У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.,

суддів: Парапана В.Ф.,

ОСОБА_1,

при секретарі: Сенчук А.О.,

за участю: представників позивача ТОВ «Нерум» - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Біологічна станція» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2011 року, по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерум» до ОСОБА_4 про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

17 жовтня 2011 року TOB «Нерум» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що TOB «Нерум» протягом тривалого часу відкрито утримує у себе тварин - 4х чорноморських дельфінів - афалін та 2х морських котиків. Позивач зазначає, що вказані тварини не можуть бути повернуті до природного середовища, оскільки стан їхнього здоров'я зробити цього не дозволяє, та таке повернення може призвести до загибелі морських тварин. Однак, право власності TOB «Нерум» на вказане майно не визнається відповідачем ОСОБА_4, з огляду на що, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та просив його позовні вимоги задовольнити з наведених у позові підстав.

В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Нерум» позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, та пояснив, що законність набуття у приватну власність об'єктів Червоної книги України повинна бути підтвердженна відповідними документами.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2011 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ПП «Біологічна станція» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову TOB «Нерум» у повному обсязі, мотивуючи це тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним і необґрунтованим.

Представник апелянта ПП «Біологічна станція» - ОСОБА_5, а також відповідач ОСОБА_4 в судове засідання до апеляційного суду не з'явилися, однак про розгляд справи вони були сповіщені належним чином, про що свідчить підпис представника апелянта ОСОБА_6 у довідковому листкові про слухання справи 31.08.2012 року та відомості пошти про отримання телеграми про розгляд справи 31.08.2012 року о 12.00 год. матір'ю відповідача ОСОБА_4, що у відповідності до ч.3 ст.76 ЦПК України є належним сповіщенням відповідача. Згідно ч.2 ст.305 ЦПК України їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ПП «Біологічна станція», та заперечення на апеляційну скаргу представників ТОВ «Нерум» - ОСОБА_2 і ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що провадження у справі за апеляційною скаргою ПП «Біологічна станція» на рішення суду першої інстанції підлягає закриттю з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, TOB «Нерум» протягом тривалого часу відкрито утримує тварин - чотирьох чорноморських дельфінів-афалін та двох морських котиків, що підтверджується актом перевірки умов утримування та годування морських ссавців, утримуваних на балансі TOB «Нерум» від 20 лютого 2008 року.

Позивачем доведено що, вказаних тварин не може бути повернено до природного середовища, оскільки стан їхнього здоров'я цього не дозволяє, та таке повернення може призвести до їхньої загибелі, що підтверджується актом обстеження TOB «Нерум» від 05 листопада 2008 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції у рішенні послався на п.2 ст. 9 Закону України «Про тваринний світ», згідно якої під час будь якої діяльності яка може вплинути на середовище існування диких тварин та стан тваринного світу, повинен забезпечуватись принцип недопустимості погіршення середовища існування, шляхів міграції та умов розмноження диких тварин, а згідно ч.1 ст. 7 цього ж закону, обєкти тваринного світу вилучені із стану природної волі розведені у напіввільних умовах чи в неволі або набуті іншим не забороненим законом шляхом, можуть перебувати у власності юридичних або фізичних осіб.

Таким чином, місцевий суд обґрунтовано дійшов до висновку, що оскільки повернення вказаних морських тварин до їхнього природного середовища погіршить умови їхнього існування, не відповідає їхнім індивідуальним особливостям, може призвести до загибелі спірних тварин, поєднаної з відчуттям болі і страху, та таке повернення суперечить чинному природоохоронному законодавству України.

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що є законні підстави для визнання за позивачем ТОВ «Нерум» права власності на вказаних диких морських тварин, а оскільки воно не визнається відповідачем, то це право підлягає захисту судом, шляхом його визнання.

Посилання ПП «Біологічна станція» в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував, що спірні морські тварини перебували у ТОВ «Нерум» на підставі договору оренди, оскільки є власністю ПП «Біологічна станція», тому оскаржене рішення порушує його права і законні інтереси, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони є недоведеними, та не відповідають фактичним обставинам справи.

Матеріалами справи встановлено, що 01.04.2007 року між ПП «Біологічна станція» та ТОВ «Нерум» було укладено договір оренди морських тварин.

