Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №1023/1817/12

Провадження №2/1023/519/12

11 грудня 2012 року Славутицький міський суд Київської області у складі головуючого Малишенко Т.О., при секретарі Сікорському С.Р., за участі сторін: позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4С.М.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3ОСОБА_5 - про поділ майна подружжя,

встановив:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за якою позивачка просить суд прийняти рішення про визнання за нею права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, припинити право власності відповідача на 1/4 частку даного житлового .приміщення; визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Славута» та виплатити відповідачу різницю у вартості спільного майна подружжя в сумі 6 956 гривень 75 копійок з депозитного рахунку суду, стягнути на її користь понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивачка та її представник, адвокат ОСОБА_2, підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 в суді додатково пояснила, що вимоги, заявлені нею до відповідача, ґрунтуються на тому, що з нею залишилася проживати їх спільна дитини - донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка тяжко хворіє, в зв'язку з чим вона двічі на рік з нею виїжджає до лікарні у м. Київ, де дитина проходить обстеження та їй призначають лікування. Батько не бажає належним чином приймати участь в матеріальному утриманні дитини. В квартирі з ними він не проживає біля трьох років. Коли чоловік пішов від них він забрав телевізор, диван та особисті речі, все інше майно, набуте за час шлюбу, залишив у квартирі. Тому вона вважає, що квартира повинна залишитися їй та дитині.

Представник позивачки на обґрунтування позову послалася на те, що відповідно до вимог ст. ст. 60, 70 Сімейного кодексу України суд може прийняти рішення про збільшення розміру частки у нерухомому майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки з ОСОБА_1 залишилася проживати спільна дитина сторін по справі, а розмір аліментів, який сплачує відповідач, є недостатнім для належного утримання дитини. На підставі цього вона вважає, що суд може визнати за позивачкою право власності на 3/4 частки квартири та відповідно до вимог ст. 365 ЦК України припинити право власності відповідача на його частку з виплатою йому грошової компенсації вартості цієї частки. Розрахунок вартості всієї квартири та розміру грошової компенсації, що підлягає до виплати відповідачу, проводився на підставі акту оцінки бюро технічної інвентаризації. Оцінка транспортного засобу їх стороною не проводилася, а його вартість вказувалася орієнтовно з врахуванням строку експлуатації автомобіля.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав частково, надав суду письмові заперечення, згідно з якими він погоджується, що дійсно квартира та машина, які є предметом спору за даною справою, є спільним майном подружжя, та позивачка має право на 1/2 частку цього майна. Відповідач вважає, що відповідно до норм Сімейного кодексу України майно повинно ділитися між ними порівну та підстав для припинення його права власності на 1/2 частку квартири він не вбачає, оскільки присудження грошової компенсації замість його частки у квартирі можливо тільки за його згодою. На це він не погоджується, оскільки в нього не має іншого житла. Не вбачає він і підстав для припинення його права власності на частку у квартирі за вимогами ст. 365 ЦК України, оскільки розмір його частки, право власності на яку він має за законом, є значною, і позбавлення його права власності завдасть йому істотної шкоди. Враховуючи вимоги ч. 1 ст.71 Сімейного кодексу України щодо поділу спільного майна в натурі, можливості присудження одному з подружжя неподільної речі, відповідач просить визнати за автомобіль, і стягнути з нього на користь позивачки грошову компенсацію 1/2 частки вартості даного транспортного засобу, визначеної за висновком спеціаліста TOB «Влата Ріелтер». Відповідач вважає визначену позивачкою вартість квартири та машини необ'єктивною, оскільки вона не відповідає дійсній /ринковій/ вартості на час розгляду справи.

В судовому засіданні ОСОБА_3 свою позицію, викладену в запереченнях на позов, підтримав повністю та надав аналогічні пояснення.

Представник відповідача, адвокат ОСОБА_7, повністю підтримав позицію свого довірителя та додатково пояснив, що запропонований позивачкою варіант поділу спільного майна подружжя є неприйнятним та не відповідає вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. З врахуванням того, що разом з позивачкою залишилася проживати спільна дитина сторін по справі, відповідач майже все майно у квартирі залишив своїй колишній дружині та дитині. На сьогоднішній день відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає, будь - яких перепон у його користуванні позивачкою та їх дитиною він не створює. В той же час у ОСОБА_3 по цей час не має у власності чи у користуванні іншого житла. Враховуючи передбачений ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України принцип рівності часток подружжя у майні, що було набуто ним за час шлюбу, вважає, що є всі підстави для визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 ідеальну частку квартири. Той факт, що дитина залишилася проживати з матір'ю, неможливо визнати достатньою підставою для збільшення розміру частки позивачки у квартирі, що є спільною власністю подружжя. За наявності податкових витрат на дитину, пов'язаних з її хворобою, та факту ухилення батька дитини у добровільному наданні додаткової матеріальної допомоги, ОСОБА_1 має право звернутися з позовом до суду про стягнення додаткових витрат у відповідності до вимог ст. 185 Сімейного кодексу України. На час розгляду справи позивачка не надала доказів наявності додаткових витрат за цією підставою. Згідно довідки виконавчої служби заборгованості по аліментам у відповідача на день розгляду справи не має. Також відсутні докази на підтвердження всіх обов'язкових умов, передбачених ст. 365 ЦК України, за сукупністю яких можливо припинення права власності відповідача на частку у нерухомому майні. Враховуючи вищенаведені обставини та норми матеріального права які регулюють питання, що є предметом спору, а також позицію позивачки, представник відповідача просить визнати за сторонами у справі право власності кожного на 1/2 ідеальну частку у праві власності на квартиру, залишити у власності ОСОБА_3 транспортний засіб та стягнути з нього на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля в сумі, визначеній за Звітом TOB «Влата Ріелтер».

Суд заслухавши сторони по справі, їх представників, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії 1 - ЕЛ № 270735, виданого 12 серпня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського міськвиконкому Україна сторони по справі уклали між собою шлюб 12 серпня 1995 року.

Відповідно до рішення Славутицького міського суду Київської області від 11 листопада 2009 року /справа № 2-522/09/, яке набрало законної сили 22 листопада 2009 року, шлюб між сторонами було розірвано.

За час шлюбу в них народилася спільна дитина - дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, на підтвердження чого до позову додано копію свідоцтва про народження.

Згідно договору купівлі - продажу, посвідченого 02 вересня 2004 року державним нотаріусом Славутицької міської державної нотаріальної контори Київської області за реєстровим № 3149, та зареєстрованого 07 вересня 2004 року в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, на ім'я ОСОБА_3 було придбано у приватну власність квартиру № 905, розташовану у будинку № 13 Добринінського квартал м. Славутича Київської області.

Як вбачається з Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА № 585176 на ім'я ОСОБА_3 2006 року було придбано у приватну власність транспортний засіб - автомобіль марки ЗАЗ 110307 державний номерний знак AI 11 94 АР.

Вищевказане свідчить про те, що це майно було набуто під час офіційного шлюбу між сторонами.

Згідно ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Даний факт не заперечується сторонами по справі.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено в процесі розгляду справи домовленість між подружжям щодо розміру їх часток у майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, не було. Не укладалося між ними і шлюбного договору. Виходячи з чого кожен з них має право на визнання за ним права власності на 1/2 частку даного майна.

Суд не знаходить підстав для збільшення розміру частки у квартирі позивачки, з якою залишилася проживати їх спільна дитина, виходячи з наступного.

Після розлучення відповідач ОСОБА_3 фактично залишив у повному користуванні його колишньої дружини та їх спільної дитини квартиру, яка облаштована меблями та побутовою технікою.

Із змісту довідки ВДВС Славутицького міського управління юстиції Київської області № 4897/4 від 28.11.2012 року вбачається, що станом на цей день заборгованості по сплаті аліментів у ОСОБА_3 немає.

Спірне житлове приміщення було набуто сторонами по справі за рахунок коштів спільного сімейного бюджету. На час придбання квартири їх дитині виповнилося тільки 4 роки.

За вимогами ч.З ст.70 Сімейного кодексу України частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Позивачкою надано виписку з амбулаторної карти ОСОБА_6 з ДЗ СМСЧ №5 м.Славутич, з якої вбачається що у 2005 році дитині був встановлений діагноз гострий лейкоз. З даного захворювання дитина пройшла курс лікування після чого була поставлена на облік у дитячого онколога.

Після проходження лікування в 2005 році, за твердженням позивачки, дитина двічі на рік проходить обстеження. В той же час на підтвердження даних обставин, наявності матеріальних витрат, пов'язаних з лікуванням дитини, та їх розміру, ОСОБА_1 не було надано жодних доказів.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивачки про збільшення її частки у майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та про визнання за нею права власності на всю спірну квартиру, суд, крім вищенаведених обставин, враховує також наявність у ОСОБА_1 підстав для звернення до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, за ст.185 Сімейного кодексу України.

Відповідач ОСОБА_3М в судовому засіданні підтвердив свої наміри добровільно приймати участь в додаткових витратах, пов'язаних з хворобою дитини при зверненні до нього з цього приводу позивачки.

Не вбачає суд і підстав для застосування ст.365 ЦК України. Відповідно до даної норми ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, за наявності у сукупності чотирьох умов: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Враховуючи час набуття та правовий статус житлового приміщення, відповідач має право власності на 1/2 частку квартири, яка є однокімнатною, що свідчить про те, що його частка є значною.

Відповідач на даний час в ній не проживає і не створює будь - яких перепон позивачці та їх спільній дитині у користуванні нею, що не заперечувалося в суді і самою позивачкою. Надані стороною позивача на підтвердження створення відповідачем умов, несумісних для спільного проживання в одній квартирі, докази, не підтверджують цих обставин. ОСОБА_3 ніколи не притягався за вчинення будь - яких протиправних дій на побутовому ґрунті в даному жилому приміщенні ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності. Не застосовувалися до нього і заходи громадського впливу, що також не заперечувалося позивачкою.

Припинення права власності ОСОБА_3 на належну йому згідно вимог закону 1/2 частку квартири призведе до спричинення йому істотної шкоди, оскільки він не має у власності чи володінні іншого житла.

Крім того, за ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення співвласником вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Дійсна /ринкова/ вартість належної на праві власності ОСОБА_3 1/2 частки квартири за висновком спеціаліста TOB «Влата Ріелтер» станом на 16.11.2012 року складає 86 207 гривень 50 копійок. В той же час внесена позивачем на депозитний рахунок суду грошова сума в розмірі 6 956 гривень 77 копійок визначена на підставі Оцінювального акту квартири № 5 ВП БТІ КП АРБ в м. Славутичі, виходячи з інвентаризаційної, а не дійсної вартості, квартири.

За даних обставин суд не знаходить підстав для припинення права власності відповідача на належну йому на праві власності частку квартири, та вважає за доцільне визнати за кожним з колишнього подружжя право власності на ? ідеальну частку у праві спільної власності на квартиру № 905, розташовану у будинку № 13 Добринінського кварталу м. Славутич Київської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно позовних вимог, які вона підтримала і в судовому засіданні, ОСОБА_1 просила суд визнати право власності на транспортний засіб - автомобіль НОМЕР_1 за відповідачем, проти чого останній не заперечував.

Враховуючи вимоги закону, позицію сторін по справі, суд прийшов до висновку про визнання права власності на автомобіль за відповідачем ОСОБА_3 з одночаснім прийняттям рішення про стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації 1/2 його частки, виходячи з дійсної /ринкової/ вартості в сумі 8 584 гривні, визначеної за Звітом Товариства з обмеженою відповідальністю «Влата Ріелтер» станом на 17.11.2012 року. Проти зазначеної оцінки дійсної вартості транспортного засобу не заперечувала і сторона позивача, якою не було надано підтвердження на визначення ціни даного виду майна в розмірі, визначеному у позові.

Керуючись ст. 218 ЦПК України, ст.ст.60,70 СК України, ст.365 ЦК України,

вирішив :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового приміщення, розташованого за адресою м. Славутич, Київської області Добринінський кв-л 6.13 кв.905.

Визнати за КЛИМОЧКИНИМ В»ОСОБА_5 право особистої приватної власності за транспортним засобом марки ЗАЗ 110307 державний номерний знак AI 1194 АР. Стягнути з КЛИМОЧКИНА В,ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини транспортного засобу марки ЗАЗ 110307 державний номерний знак AI 11 94 АР в сумі 8584 гривні.

Стягнути з КЛИМОЧКИНА В»ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 частково понесені судові витрати у сумі 740 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Славутицький міський суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Т. О. Малишенко