КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 2-318/11
Провадження № 2/1414/74/12 р.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.03.2012 року Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Непши О.І.,

при секретарі Піроженко А.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на боці відповідача пята Миколаївська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування часткового недійсним та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

28 березня 2007 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_6, яка на той час діяла від імені та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, в якому просив визнати договору дарування цілого жилого будинку № 39/1 з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташовані по вул.Пархоменка в м.Миколаєві, укладеного 28 грудня 1994 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка діяла від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом пятої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 і зареєстрованого за № 1-3618, часткового недійсним, а також визнати за ним право власності на 2/3 частини жилого будинку, господарських та побутових будівель і споруд за тією ж адресою.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначав, що з січня 1979 року і до 19 червня 2006 року він проживав однією сімєю без реєстрації шлюбу зі ОСОБА_7 У 1981 році вони за спільною домовленості вирішили побудувати будинок. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради № 473 від 19 травня 1981 року ОСОБА_7 була відведена земельна ділянка площею 600 кв. м. для індивідуального житлового будівництва. Вони приступили до будівництва жилого будинку, в яке позивач вкладав свій труд та особисті кошти. Заробіток позивача на той час складав 360 крб., в той час як зарплата ОСОБА_7 становила лише 73 крб., і вона також самостійно утримувала двох неповнолітніх дітей від першого шлюбу. Восени 1983 року позивач і ОСОБА_7 вселилися у незавершений будівництвом будинок, а в 1985 році будівництво було завершено. Також були зведені господарські і побутові споруди і будівлі. У 1994 році вказаний будинок був прийнятий в експлуатацію і право власності на нього було зареєстроване за ОСОБА_7, про що позивачу стало відомо тільки після її смерті у липні 2006 року. Посилаючись на п.1 ст.17 Закону України «Про власність» про те, що майно, одержане внаслідок спільної праці осіб, які перебували у фактичних шлюбних відносинах і жили однією сімєю, є їх спільною сумісною власністю, просив постановити рішення на його користь.

В подальшому в ході судового розгляду справи позивач зменшив позовні вимоги, частково змінив підстави позову та просив визнати вищевказаний договір частково недійсним та визнати за ним право власності на ? частину жилого будинку № 39/1 з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташовані по вул.Пархоменка в м.Миколаєві. Свої позовні вимоги також додатково обґрунтовував посиланням на ст.70, ст.74 СК України та ст.372 ЦК України, а також посилався на ст.261 ЦК України в тій частині, що дізнався про існування спірного договору лише у 2006 році, а тому трирічний строк позовної давності на звернення до суду не пропустив (т.1 а.с.127-128).

Ухвалою суду від 28 липня 2008 року проведена заміна відповідача у звязку із досягненням ОСОБА_3 повноліття (т.1.а.с.116).

Справа розглядалася судом повторно після скасування 17 лютого 2010 року Верховним Судом України рішень судів нижчестоящих інстанцій (т.1 а.с.240-241).

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні, обставини, викладені у позові, підтвердили.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у позові відмовити. Відповідач вказав, що події тих років памятає смутно, оскільки був малим за віком, проте ще з 8-9 років знав, що спірний будинок подарований йому бабкою. Також зазначив, що його дід ОСОБА_8 (чоловік його бабки ОСОБА_7Д.) продав свій будинок та віддав гроші бабці, які остання і вклала у будівництво спірного будинку.

Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про час і місце розгляду справи повідомлялася судом завчасно і належним чином, проте надала суду заяви, в яких просила розглядати справу без участі представника, висловила думку про безпідставність позову, вказавши на обізнаність позивача ще з 1994 року про те, що право власності на будинок зареєстроване за ОСОБА_7 і що він вказав у позові; просила постановити рішення на розсуд суду (т.1 а.с.31, т.2 а.с.6).

