Справа № 2-410/3725/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2012 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді Борисова С.А.

при секретарі Рашед Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Ювілейне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення, -

встановив:

Позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Партизанською сільською радою Дніпропетровського району від 21.12.2005 року. З 06 лютого 2006 року в даній квартирі проживає її дочка ОСОБА_2 На протязі останнього часу вона своєю протиправною поведінкою створює умови неможливі для сумісного проживання з нею в одному приміщенні. Оплату за комунальні послуги не здійснює. Відповідачка зловживає спиртними напоями, ніде не працює, краде у позивачки гроші, ображає її та погрожує розправою. За таку неправомірну поведінку відповідачка кілька раз притягалася до адміністративної відповідальності та з нею проводилися профілактичні бесіди спрямовані на недопущення скоєння подібних правопорушень в подальшому.

Відповідачка вихованням свого сина не займається, коштів на утримання дитини в неї не має. Дитина проживає разом з бабусею ОСОБА_1 На даний час в службі по справам дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації вирішується питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина ОСОБА_3. Фактично позивачка позбавлена права на проживання у своїй квартирі з за протиправних дій відносно неї її дочки ОСОБА_2, що і стало причиною її для звернення до суду з відповідним позовом.

Просила виселити відповідачку ОСОБА_2 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, без надання їй другого приміщення.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала. Просила задовольнити позов повністю.

Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечувала. Пояснень не надала, була видалена з залу судового засідання за повторне порушення порядку судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, суд дійшов наступного.

Встановлено, що у позивача з відповідачем склалися неприязні стосунки з за аморального способу життя відповідача. Відповідач створює своєю поведінкою неналежні умови для сумісного проживання з позивачем та онуком позивача. З за цього позивач вимушена була переїхати зі своєї власної квартири до житла яке вона орендує. У квартирі яка належить позивачу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, мешкає її дочка, яка перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися її майном, шляхом не допуску до даної квартири.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Користування житловим приміщенням здійснюється в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЦК України встановлено: якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Українипід час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

В період з лютого 2006 року відповідач за місцем проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 неодноразово у стані алкогольного сп?яніння вчиняла сварки із позивачкою, виражалася на її адресу нецензурною лайкою та застосовував до неї фізичну силу.

Дана обставина унеможливлює спільне проживання позивачки із відповідачем в спірній квартирі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність передбачених ст.ст.116, 157 ЖК України підстав для виселення відповідача з вищевказаної квартири без надання іншого житла.

Абзацом 7 ч. 1 ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Тобто, питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім?ї власника будинку залежить, зокрема, від вирішення питання про втрату ними права користування жилим приміщенням.

Отже вимоги позивачки щодо усунення перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні квартирою у наведений нею спосіб є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 107,30 гривень, сплачені позивачкою при подачі позову.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 79, 88, 212, 214 ЦПК України, ст.ст.16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, ст.9, 116, 156, 157 ЖК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення з житлового приміщення задовольнити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд шляхом подачі в десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.А. Борисов