Пунктом 7.1. договору оренди передбачено, що після закінчення строку дії договору орендар зобов'язаний протягом одного місяця повернути орендованих морських тварин орендодавцю згідно акту передачі.

На виконання умов зазначеного договору за актом прийому-передачі від 01.04.2007 року ПП «Біологічна станція» передала в оренду TOB «Нерум» тварин, а саме чотири чорноморських дельфіни-афаліни та три північних морських котики.

У своїй апеляційній скарзі, як на докази у підтвердження свого права власності на спірне майно, апелянт посилається на наявність в нього міжнародних ветеринарних

паспортів, а саме на: чорноморського дельфіна-афаліна самка-1, реєстраційний №13-К міжнародний ветеринарний НОМЕР_1; чорноморського дельфіна-афаліна самка-2, реєстраційний №16-К - міжнародний ветеринарний НОМЕР_2; чорноморського дельфіна-афаліна самка-3, реєстраційний №15-К - міжнародний ветеринарний НОМЕР_3; чорноморського дельфіна-афаліна самець-4, реєстраційний №14-К - міжнародний ветеринарний НОМЕР_4; північний морський котик самка-1 реєстраційний № 25-Л міжнародний ветеринарний НОМЕР_5; північний морський котик самка-2 реєстраційний №24-Л - міжнародний ветеринарний НОМЕР_6; північний морський котик самка-3 реєстраційний №21-Л - міжнародний ветеринарний НОМЕР_7 (а.с.74- 82).

В підтвердження належного набуття права власності на даних тварин, ПП «Біологічна станція» посилається на договір №5-05-98 від 05.05.1998 року, за яким ТОВ «Зоолекс» (Росія) поставило ПП «Біологічна станція» три особини чорноморських дельфінів-афаліна, експортні документи до цього договору, договір №6-05-98 від 20.05.1998 року, за яким ТОВ «Есолекс»(Росія) передало ПП «Біологічна станція» дві особини дельфінів чорноморська- афаліна з експортними документами, договір від 26.08.1999 року за яким ТОВ «Ханта» 12.09.1999 року передало ПП «Біологічна станція» чотири особини північних морських котиків, виловлених на підставі дозвільного квитка о. Тюленій в Охотському морі, а також міжнародними ветеринарними паспортами.

Однак, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів, викладених у апеляційній скарзі, та відсутність підстав для її задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч. 1. 2 ст. 7 Закону України «Про тваринний світ» об'єкти тваринного світу, вилучені із стану природної волі, розведені (отримані) у напіввільних умовах чи в неволі або набуті іншим не забороненим законом шляхом, можуть перебувати у приватній власності юридичних та фізичних осіб. Законність набуття у приватну власність об'єктів тваринного світу (крім добутих у порядку загального використання) повинна бути підтверджена відповідними документами, що засвідчують законність вилучення цих об'єктів з природного середовища, ввезення в Україну з інших країн, факту купівлі, обміну, отримання у спадок тощо, які видаються в установленому законодавством порядку.

Одним з доводів апеляційної скарги є те, що все спірне майно за твердженням ПП «Біологічна станція» ввозилось на територію України з Росії, про що свідчить відповідний договір, однак в матеріалах справи відсутній як сам договір, так і митні декларації на ввезене апелянтом майно, щодо якого у нього виникли підстави для скасування рішення суду у даній цивільній справі, а тому твердження про набуття апелянтом права власності ПП «Біологічна станція» щодо спірного майна, є недоведеним.

Судова колегія зазначає, що на момент розгляду справи митних декларацій щодо ввезення апелянтом спірного майна на територію України ним не надано.

Крім того, судова колегія також не може погодитись із висновком апелянта, що наявні в нього ветеринарні паспорти для собак та котів №№00009350, 00009347, 00009348, 00009349, 000370, 000315, 00009287, 00009261, 00009251, видані Севастопольською міською державною лікарнею ветеринарної медицини є документами, що підтверджують право власності саме на спірне майно.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про ветеринарну медицину», ветеринарні документи- документи дозвільного характеру, до яких належать міжнародний ветеринарний сертифікат, ветеринарне свідоцтво, ветеринарна картка, ветеринарна довідка та ветеринарно-санітарний паспорт на тварину, видані державними інспекторами ветеринарної медицини або уповноваженими чи ліцензованими лікарями ветеринарної медицини, що підтверджують ветеринарно-санітарний стан тварини, якість та безпечність продуктів тваринного походження, репродуктивного матеріалу, біологічних продуктів, патологічного матеріалу та кормів.

