№ 2- 238/11
провадження № 2/603/123/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2012 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Замеги О.В., при секретарі Павліченко Т.В., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк про визнання не дійсним договору кредиту, визнання не дійсним та припинення застави рухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача і просить визнати не дійсним кредитний договір № ZRSWAN02000222 від 25.07.2007 року, та визнати не дійсним та припинити договір застави рухомого майна від договори № ZRSWAN02000222 від 25.07.2007 року, звільнити його від сплати судового збору. Мотивуючи тим, що він є споживачем кредитного договору № ZRSWAN02000222 від 25.07.2007 року. Зазначений договір був укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої відповідачем. На час укладення кредитного договору ним була надана відповідачу достовірна інформація про фінансово - майновий стан, та були надані відповідні довідки. Відповідно до данного договору банк надав йому на строк з 25.05.2007 року по 24.05.2014 року кредитні кошти в сумі 57714.64 грн. на купівлю автомобіля, 34 грн. для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майната, 17928.64 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.34% на місяць на суму залишку щомісяця в період сплати у розмірі 0.14% від суми виданного кредиту за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Погашення заборгованості за цим договором здійснювалося шляхом щомісячного надавання відповідачу 1237.19 грн.. Виконання його зобов»язань по поверненню вищевказаного кредиту забезпечено заставою автомобіля - ОСОБА_4, 2006 року випуску.

Вищевказані правочини були укладені ним в результаті невірного уявлення про їх обставини, з пороком волі, під виливом істотної помилки, оскільки: станом на момент укладення договору його джерелом погашення залишалася тільки пенсія за віком, оскількі інші трудові відносини з підприємством він прининив до одержання кредиту. Дана обставина не змовчувалася ним перед відповідачем. Його сукупний дохід був значно менший ніж потрібно для проведення щомісячного розрахунку з відповідачем. Тому результати оцінки його фінансового стану проведенного відповідачем були помилковими і сприяли хибній самовпевненості шодо власної платежеспроможності, що вплинуло на його волевиявлення при укладанні договору. Дана помилка є істотною, оскільки не лише перешкоджала виконанню споживчого кредиту, а й поставила його поза межу виживання.

Під час судового розгляду справи представник позивача надав заяву про зміну підстав позову, зазначивши, що просить визнати недійсними дані договори, також з тих підстав, що відповідачем в односторонньому порядку було підвищено процентну ставку за даним кредитом, в зв»язку з чим 19.05.2011 року позивач направив до банку заяву про невизнання такої зміни процентної ставки, та запропонував додержуватися попередніх договірних правовідносин. Однак банк відхилив умови позивача.

У відкритому судовому засіданні позивач ОСОБА_1, позовні вимоги підтримав.

У відкритому судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, позовні вимоги підтримав.

У відкритому судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3Ю позовні вимоги не визнав і вважає, що вони є безпідставними.

З»ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Згідно ст. З ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм.

Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Як передбачено ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків у числі інших є - договори та інші правочини.

Одним із способів захисту прав і інтересів згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, яка містить загальні вимоги до правочинів:

зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до п. 1 Постанови від 06.11.2009 року № 9 Пленуму Верховного Суду України цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону від 1 грудня 2005 року № 3161-IV), Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ "Про оренду землі" (в редакції Закону від 2 жовтня 2003 року № 1211 -IV) та іншими актами законодавства.

Таким чином, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Згідно зі ст. 626 договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

У відповідності зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.

Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальником з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168.

У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У відповідності зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»визначено права споживача в разі придбання ним продукції у кредит та порядок укладення договору споживчого кредиту, зокрема встановлено, що Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Ч. З ст. 11 вказаного Закону встановлено, що фінансові установи несуть відповідальність за порушення прав споживачів у сфері захисту персональних даних згідно із законом.

Згідно з ч.5 ст. 11 цього Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими:

- для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або іншихфінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними

паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку,які ставка за його кредитом;

- споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості

кредиту для споживача;

- передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки;

- встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

У відповідності зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Ч.ч. З, 4 ст. 18 вказаного Закону визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про:

- звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника)у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця(виконавця,виробника);

- виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем(виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати, та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

- встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

- надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на

одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

- встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації(понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

- установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження діїдоговору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач невисловить відповідного наміру;

- установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

- визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

- обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;

- встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

- надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Також, (ч.ч. 5, 6, 7 ст. 18 вказаного Закону) якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України " Про захист прав споживачів ", крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадківпорушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Вирішуючи питання про визнання кредитного договору, та договору застави рухомого майна недійсними, суд враховує вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 10481052, 1054), так і Законом від 12 липня 2001 р. № 2499-VI «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, судом були досліджені такі обставини:

досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобовязань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору;

форма укладення даного кредитного договору, оскільки він повинен бути укладений обовязково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що повязані з його нікчемністю;

сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

В судовому засіданні було встановлено, що між ЗАТ „ ПриватБанк( правонаступником якого є ПАТ комерційний банк „ ПриватБанк) та ОСОБА_1 25.07.2007 року було укладено кредитний договір № ZRSWAN02000222( а.с.8 - 9).

Згідно даного договору банк надав ОСОБА_1 на строк з 25.05.2007 року по 24.05.2014 року кредитні кошти в сумі 57714.64 гривні на купівлю автомобіля, 34.00 грн. для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, кошти у розмірі 17928.64 на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотківу розмірі 1.34 на місяць на суму залишку щомісяці в період сплати у розмірі 0.14% від суми виданного кредиту за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. Погашення заборгованості за цим договором здійснювалося шляхом щомісячного надавання відповідачу 1237.19 грн..

Даний договір був підписаний особисто позивачем, вказаний факт сторони не оспорюють.

При надані кредиту ОСОБА_1 були надані банку відповідні документи, а також довідка про доходи дружини, і особисто заповнена анкета - заява.

Тобто при укладені даного кредитного договору сторонами було досягнуто згоду щодо усіх істотних умов договору: мети(придбання автомобіля), сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобовязань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, даний кредитний договір був укладений у письмовій формі, сторони кредитного договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було бути вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Виходячи з загального аналізу умов зазначеного кредитного договору вбачається, що він складений з урахуванням вимог закону щодо форми і змісту стосовно дотримання прав споживачів, та принципу справедливості.

Будь яких доказів щодо пороку волі зі сторони позивача ні позивач ні його представник в судовому засіданні не надали.

Таким чином суд важає, що підстав для визнання зазначеного кредитного договору не дійсним не має.

Що стосується вимог позивача про визнання недійсними договору застави рухомого майна, то в цій частині суд приходить до наступного.

З матеріалів справи вдачається, що на виконання зобов»язань між ОСОБА_1 та банком було укладено договір застави рухомого майна від 25.05.207 року № ZRSWAN02000222. Відповідно до якого в забезпечення по поверненню вищевказаного кредиту передано автомобіль марки „ Део Нексія, 2006 року випуску, який належить позивачу(а.с 3, 4).

Вказаний договір також підписаний особисто позивачем, даний факт сторони не оспорюють.

Передача даного автомобіля в заставу проведена також зі згоди ОСОБА_5В, яка є дружиною ОСОБА_1Д.( а.с.5).

У відповідності зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Тобто, зі змісту вказаних норм вбачається, що договор застави у разі забезпечення зобов'язань, який випливає з кредитного договору, укладаються у забезпечення зобов'язань боржника тільки за тими договорами, умови яких відповідають вимогам закону, які регулюють порядок укладення договорів, забезпечення яких проводиться.

Таким чином, договор застави є тісно пов'язаними з тим договором у забезпечення якого він укладений, а тому підстав для його скасування також не має.

Що стосується позовних вимог про визнання кредитного договору не дійсним з підстав збільшення установою банку в односторонньому порядку процентної ставки, то суд вважає, що в цій частині повних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку»від 12 грудня 2008 року, яким ЦК України було доповнено ст. 1056-1, набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Згідно з п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, не залежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Однією з таких підстав є підвищення облікової ставки Національного банку України та нестабільність курсової політики.

Судом встановлено, що 25 грудня 2008 року банком було прийняте рішення про підвищення з 1 лютого 2009 року процентної ставки за укладеним з ОСОБА_1 25 квітня 2008 року кредитним договором, про що в той же день йому було надіслано повідомлення, що передбачено п. 2.3 кредитного договору(а.с.8).

Відправка даного повідомлення підтверджене витягом з реєстру.

Відтак, банком рішення про підвищення процентної ставки за кредитним договором було прийнято до набрання чинності законом, відповідно до якого умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

А тому суд вважає, що правових підстав для визнання дійсним кредитного договору № ZRSWAN02000222 від 25.07.2005 року, та визнання не дійсним та припинення договору застави рухомого майна № ZRSWAN02000222 від 25.07.2005 року не має, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 58 Конституції України, ст.ст. 10, 60, 61, 84, 85, 88, 197, 209, 212 - 214 ЦПК України, ст.ст. 18, 22 Закону України „ Про захист прав споживачів ст.ст. 3, 16, 203, 216, 229, 236, 651, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 47, 55 Закону України „ Про банки і банківську діяльність суд,-

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк про визнання не дійсним договору кредиту, визнання не дійсним та припинення застави рухомого майна.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його оголошення. Особам, які брали участь у справі, але не були присутнім у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: