АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 0444/2-2274/11
Справа № 2-2274/11 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/491/680/12 ОСОБА_1
Категорія 54 (ІУ) Доповідач Михайлів Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 березня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Ляховської І.Є., Соколан Н.О.

при секретарі: Бондаренко І.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 підприємства «Сансервіс» - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та його представника - ОСОБА_5,

представника третьої особи Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 09 грудня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 підприємства «Сансервіс» до ОСОБА_4, третя особа Контрольно-ревізійний відділ у м. Кривому Розі (в теперішній час Державна фінансова інспекція в Дніпропетровській області), про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2011 року КП «Сансервіс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа Контрольно-ревізійний відділ у м. Кривому Розі (в теперішній час Державна фінансова інспекція в Дніпропетровській області), про відшкодування матеріальної шкоди, посилаючись на те, що починаючи з 29.01.2009 року відповідач працював за контрактом на посаді директора КП «Сансервіс» й 24.01.2011 року був звільнений за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Восени 2010 року Контрольно-ревізійним відділом у м. Кривому Розі проведено перевірку фінансово-господарської діяльності підприємства в період з 01.01.2008 року по 31.08.2010 року, за результатами якої складено акт від 22.11.2010 року за № 6-19/096, згідно якому, зокрема, виявлено порушення відповідачем чинного законодавства, що регулює питання роботи працівників за сумісництвом й прийнято на посаду механіка КП «Сансервіс» за сумісництвом ОСОБА_7, який є директором КП «Зелене господарство», чим завдано підприємству матеріальної шкоди в загальній сумі: 8162,65 грн., з яких 5964,69 грн. зайво виплачена ОСОБА_7 заробітна плата та 2197,96 грн. перерахованих внесків до державних цільових фондів у звязку з виплатою зарплати.

У звязку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі середньомісячної заробітної плати відповідача в сумі 5004 грн., а також судові витрати.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 09 грудня 2011 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 27.01.2012 року, позов КП «Сансервіс» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь КП «Сансервіс» суми збитків спричинених зайвими грошовими виплатами у розмірі середнього заробітку 5004 грн.

Додатковим рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від стягнуто з ОСОБА_4 на користь КП «Сансервіс» 50,04 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні заявлених вимог, посилаючись на те, що суд не правильно застосував норми матеріального права, не врахувавши, що дія Постанови Кабінету Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» № 245 від 03.04.1993 року та Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого Наказом Мінпраці від 28.06.1993 року № 43 поширюється лише на державні підприємства, тоді як КП «Сансервіс» є комунальним підприємством заснованим на власності територіальної громади м. Кривого Рогу, яке працює на повному госпрозрахунку та самофінансуванні, а тому вказані нормативні акти не можуть бути застосовані до трудових відносин між ОСОБА_7 та КП «Сансервіс». Крім того, суд вирішив питання про зайво виплачену заробітну плату ОСОБА_7, навіть не залучивши його до участі у розгляді справи, порушивши тим самим його права. Не погоджується представник відповідача з наявністю підстав для відшкодування шкоди на користь позивача, вважаючи що ним не доведено наявність спричиненої відповідачем прямої дійсної шкоди.

Позивач КП «Сансервіс» заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить її відхилити й залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задвооленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 починаючи з 15.01.2009 року працював на посаді директора КП «Сансервіс» за контрактом, укладеним між ним та Криворізькою міською радою, який переукладався 11.12.2009 року.

За розпорядженням Криворізького міського голови № 14-р від 21.01.2011 року контракт з ОСОБА_4 розірвано за угодою сторін та звільнено його з займаної посади з 24.01.2011 року на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Актом ревізії фінансово-господарської діяльності КП «Сансервіс» за період з 01.01.2008 року по 31.08.2010 року, складеного Контрольно-ревізійним відділом у м. Кривому Розі 22.11.2010 року за № 6-19/096 виявлено порушення ОСОБА_4 чинного законодавства, що регулює питання роботи працівників за сумісництвом й прийнято на посаду механіка КП «Сансервіс» за сумісництвом ОСОБА_7, який є директором КП «Зелене господарство», чим завдано підприємству матеріальної шкоди в загальній сумі 8162,65 грн. за період роботи останнього з 01.04.2009 року по 03.08.2009 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст.ст. 130, 132 КЗпП України та виходив з доведеності підстав для покладення обовязку на відповідача, як керівника підприємства, відшкодувати завдану ним підприємству матеріальну шкоду в межах середньомісячного заробітку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Загальні підставі і умови матеріальної відповідальності працівників визначено ч.1, 2 ст. 130 КЗпП України, відповідно до якої працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Отже, з викладеного вбачається, що власник набуває право притягти працівника до матеріальної відповідальності тільки за наявності сукупності юридичних фактів, а саме: порушення працівником трудових обовязків, наявність прямої дійсної шкоди, причинного звязку між порушенням та шкодою, вини працівника. При цьому, відсутність хоча б одного з цих фактів, виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Вирішуючи справу, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 року з подальшими змінами та доповненнями).

Однак, вирішуючи спір, в порушення вимог діючого законодавства та вищенаведених розяснень Пленуму Верховного Суду України, суд першої інстанції не зясував чи було завдано власнику підприємства відповідачем, як його керівником, прямої дійсної шкоди, внаслідок прийняття за сумісництвом на роботу ОСОБА_7 на посаду головного механіка КП «Сансервіс».

Як розяснив Пленум Верховного Суду України п.4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати.

Отже, до категорії прямої дійсної шкоди відносяться витрати, викликані зайвими виплатами на користь працівників (основної і додаткової заробітної плати, сум компенсацій, допомоги по загальнообовязковому державному соціальному страхуванню, інших виплат) при відсутності можливості стягнення цих сум із працівників, які безпідставно одержали відповідні суми.

Як вбачається з матеріалів справи, діючи у відповідності з умовами контракту № 37 від 15.01.2009 року, укладеного між Криворізькою міською радою та ОСОБА_4 (п.п. 2.8, п.п. 2.12), останній як керівник КП «Сансервіс», прийняв на роботу за сумісництвом ОСОБА_7 на посаду головного механіка на 0,5 ставки з 01.04.2009 року з режимом праці 4 години в день (а.с. 23).

Посада головного механіка з повною ставкою й посадовим окладом 2813 грн. була передбачена Штатним розкладом керівників, спеціалістів та службовців КП «Сансервіс» УЖКГ виконкому Криворізької міської ради м. Кривого Рогу, введеним в дію з 29.01.2009 року і затвердженим відповідачем, як директором, наказом по підприємству № 1/1 від 29.01.2009 року (а.с. 71-73).

Отже, ОСОБА_7 прийнято відповідачем на посаду головного механіка КП «Сансервіс» згідно штатного розкладу підприємства.

За період роботи ОСОБА_7 на підприємстві з 01.04.2009 року по день його звільнення 03.08.2009 року йому було нараховано та виплачено заробітну плату за фактично виконану роботу в сумі 5964,69 грн. та перераховано підприємством у звязку з цим внески до державних цільових фондів в сумі 2197,96 грн.

Враховуючи те, що отримані ОСОБА_7 кошти є заробітною платою за фактично виконану ним роботу, а не безпідставно отриманими коштами, колегія суддів вважає, що їх не можна віднести до зайво виплачених сум.

Крім того, доказів про неправильне нарахування заробітної плати ОСОБА_7 за період його роботи та внесків до державних цільових фондів матеріали справи не містять, не надано таких доказів й суду апеляційної інстанції позивачем.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України на власника покладається тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст. 130 КЗпП України.

В порушення, вищенаведеної норми, позивач не довів завдання відповідачем прямої дійсної шкоди внаслідок прийняття на роботу ОСОБА_7, а отже не довів наявність підстав та умов для притягнення відповідача ОСОБА_4, як керівника підприємства, до матеріальної відповідальності в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

Порушення ж ОСОБА_4, як керівником КП «Сансервіс», чинного законодавства, що регулює питання роботи працівників за сумісництвом, що встановлено актом ревізії фінансово-господарської діяльності КП «Сансервіс» за період з 01.01.2008 року по 31.08.2010 року, складеного Контрольно-ревізійним відділом у м. Кривому Розі 22.11.2010 року за № 6-19/096, є підставою для притягнення ОСОБА_4 до відповідальності в порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» № 245 від 03.04.1993 року та Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого Наказом Мінпраці від 28.06.1993 року № 43

Разом з тим, вказане порушення не може беззаперечно свідчити про наявність підстав для притягнення його до матеріальної відповідальності в порядку, передбаченому ст. 130 КЗпП України, а тому висновок суду першої інстанції про доведеність позову та наявність підстав для його задоволення, колегія суддів вважає помилковим.

Крім того, колегія суддів звертає увагу й на те, що приймаючи до розгляду позов про стягнення матеріальної шкоди з керівника підприємства, поданий КП «Сансервіс» в порядку ст. 130 КЗпП України, суд першої інстанції не врахував положення ч.4 ст. 136 КЗпП України, відповідно до якої стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу або за заявою прокурора. Тобто право звернення до суду з даним позовом у позивача відсутнє.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з підстав, передбачених п.2, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України у звязку з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, порушенням норм матеріального з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У звязку із скасуванням основного рішення ухвалене по цій справі додаткове рішення втрачає силу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.2, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 09 грудня 2011 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 підприємства «Сансервіс» до ОСОБА_4, третя особа Контрольно-ревізійний відділ у м. Кривому Розі, про відшкодування збитків відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: