Номер провадження 2/2603/743/12
Справа №2-230/12
РІШЕННЯ

Іменем України

17 лютого 2012 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Колегаєвої С.В.

при секретарі- Буцко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація про зобов'язання вчинити дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2011 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, в якій просить зобов'язати відповідачів перенести сарай, клітку для курей та туалет з компостною ямою на відстань не менше одного метру від межі суміжного землекористування між садибами будинку

№ 34 та будинку № 32 по АДРЕСА_1

07.09.2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про зобов'язання останньої знести господарську споруду - сарай на ділянці АДРЕСА_1, позначений під літ. «Б», туалет під літ. «Є», перенести вигрібну яму, зрізати дерева та не чинити перешкод при ремонті сараю.

Свої вимоги позивач за первісним позовом обгрунтовував тим, що розташування господарських споруд відповідачів, які є предметом спору на межі суміжного землекористування порушує правила добросусідства, що відображається у створенні неприпустимого впливу та завданні шкоди земельній ділянці, погіршенню її природних властивостей, а також порушує право власності позивача у зв'язку з пошкодженням об'єктів нерухомого майна, що розташовані на цій земельній ділянці та не узгоджується з вимогами державних будівельних норм.

Свої вимоги позивачі за зустрічним позовом обгрунтовували тим, що розташування господарських споруд та вигрібної ями ОСОБА_1 також порушує правила добросусідства та не відповідає вимогам державних будівельних норм, а дерева, що належать відповідачу затіняють земельну ділянку позивачів та засмічують подвір'я останніх.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просив відмовити.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні проти первісного позову заперечила та просила в його задоволенні відмовити та підтримала заявлений зустрічний позов, який просила суд своїм рішенням задовольнити.

Представник третьої особи - Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації надала пояснення та зазначила, що оскільки рішення суду по даній справі жодним чином не вплине на права та обов'язки Третьої особи у справі, просила прийняти законне та обгрунтоване рішення.

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що первісні позовні вимоги підлягають задоволенню, тоді як позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Суд в судовому засіданні встановив, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 в

с. Троєщина у м. Києві та розташованого на ній домоволодіння, відповідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2010 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демченко В.В.

Поруч зі згаданою садибою знаходиться сусіднє домоволодіння будинку № 32, де проживають громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та яке належить відповідачам на праві приватиної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 04 квітня 2006 року.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між сторонами виник у зв'язку з тим, що на межі суміжного землекористування між подвір'ями ділянок під № 34 та під № 32 по

АДРЕСА_1 розташовані господарські споруди, а саме: на межі суміжного землекористування зі сторони подвір'я № 32 розташований сарай, клітка для курей та туалет з компостною ямою, а зі сторони подвір'я № 34 знаходиться сарай, два дерева (клен та каштан), тауалет та вигрібна яма.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності. Аналогічне відображення містить і ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Нормами статей 103 та 104 Земельного кодексу України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.

Відповідно до ч. 3 ст. 158 Земельного кодексу України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Державними будівельними нормами 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затвердженими Наказом Державного комітету у справах будівництва, архітектури і охорони історичного середовища № 44 від 17.04.1992 року (далі - ДБН 360-92) пунктом 3.25 встановлено: «Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.»

В матеріалах справи міститься акт, складений представниками ЖЕКу по обслуговуванню приватного сектору Деснянського району м. Києва КП «Житлорембудсервіс», якими з виходом на місце було встановлено, що дійсно, з даху садиби, що знаходиться по АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 на погріб садиби по АДРЕСА_1, стікає дощова вода, що призводить до його замокання.

Крім того, для вирішення спірного питання Деснянською районної у м. Києві державною адміністрацією було створено узгоджувальну комісію по вирішенню спірних питань суміжного землекористування (далі - Комісія).

Протоколом Комісії було зафіксовано, що з даху сараю, розташованого на подвір'ї по АДРЕСА_2 на територію подвір'я по АДРЕСА_1 стікає дощова вода, з клітки для курей затікають нечистоти, а по периметру компостної ями просідає земля, що спричиняє зсув грунту на земельній ділянці ОСОБА_1 Водночас, будь-яких порушень прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з боку ОСОБА_1 комісією не виявлено.

Також в матеріалах справи містяться фотознімки, з яких вбачається, що сарай ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який є предметом спору за первісним позовом, впритул наближений до сараю ОСОБА_1 під літ. «Б», що викликає ризик завдання несприятливих наслідків даній господарській споруді, оскільки схили даху сараю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, розташовані таким чином, щоб стоки дощових вод були направлені на стіну даного сараю ОСОБА_1

Натомість, з наданих представниками позивачів за зустрічним позовом фотознімків вбачається, що навідміну від сараю, що знаходиться на межі суміжного землекористування між садибами будинку № 34 та будинку № 32 та є предметом первісного позову, схили даху сараю під літ. «Б», що належить відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_1, розташовані таким чином, щоб стоки дощових вод були направлені на подвір'я останнього та на вулицю, яка є ділянкою загального користування, що жодним чином не порушує прав позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 обгрунтовано та доведено належними та допустими доказами, що розташування господарських споруд та компостної ями відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на межі суміжного землекористування порушує право власності ОСОБА_1, що відображається у створенні неприпустимого впливу та завданні шкоди земельній ділянці, погіршенню її природних властивостей, а також об'єктам нерухомого майна, що на ній розташовані, а застосовані способи захисту цивільних прав, відповідають вимогам закону, що у своїй сукупності знаходить підстави для задоволення первісних позовних вимог.

У свою чергу, суд не приймає до уваги доводів зустрічної позовної заяви про порушення ОСОБА_1 вимог ДБН 360-92, оскільки представником позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не обгрунтовано, яким чином розташування на межі суміжного землекорисутвання спірних господарських споруд та вигрібної ями порушує їх права, не підтверджено належними та допустимими доказами факту такого порушення, а також не доведено, що саме спірні дерева спричиняють затінення земельної ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та призводять до засмічення їх подвір'я. А відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3

При цьому, суд відзначає, що розташування господарських споруд на межі суміжного землекористування всупереч вимогам п. 3.25 ДБН 360-92 не вважається порушенням прав того чи іншого землекористувача, якщо таке розташування не призводить до фактичного порушення прав, зокрема, завдання шкоди чи інших несприятливих наслідків тощо.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки в задоволенні зустрічного позову позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовляється, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, понесені сторонами по справі судові витрати іншою стороною їм не відшкодовуються.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.3,10,30,60,88,213-215 ЦПК України, ст.ст.321,386,391 ЦК України, 103,104,158 ЗК України, Державними будівельними нормами 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затвердженими Наказом Державного комітету у справах будівництва, архітектури і охорони історичного середовища № 44 від 17.04.1992 року, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3 перенести сарай, клітку для курей та туалет з компостною ямою на відстань не менше одного метру від межі сумісного землекористування між садибами будинку АДРЕСА_1 та будинку АДРЕСА_2

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 17 грн. держмита та витрати за інформаційно-технічне забезпечення на суму 37 грн. 00 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