допомога надавалася фахівцем в галузі права чи адвокатом відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Таким чином, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення з відповідача коштів на правову допомогу у розмірі 8000 гривень.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 64, 209, 212-215, 218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: