Провадження № 2/2020/282/2012 Справа № 2-2172/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2012 року Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Музиченко В.О.

при секретарі Буняєвій М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту, що має юридичне значення та визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом в якому зазначив, що 14 травня 2009 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір довічного утримання. На виконання зазначеного договору, ОСОБА_3, як відчужувач передав йому, як набувачеві, у власність належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1., взамін зобовязання забезпечувати його утриманням (доглядом) довічно. Між ними було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов договору, але ОСОБА_3 був неспроможний на той час звернутися до нотаріальної контори внаслідок хвороби, чим ухилився від нотаріального посвідчення договору, а 03.01.2011року помер. На протязі останніх 3 років, до моменту смерті ОСОБА_3 хворів, майже не ходив, а він доглядав за ним, виконував всі взяті на себе зобовязання. Протягом цього часу він фактично проживав у квартирі разом із ОСОБА_3 В даній квартирі більше ніхто не був зареєстрованим. З цих підстав ОСОБА_3 і уклав з ним договір довічного утримання. Вже після поховання йому стало відомо, що у померлого є повнолітній син ОСОБА_4, який не виявив бажання проживати за життя разом із батьком та доглядати за ним. Нотаріально посвідчити договір вони вирішили коли у ОСОБА_3 покращиться здоровя, на підтвердження цього він отримав від ОСОБА_3 документи на квартиру та ключі, однак не встигли цього зробити. Після його смерті позивач прийняв на себе всі витрати, які були пов'язані з похованням. В зв'язку з тим, що позивач виконав всі взяті на себе зобов'язання за договором довічного утримання, однак засвідчити договір нотаріально не мав можливості, тому і звернувся з позовом до суду. Просив визнати дійсним договір довічного утримання укладений між ним та ОСОБА_3 від 14 травня 2009 року та визнати за ним право власності на квартиру.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.

Відповідач у судовому засіданні не зявлявся, пояснень суду не надавав, його представники проти позову заперечували посилаючись на те, що ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_3, який спілкувався з батьком та допомагав йому матеріально, позивача ніколи не бачили та заперечують про законність договору довічного утримання.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_3 помер 03 січня 2011 року.

Відповідно до технічного паспорту на квартиру, адреса: АДРЕСА_1., та витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, власником даної квартири є ОСОБА_3. Факт проживання, прописки та відсутності інших зареєстрованих осіб в даній квартирі підтверджується довідкою ЖК «Таймир-14» виданої з місця проживання про склад сімї та прописку.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з,ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно ч.3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

За змістом указаних норм момент вчинення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, пов,язується з державною реєстрацією. В зв,язку з цим, до зазначеного моменту вони не є укладеними і не створюють прав та обов,язків для сторін, тому такі правочини не можна визнати дійсними з підстав, передбачених ч.2 ст.220 ЦК України.

Крім того, у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»роз,яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації.

Відповідно до ст.. 745 ЦК України договір довічного утримання( догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Враховуючи викладене, договір довічного утримання ( догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, не може бути визнано дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах закону і тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10,11, 212-215,218, ЦПК України, ст.ст.213,640, 745 ЦК України,суд

, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання факту, що має юридичне значення та визнання права власності на майно відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги або в порядку ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: ОСОБА_5