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 показали суду, що спірний будинок будували робітники з бригади позивача. Власне ОСОБА_11 також допомагав позивачу у будівництві будинку протягом двох з половиною місяців. Всі розрахунки проводив ОСОБА_12 і тільки грошима, він же і привозив будівельні матеріали. Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вказали, що спірний будинок почав будуватися у 1981 році. Будівництво продовжувалося близько 2-3 років. Сам позивач працював у будівельній організації і його заробітна плата складала від 300 радянських крб., значну частину якої він вкладав у будівництво.

В той же час свідки ОСОБА_6, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 пояснили, що спірний будинок почала будувати сама ОСОБА_7 у 1981 році, на її імя виділялася земельна ділянка під будівництво. Померла ОСОБА_7 утримувала величезне господарство, доходи від якого вкладала у будівництво. Переїжджаючи з с.Чабанка Одеської області до м.Миколаєва ОСОБА_7 продала свій будинок в селі і одержала за нього 12 000 крб., які вклала у будівництво будинку по вул.Пархоменка, 39/1, в м.Миколаєві. Також свідки наполягали на тому, що проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 мало було схоже на проживання однією сімєю, оскільки ОСОБА_5 часто перебував у відрядженнях по роботі, у ОСОБА_7 зявлявся рідко, епізодично (свідок ОСОБА_18 взагалі сприймала його як квартиранта), спільного бюджету він та ОСОБА_7 не мали, харчувалися окремо, за роботу, яку ОСОБА_5 виконував по дому або господарству, остання завжди сплачувала позивачу гроші. Крім того, свідки наполягали на тому, що про наявність оспорюваного договору дарування ОСОБА_5 було достеменно відомо ще у 1995-1996 роках, оскільки свої відмови проводити будь-які роботи з облаштування будинку позивач власне і мотивував тим, що у будинку є господар, маючи на увазі відповідача, і тому йому і належить проводити ремонт та облаштування будинку. Крім того, після випадку, коли молодший брат відповідача врятував позивачу життя, витягши його з угарного газу, ОСОБА_5 став дорікати ОСОБА_7, що вона несправедливо розпорядилася будинком, подарувавши його тільки старшому онуку.

На обізнаність позивача про наявність договору дарування ще з 1994 року також вказали і допитані в якості свідків працівник БТІ ОСОБА_19 і приватний (на той час державний) нотаріус ОСОБА_9, яка посвідчувала спірний договір.

Відповідно до рішення виконкому Миколаївської міської ради № 473 від 19 травня 1981 року ОСОБА_7 була відведена земельна ділянка площею 600 кв. м. для індивідуального житлового будівництва за адресою: м.Миколаїв, вул.Пархоменко, 39/1 (т.1 а.с.12).

21 жовтня 1994 року будинок за вказаною адресою був прийнятий в експлуатацію. Забудовником в акті прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння вказана ОСОБА_7 (т.1 а.с.13-14).

З копії договору дарування, укладеного 28 грудня 1994 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка на той час діяла від імені позивача, посвідченого державним нотаріусом пятої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрованого за № 1-3618, слідує, що ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_20 прийняла в дар від імені сина будинок № 39/1 по вул.Пархоменка в м.Миколаєві (т.1 а.с.52-53).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_5 розірвав шлюб із ОСОБА_14 14 серпня 1987 року (т.1 а.с.54).

Згідно домової книги ОСОБА_5 був зареєстрований у спірному будинку 06 серпня 1987 року (т.1 а.с.48-51).

Суд з мотивів недостовірності та неналежного оформлення не може сприйняти як докази грошової участі ОСОБА_5 у будівництві спірного будинку квитанції, рахунки та накладні, що містяться на а.с.60-64 в т.1. Так, крім штампу «Сплачено», видаткові касові ордери не містять круглої печатки організації, яка реалізовувала будівельні матеріали, в них зазначені необґрунтовано великі суми (наприклад, 200 840 радянських крб., що сплачені лише за будівельні матеріали), одна з накладних виписана у 1981 році, хоча її бланк віддрукований у типографії лише у 1989 році. Інакше як підробленими ці «документи» суд не може вважати.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у судових засіданнях, показання свідків, дослідивши письмові докази, наявні у справі, суд приходить до таких висновків.

Щодо закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Суд бере до уваги, що спільне проживання між ОСОБА_5 та померлою ОСОБА_7 могло розпочатися у 1979-1981 роках і тривати до дня її смерті до 19 червня 2006 року. За весь час шлюбу вони не укладали. Зведення спірного будинку розпочалося у 1981 році, закінчено у 1985 році, і юридично оформлене отриманням правовстановлюючого документу у 1994 році.

За таких обставин суд вважає необхідним для вирішення спору застосувати виключно положення ЦК України 1963 року та Закону України «Про власність» 1991 року, оскільки введення будинку в експлуатацію відбулося та правовстановлюючі документи на будинок були оформлені у 1994 році, тобто після набрання Законом чинності.

Крім того, в частині, що стосується спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу, суд застосовуватиме положення Кодекс про шлюб та сімю України 1969 року.

Також суд звертає увагу на те, що позивач в період створення спірного нерухомого майна (навіть в той час, який вказаний ним у позові з 1981 року по 1985 рік) перебував у шлюбі з іншою жінкою (до 1987 року).

Застосувати СК України до спірних правовідносин суд не вважає можливим, оскільки він набрав чинності лише 01 січня 2004 року, і хоча після набрання ним чинності спільне проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу ще продовжувалося до дня її смерті, але будівництво спірного будинку було завершене набагато раніше.

Щодо суті позовних вимог.

Так, КпШС України, на відміну від діючого Сімейного кодексу України, не передбачав такого правового інституту як спільне проживання чоловіка та жінки без шлюбу (співмешкання) і відповідно не повязував із таким проживанням жодних правових наслідків.

Зі встановленням факту спільного проживання нерозривно повязана також вимога про визнання права власності на частку спірного будинку.

Як визначала ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» 1991 року, м айно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними (суд звертає увагу на викривлене відтворення позивачем цієї норми Закону у позові).

Крім того, згідно ч.2 ст.17 вказаного Закону майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

В той же час можливість застосування останньої норми до спірних правовідносин суду видається сумнівною, оскільки і зі змісту позову, і з заяви про зміну підстав позову та зменшення позовних вимог, і з власних пояснень позивача у судовому засіданні чітко прослідковується його позиція, що нерухоме майно було створене ним разом зі ОСОБА_7 у період спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, а тому воно має бути визнано спільною сумісною власністю із відповідним визнанням за позивачем права власності на ? його частину.

Проте суд наголошує, що у відповідності до ч.2 ст.13 КпШС права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану, а за правилами ч.1 ст.22 КпШС тільки майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

З урахуванням наведеного, суд приходить до переконання про необхідність відмовити у позові в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на ? частину жилого будинку № 39/1 з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташовані по вул.Пархоменка в м.Миколаєві і, йдучи від зворотного, також вважає необхідним залишити без задоволення і позовну вимогу про визнання недійсним договору дарування вказаного будинку, укладеного 28 грудня 1994 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка діяла від імені відповідача.

Відмовляючи у позові по суті, суд також звертає увагу і на пропуск позивачем трирічного строку позовної давності, встановленого ст.71 ЦК України 1963 року. Наслідки такого пропуску за правилами ст.75 того ж Кодексу мають застосовуватися судом незалежно від заяви сторін спору, і пропуск строку позовної давності без поважної причини тягне за собою безумовну відмову у позові.

Судові витрати суд розподіляє у відповідності до ст.88 ЦПК України, згідно з якою вони залишаються на рахунок позивача, якщо останньому у позові відмовлено.

Керуючись ст.ст.208, 213-215, 218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування цілого жилого будинку № 39/1 (тридцять девять дріб один) з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташовані по вулиці Пархоменка в місті Миколаєві, укладеного 28 грудня 1994 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка діяла від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом пятої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрованого за № 1-3618, часткового недійсним та визнання за ОСОБА_5 права власності на ? (одну другу) частину жилого будинку, господарських та побутових будівель і споруд за тією ж адресою відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 07 березня 2012 року.

Суддя О.І.Непша