Апеляційний суд Київської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2012 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Приходька К.П.

суддів Голуб С.А., Таргоній Д.О.

при секретарі Дрозд О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 30 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 - про стягнення вартості частки у спільному майні,

В С Т А Н О В И Л А

У серпні 2011 року ОСОБА_1. пред»явила в суді названий позов посилаючись на те, що під час шлюбу з ОСОБА_2 ними був придбаний автомобіль марки RENAULT Safrane, 1995 року випуску, державний номерний знак 336 58 КХ. Даний автомобіль відповідач після їх розлучення продав без її згоди третій особі 12 грудня 2007 року за 8 000 доларів США. Оскільки за рішенням суду їй було відмовлено у визнанні даного правочину недійсним, визнанні за нею права власності на 1/2 частку автомобіля та витребуванні майна з чужого незаконного володіння, ОСОБА_3 вважає, що має право згідно вимог ст. 71 Сімейного кодексу України вимагати стягнення на її користь з відповідача грошової компенсації 1/2 частки вартості автомобіля. Також на її думку ОСОБА_2 продажем автомобіля та позбавленням її права власності на нього завдав їй моральної шкоди, так як вона змушена звертатися з даного питання до суду.

Просила суд стягнути з відповідача половину вартості автомобіля марки RENAULT Safrane, 1995 року випуску, державний номерний знак 336 58 КХ, в сумі 31 880 гривень, понесених нею витрат за надання правової допомоги в сумі 300 гривень та 5 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 30 листопада 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати рішення суду з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі апелянт викладає обставини справи, а також посилається на те, що не погоджується із висновками суду в тій частині, що між сторонами відбувся добровільний поділ майна, що дало відповідачу право самостійно розпорядитись автомобілем. Також не погоджується із висновком суду, що позов поданий після спливу позовної давності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з 30 квітня 1985 року по 10 вересня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу сторонами було набуто у власність певне майно: двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 шляхом приватизації; капітальний гараж в ОКГ «Протон», автомобіль марки RENAULT Safrane інше рухоме майно /меблі, побутова техніка/.

За рішенням Славутицького міського суду Київської області від 14 жовтня 2008 року, яке набрало законної сили 25 лютого 2010 року, між сторонами був проведений розподіл спільного майна подружжя, за яким між ними було поділено рухоме майно /меблі, побутова техніка та гараж /справа № 2 -530/2008; 2 - 14/2010/. Під час розгляду даної справи ОСОБА_3 в порядку та строки, встановлені законом, не заявлялося зустрічних вимог про включення до спору вищевказаного транспортного засобу, так само як і не оспорювалася сама угода купівлі - продажу даного автомобіля.

За рішенням Славутицького міського суду Київської області від 29 вересня 2010 року, яке набрало законної сили 5 травня 2011 року, по справі № 2-479/2010 було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, - про визнання недійсним договору купівлі - продажу транспортного засобу, визнання за нею права власності на 1/2 його частку, та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння. Під час розгляду даної справи ОСОБА_3 також не висувалися вимоги по розподілу даного виду спільного майна подружжя шляхом стягнення на її користь 1/2 частки вартості спірного автомобіля.

Судом першої інстанції були оглянуті цивільні справи № 2 -530/2008; №2 - 14/2010; №2-479/2010 , що не заперечувалося позивачем ОСОБА_3 і під час розгляду даної справи за домовленістю між нею та ОСОБА_2 по розподілу спільно набутого під час шлюбу майна спірний автомобіль залишався у останнього за її згодою. Суд прийшов до висновку, що дані обставини, а також матеріали попередніх цивільних справ, пояснення сторін підтверджують фактичний розподіл майна між подружжям за досягнутою домовленістю, що давало право ОСОБА_2 на розпорядження своєю часткою за власним розсудом.

В той же час позивачем не надано доказів набуття в порядку розподілу спільного майна ОСОБА_2 спірного автомобіля та розпорядження ним без її згоди.

Спірний автомобіль з 2005 року знаходився в одноособовому розпорядженні та користуванні ОСОБА_2

Про здійснення правочину щодо купівлі-продажу даного транспортного засобу ОСОБА_2 ОСОБА_4 у грудні 2007 року за твердженням самої позивачки їй стало відомо у січні 2008 року.

Позов про захист порушених прав шляхом стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки спільного майна ОСОБА_3 поданий до суду 13 липня 2011 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у разі, якщо позивач вважала порушеними свої права як співвласника на спільне майно /транспортний засіб/, який з восени 2005 року знаходився у володінні, користуванні і розпорядженні відповідача, внаслідок його продажу ОСОБА_4, про що їй стало відомо в січні 2008 року, свої вимоги по захисту порушених прав вона мала би заявити на протязі трьох років з дня, коли вона дізналася про їх порушення, чого вона не здійснила у межах встановленого законом строку.

Клопотання про поновлення пропущеного строку з поважності причин цього з її сторони заявлено не було.

Не обґрунтований був, на думку суду першої інстанції, ОСОБА_3 і розмір заявлених нею позовних вимог в частині стягнення 1/2 частки вартості спільного майна, оскільки з її сторони не було надано жодного документа, який би підтверджував вартість спірного транспортного засобу.

У позовній заяві ОСОБА_3 відсутнє обґрунтування та посилання на відповідні докази спричинення їй з вини відповідача моральної шкоди, яку вона просить стягнути з ОСОБА_2 сумі 5 000 гривень.

Підстави та способи відшкодування моральної шкоди передбачені ст. ст. 23 та 116 ЦК України, але жодна з них не доведена суду позивачем.

Так само, як і не підтверджено ОСОБА_3 документально витрати, понесені нею за надання правової допомоги.

Судова колегія погоджується із висновками суду в частині відмови у позові у зв»язку із його безпідставністю, оскільки вони зроблені при правильному і всебічному встановленні судом обставин справи, підтверджені належними і допустимими доказами, із правильним застосуванням норм матеріального права.

Суд першої інстанції із врахуванням обставин, які були встановлені рішеннями судів при розгляді спорів щодо спільного майна подружжя між цими ж сторонами, пришов до правильного висновку про те, що автомобіль знаходився у користуванні, володінні та розпорядженні відповідача за взаємною згодою подружжя і, видавши довіреність третій особі на розпорядження спірним автомобілем, відповідач не порушував прав позивачки. За таких обставин суд не знайшов підстав для задоволення позову.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком суду в частині застосування судом ще однієї підстави для відмови у позові - спливу позовної давності.

Виходячи зі змісту положень ст. 267 ЦК України суд вирішує

питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, про

застосування якої заявлено стороною у спорі, якщо відсутні інші підстави для

відмови в позові. До цього суд вдається, коли доведено існування самого

суб'єктивного права і факт його порушення або оспорення. Якщо ж при

розгляді справи буде встановлено, що в позивача немає суб'єктивного права,

про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не

оспорювалось, суд відмовляє в позові не через пропущення строку позовної

давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Таким чином, рішення суду підлягає зміні із виключенням із мотивувальної частини рішення посилання як на підставу для відмови у позові сплив позовної давності.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 30 листопада 2011 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення посилання суду як на підставу для відмови у задоволенні позову сплив позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.