Згідно ч.1 ст.32 Закону України «Про ветеринарну медицину», одержання ветеринарних документів для переміщення тварин, продукції тваринного походження, інших об'єктів державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду здійснюється з метою охорони території України від занесення хвороб тварин з території інших держав або карантинних зон та захисту населення від хвороб, спільних для тварин і людей, а також недопущення наявності залишкових кількостей ветеринарних препаратів та забруднюючих речовин у продуктах тваринного походження і кормах.

Таким чином, ветеринарний паспорт є ветеринарним документом та, відповідно, може підтверджувати ветеринарно-санітарний стан тварини та отримується з метою охорони території України від занесення хвороб тварин з території інших держав або карантинних зон та захисту населення від хвороб, спільних для тварин і людей

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про те, що ветеринарний паспорт не є документом, що може підтверджувати наявність права власності на тварину.

З огляду на вище наведене, колегія суддів вважає, що договори № 5-05-98 від 05 травня 1998 року, за яким TOB «Зоолекс» (Росія) поставило ПП «Біологічна станція» 3 особини чорноморських дельфінів-афалін, № 6-05-98 від 20 травня 1998 року, за яким TOB «Есолекс»(Росія) передало ПП «Біологічна станція» дві особини дельфінів чорноморська афаліна, та від 26 серпня 1999 року, за яким TOB «Ханта»(Росія) 12 вересня 1999 року передало ПП «Біологічна станція» чотири особини північних морських котиків, виловлених на підставі дозвільного квитка о. Тюленій в Охотському морі та експортні документи на них є беззаперечними доказами наявності у апелянта права власності на спірне рухоме майно.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла до висновку про недоведеність апелянтом права власності на рухоме майно у вигляді морських тварин, яке є спірним у даній цивільній справі.

Оскільки апелянтом не надано належних доказів того, що саме ті морські тварини, що були придбані у вищезазначених іноземних юридичних осіб, були в подальшому передані ТОВ «Нерум» за договором від 01 квітня 2007 року.

Відповідно до ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Однак, у своїй апеляційній скарзі та додатках до неї, ПП «Біологічна станція» не надає будь-яких належних доказів, щодо індивідуальних особливостей морських тварин, за допомогою яких можливо здійснити ототожнення кожної тварини із відповідним ветеринарним паспортом на користь індивідуалізації конкретної морської тварин право на яке оспорюється апелянтом.

Тому, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ідентифікації спірного майна за індивідуально визначеними ознаками, а наявні в матеріалах справи докази не дозволяють фактично індивідуалізувати ту чи іншу морську тварину з-поміж особин того ж виду.

З пояснень представників позивача, наданих у судовому засіданні, вбачається, що жодної методики щодо ідентифікації морських тварин на теперішній час не існує.

Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку про те, що морські тварини є речами визначеними родовими ознаками та є замінними речами.

Отже, судова колегія приходить до висновку про недоведеність апелянтом по справі, що морські тварини на які визнано право власності за ТОВ «Нерум» належать саме ПП «Біологічна станція».

За таких обставин, суд першої інстанції дослідив в судовому засіданні надані докази з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості й у відповідності до ст. 212 ЦПК України дав ним правильну оцінку та постановив рішення суду з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008 року, викладених п. 8 постанови №12, при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Оскільки суд першої інстанції у даному випадку не вирішував питання про права та обов'язки апелянта, а сам апелянт не довів, що даним судовим рішенням порушені його права чи інтереси, а тому колегія суддів вважає, що ПП «Біологічна станція» не має права на апеляційне оскарження рішення суду і апеляційне провадження у справі за його скаргою підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст. 292, 297, 303, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

у х в а л и л а:

Провадження у справі за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Біологічна станція» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2011 року закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: підп. ис ОСОБА_7

Підп. ис ОСОБА_8

Підп. с ОСОБА_1