Справа № 2-263/12
Провадження № 2/1014/47/12
Рішення

іменем України

"29" травня 2012 р. 29 травня 2012 року Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого - судді Шевченко І.І.

при секретарі Губенко А.П.

з участю представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2

та прокурора Підгурської В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик справу за позовом Київської міжрайонної екологічної прокуратури Дніпровської екологічної прокуратури в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації, Державного комітету України із земельних ресурсів, Державного агентства земельних ресурсів України до ОСОБА_3 районної державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконним розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації, недійсними договору купівлі продажу та державних актів на право власності на землю та відновлення становища, яке існувало до порушення, -

в с т а н о в и в:

прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави та просить суд визнати незаконним та скасувати Розпорядження ОСОБА_3 державної адміністрації від 07.02.11 № 342 «Про затвердження проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність» щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,5502 га у власність громадянці України ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства на території Балико - Щучинської сільської ради за межами населеного сільського пункту, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії Ж №158702, зареєстрований Державним земельним кадастром 15.06.2011 за № 00692, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17.06.2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 1262, визнати за державою право власності на земельну ділянку площею 0,6552 га на території Балико - Щучинської сільської ради, посилаючись на те, що проведеною Київською міжрайонною екологічною прокуратурою перевіркою встановлено, що розпорядженням ОСОБА_3 районної державної адміністрації від 07.06.11 року №342 «Про затвердження проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,5502 га у власність громадянці України ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства на території Балико - Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області за межами населеного пункту.

Пунктом 2 вказаного розпорядження вказану земельну ділянку передано у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства та зобов'язано управління Держкомзему в ОСОБА_3 районі Київської області забезпечити реєстрацію та видачу державного акту.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_4В, видано державний акт право власності на земельну ділянку серії ЯК №158702, зареєстрований Державним земельним кадастром 15.06.11 за № 00692.

Проведена Київською міжрайонною екологічною прокуратурою перевірка засвідчила, що розпорядження ОСОБА_3 РДА та виданий державний акт на право власності на земельну ділянку суперечать вимогам чинного законодавства, у звязку з чим мають бути визнані недійсними з огляду на наступне.

Згідно інформації Дніпровського басейнового управління водних ресурсів від 06.01.11 року № ІД/8 - 03 надана з ОСОБА_4 земельна ділянка розташована в адміністративних межах Балико -Щучинської сільської ради в ОСОБА_3 районі Київської області. Згідно картографічних матеріалів дана земельна ділянка знаходиться в прибрежно - захисній смузі затоки Канівського водосховища та частково на її акваторії. Окрім того, зазначені земельні ділянки знаходяться в смузі відведення захисних дамб.

Також розташування земельної ділянки переданої у власність ОСОБА_4 у прибрежно -захисній смузі Канівського водосховища підтверджується і результатами виконаних ТОВ «Геоземінвест» топографо-геодезичних робіт від 1901.12 №9 по визначенню меж 100-метрової прибережної захисної смуги Канівського водосховища в місці розташування земельної ділянки.

Так, за результатами проведених робіт складено план-схему розташування земельної ділянки, яка надана у власність ОСОБА_4 з відповідним кадастровим номерам, із зазначенням частини земельної ділянки, яка розташована в межах Канівського водосховища річки Дніпро та визначенням 100 - метрової прибережної водозахисної смуги. Із зазначеної карти-схеми випливає, що вказана земельна ділянка площею 0,5502 га розташована в прибережній захисній смузі Канівського водосховища та частково накладається безпосередньо на акваторію Канівського водосховища річки Дніпро, а тому вказана земельна ділянка, згідно п. б ч.1 ст. 58 Земельного кодексу України, відноситься до земель водного фонду.

Згідно ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибрежно - захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води шириною для великих річок - 100 метрів.

Відповідно до вимог ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України передбачені обмеження господарської діяльності, згідно яких забороняється будівництво будь-яких споруд, садівництво та городництво у прибережних захисних смугах. Об'єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується встановлений режим використання, а непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до п. «д» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України законодавцем чітко визначено, що землі водного фонду перебувають виключно у власності держави і не можуть передаватись у приватну власність.

Крім того, ч. З ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що для ведення підсобного сільського господарства надаються у користування включно землі сільськогосподарського призначення, а не землі водного фонду.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт взнається недійсним на підставі ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України.

Згідно з ч. 3 ст.43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи наведені норми закону та беручи до уваги, що земельна ділянка надана у власність ОСОБА_4 розташована у прибережній захисній смузі Канівського водосховища та частково в його акваторії, тобто відноситься до земель водного фонду, відтак передача цієї ділянки у приватну власність здійснена усупереч вимогам чинного законодавства, що є підставою для визнання розпорядження незаконним та його скасування.

Беручи до уваги, що державний акт на право власності на земельну ділянку видано ОСОБА_4 на підставі незаконного розпорядження, цей державний акт чає бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Земельним кодексом України передбачено, що угоди з приводу земельних ділянок, укладені з порушенням встановленого законом порядку, визнаються недійсними за рішенням суду (ст. 210 ЗК України).

Окрім того, як встановлено перевіркою, 18.06.11 ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки (зареєстрований в реєстрі за № 1303), за умовами якого вищевказану земельну ділянку продано ОСОБА_5 за 144 317 гривень 46 копійок.

З огляду на те, що вказаний договір укладений з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки земельна ділянка була продана особою, у якої вона не могла перебувати у власності, що суперечить нормам Цивільного кодексу та іншим актам цивільного законодавства, вважаю , що наявні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовим актами.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, яка полягає в забезпеченні раціонального використання земельних ресурсів, збереженні й відтворенні родючості ґрунтів, захисті їх від псування і бруднення, реалізації громадянами, юридичними особами та державою їхніх захисті власності та землекористування відповідно до закону. Важлива роль у захисті прав і законних інтересів громадян, юридичних осіб та держави в земельних і пов'язаних із ними майнових правовідносинах належить судам.

Оскаржуваним розпорядженням і діями щодо передачі спірних земельних ділянок у приватну власність та подальшого їх відчуження порушено право власності держави на землі водного фонду, які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання земель водного фонду, їх відтворення.

Згідно зі ст. 121 Конституції України на органи прокуратури України покладено функцію представництва інтересів громадян та держави в судах.

Підставою для представництва інтересів держави є наявність порушень або грози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок противоправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Державний комітет України із земельних ресурсів, який згідно з Указом Президента України від 09.12.10 № 1085/2010 є центральним органом виконавчої влади.

Відповідно до Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів (Держкомзем), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України і 19.03.2008 № 224, Держкомзем є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, забезпечує реалізацію державної політики та управління у сфері регулювання земельних відносин, використання, відтворення, охорони та проведення моніторингу земель, ведення земельного кадастру, а також міжгалузеву координацію та державне регулювання у сфері встановлення к області, району, міста, району в місті, села і селища.

Одним із основних завдань Держкомзему є здійснення державного контролю за використанням та охороною земель відповідно до Закону України про державний контроль за використанням та охороною земель" та інших законів (ст. 15 ЗК України, п.п. 3, 4 вищезазначеного Положення).

Прокурор позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обставини справи підтвердила, просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в особі Київської обласної державної адміністрації в судове засідання не зявився та подав до суду заяву, в якій повністю підтримує позовну Київського міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури та справу просить слухати за відсутності представника Київської обласної державної адміністрації.

Представники позивачів в особі Державного комітету України із земельних ресурсів та Державного агентства земельних ресурсів України в судове засідання не зявилися та подав до суду заяву, в якій у зв'язку з великою завантаженістю Юридичного управління Держземагентства України, керуючись статтею 158 Цивільного процесуального кодексу України просять слухати справу №2-263/12 за відсутності представників. Після вирішення даного спору просять надіслати на адресу Державного агентства земельних ресурсів України копію рішення суду, завірену належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 районної державної адміністрації позовні вимоги позивача не визнає в повному обсязі та просить суд у їх задоволенні відмовити, оскільки відсутні будь які законні підстави. Порушень при виділенні земельної ділянки ОСОБА_4 не було.

Представник відповідачів (ОСОБА_4 та ОСОБА_5) позовні вимоги позивачів не визнає та просить суд повністю відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи порушення законодавства, допущені при видачі державних актів та укладенні договору, які є предметом спору, позивачі посилаються на ст. 61 Земельного України та ст. 89 Водного кодексу України, згідно приписів яких у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель і також садівництво та городництво. Позивачами не надано жодного доказу, який би зазначав, що дана земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, а саме: накладається на прибережні захисні смуги. Межі земель водного фонду, охоронна зона та межі прибережних захисних смуг бути визначені у Проекті відведення земель водного фонду. Даний Проект не розроблений. За умови відсутності офіційно визначених меж земель водного фонду факт знаходження спірної ділянки на землях водного фонду не доведений. Візуальне спостереження земельної ділянки представниками TOB «Геоземінвест» не є підставою для встановлення категорії земельної ділянки. Адже згідно ст. 20 Земельного України «віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення земель затверджують проекти землеустрою». Повноваження щодо встановлення або зміни категорії земельної ділянки має виключно управління Держкомзему в ОСОБА_3 районі. Висновком Управління Держкомзему у ОСОБА_3 районі від 11.02.2010 р. № 05-06-802 про погодження технічної документації із земельно-кадастрової інвентаризації земель на території Балико - Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області спірна земельна ділянка визначена як «угіддя сіножаті». Інвентаризація спірної земельної ділянки була проведена відповідно до вимог ст.35 Закону України «Про землеустрій» та Тимчасових них вказівок по кадастровому землеустрою (інвентаризації земель) Держкомзему України від 04.08.1999 р. Розпорядженням ОСОБА_3 РДА від 04.11.2010 р. № 875 було затверджено і документацію із землеустрою по проведенню робіт з інвентаризації земель Балико - Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області. На дату подання даного позову вищезазначені рішення є дійсними та у судовому порядку не оскарженні. У зв'язку з недотриманням судового порядку оскарження даних документів у позивачів відсутнє право визначати категорію спірної земельної ділянки іншою, ніж - сіножаті». Отже, геодезичні роботи, виконані TOB «Геоземінвест» (в тому числі План-схема), не можуть бути належними та допустимими доказами у даній справі (в силу положень ст.. ст.. 58, 59 ЦПК України), оскільки видані установою, яка не має повноважень щодо встановлення категорії земельної ділянки, а не містять інформації про категорію даної земельної ділянки, а лише визначають розташування земельної ділянки на місцевості. Натомість у Проекті землеустрою є документи, які свідчать про те, що дана земельна ділянка виділена за рахунок земель іншого сільськогосподарського призначення і придатна для ведення особистого селянського господарства. Це Пояснювальна записка, Експлікація земельних угідь (визначена в кадастровому плані), Умови відведення земельної ділянки, Висновки уповноважених державних органів про погодження Проекту землеустрою, довідка Ф-6зем, довідка про склад ґрунтів. Згідно п. 4.1 «Порядку планування та проведення перевірок з питань здійснення державного контролю за використанням та охороною земель», затвердженого Наказом Держкомзему України від 12.12.2003 р. № 312, перевірки стану дотримання земельного законодавства повинні проводитись в присутності власників або землекористувачів земельних ділянок. Жоден з відповідачів для участі у проведенні перевірки не запрошувався. У зв'язку з тим, що перевірка була здійснена з порушенням порядку її проведення, результати топографічних робіт, проведені ТОВ «Геоземінвест», є недопустимими доказами (відповідно до п.1 ст.59 ЦПК України). У позовній заяві позивачі посилаються на лист Дніпровського басейнового управління водних ресурсів від 06.01.2011 р. № ІД/8-03, згідно якого «спірна земельна ділянка знаходиться в прибережно-захисній смузі затоки Канівського водосховища». Проте в матеріалах, проведеної прокуратурою перевірки, є лист цього ж відомства № ІД/8-399, складений пізніше - 04.04.2011 р., який є дозволом на відведення даної земельної ділянки у власність відповідачів, за умови дотримання вимог регулювання режиму господарювання. Позивачам відомо про наявність даного листа, але вони навмисно приховують факт його існування та зазначають про відсутність згоди даної установи на відведення даної земельної ділянки.

Суд, вислухавши прокурора та представників відповідачів і дослідивши зібрані в справі докази, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.3 ст. 17 ЦК орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.

У пункті 12 розділу Х перехідних положень ЗК зазначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Статтею 122 ЗК визначено повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування, за змістом якої відповідні повноваження мають районні державні адміністрації щодо виключного переліку земель, які знаходяться поза межами населених пунктів, до яких, зокрема віднесено землі сільськогосподарського використання, ведення водного господарства, крім випадків, передбачених ч.7 цієї статті, будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо) з урахуванням вимог ч.6 цієї статті, крім випадків, визначених ч.7 цієї статті.

Відповідно до розпорядження голови ОСОБА_3 районної державної адміністрації № 342 від 07 червня 2011 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці України ОСОБА_4 у власність для ведення особистого селянського господарства на території Балико - Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області площею 0,5502 га.

На підставі вказаного розпорядження вказаній фізичній особі ОСОБА_4 у червня 2011 був виготовлений та виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 158702, що підтверджується копією вказаного акту.

Даний Державний акт був зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Управління Держкомзему у ОСОБА_3 районі Київської області за № 00692.

В подальшому власник вказаної земельної ділянки ОСОБА_4 відчужила належну їй земельну ділянку ОСОБА_5, уклавши 18.06.2011 року договір купівлі-продажу.

В ході проведеної перевірки Київською міжрайонною екологічною прокуратурою встановлено, що земельну ділянку, яка передана у власність ОСОБА_4 на підставі розпорядження ОСОБА_3 РДА № 342 від 07.06.2011 року розташовані в межах 100-метрової прибережної захисної смуги водного обєкту - Канівського водосховища в басейні річки Дніпро і тому в силу вимог ст. 4 Водного кодексу України та ст. 58 Земельного Кодексу відносяться до земель водного фонду, які відповідно до п. д) ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу не можуть передаватися у приватну власність громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності із земель державної або комунальної власності зі рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадянам провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Статтею 121 ЗК України встановлені норми безоплатної передачі ділянок громадянам, які для ведення особистого селянського господарства встановлені не більше 0,12 га.

Відповідно до ст. ст. 58, 60 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зокрема зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною, зокрема для великих річок, водосховищ на них та озер 100 м.

Згідно статті 61 Земельного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності

Статтею 1 Водного кодексу України встановлено, що прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж нарешті території водоохоронної зони.

Згідно статті 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Відповідно до статті 89 Водного кодексу України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

Крім того, відповідно до п.п. 1, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 р. N 486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами Рад.

Згідно ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Відповідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або користувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Стаття 153 цього Кодексу свідчить про те, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною другою ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно п. «в» ч. 2 ст. 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води шириною для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Відповідно до ст. 60 ч. 3 Земельного Кодексу України та ч. 7 ст. 88 Водного Кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

ОСОБА_4 реалізувала отримане право на підставі розпорядження №342 від 07.06.2011 року від ОСОБА_3 районної державної адміністрації земельні ділянки, уклавши цивільно-правові угоди (договори купівлі-продажу).

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки покупець ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку.

Вирішуючи питання по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Статтею 228 ЦК України визначено підстави для визнання правочину недійсним у разі порушення публічного порядку: якщо він був спрямований, в тому числі, на незаконне заволодіння майном фізичної особи. Правочин, який порушує публічний порядок є нікчемним.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З аналізу вказаних норм матеріального права вбачається, що основним підтвердженням відведення прибережної захисної смуги є відповідні проекти прибережних захисних смуг, що розроблені на замовлення органів водного господарства на основі нормативно-технічної документації.

Звертаючись до суду із вказаним позовом прокурор не надав суду допустимих доказів, які б підтверджували відведення в межах розташування спірної земельної ділянки прибережних захисних смуг та виготовлення відповідних проектів прибережних захисних смуг.

Посилання прокурора та позивачів у позові на відповідь ТОВ «Геоземінвест» №9 від 19.01.2012 та на акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства від 05 січня 2012 року як на доказ, є безпідставним, оскільки, вищезазначені відповіді не містять жодних відомостей щодо наявності чи відсутності встановленої прибережної захисної смуги та її розмірів на території, де знаходиться спірна земельна ділянка, а також знаходження спірної ділянки в межах цієї смуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

В той же час, відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи позивачами не надано доказів розробки, погодження та затвердження землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги «водного обєкту - Канівського водосховища в басейні річки Дніпро»на території Балико - Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області, у звязку з цим, є недоведеним факт що спірна земельна ділянка відносяться до земель водного фонду та лежить в межах прибережної захисної смуги.

Посилання прокурора на лист ТОВ «Геоземінвест» № 9 від 19.01.2012 року не є належним доказом, оскільки не підтверджує вказаних обставин, а схеми не відображають дійсних обставин на даний час, та спростовуються наданими представником відповідача листом Дніпровського басейнового управління водних ресурсів від 04.04.2011 року та розпорядженням ОСОБА_3 районної державної адміністрації Київської області № 875 від 04.11.2010 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою по проведенню робіт з інвентаризації земель».

З цього приводу суду не надано достатніх доказів щодо незаконності виданого розпорядження та виданого на його підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, тому суд приходить до висновку про відсутність достатніх законних підстав для визнання незаконним та скасування Розпорядження ОСОБА_3 державної адміністрації від 07.02.11 № 342 «Про затвердження проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність» щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,5502 га у власність громадянці України ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства на території Балико - Щучинської сільської ради за межами населеного сільського пункту, визнання недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії Ж №158702, зареєстрований Державним земельним кадастром 15.06.2011 за № 00692, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17.06.2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 1262, визнання за державою право власності на земельну ділянку площею 0,6552 га на території Балико - Щучинської сільської ради.

Прокурором не надано доказів розробки, погодження та затвердження землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги «водного об'єкту - Канівського водосховища в басейні річки Дніпро»на території Балико - Щучинської сільської ради Кагарлицького району Київської області, так як і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження знаходження спірної земельної ділянки в 100 метровій водоохоронній зоні у звязку з цим є недоведеним факт, що спірна земельна ділянка відносяться до земель водного фонду та лежать в межах прибережної захисної смуги.

За таких обставин позовні вимоги Київської міжрайонної екологічної прокуратури Дніпровської екологічної прокуратури, який подав позов в інтересах держави в особі - Київської обласної державної адміністрації, Державного комітету України із земельних ресурсів, Державного агентства земельних ресурсів України не підлягають задоволенню.

Судові витрати у справі віднести на рахунок Державного бюджету України, оскільки позов подано прокурором.

На підставі викладеного та керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Земельним кодексом України, ЦК України, Водним кодексом України, ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимогах Київської міжрайонної екологічної прокуратури Дніпровської екологічної прокуратури в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації, Державного комітету України із земельних ресурсів, Державного агентства земельних ресурсів України до ОСОБА_3 районної державної адміністрації, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконним розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації, недійсними договору купівлі продажу та державних актів на право власності на землю та відновлення становища, яке існувало до порушення - відмовити.

Судові витрати у справі віднесено на рахунок Державного бюджету України, оскільки позов до суду подано прокурором.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом десяти днів з дня проголошення, а особами , які брали участь у справі і не були присутніми в судовому засіданні протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: І. І. Шевченко