Справа № 22- 1622/12 Головуючий у 1-й інстанції - Диба О.В. Доповідач - Слюсар Т.А.
РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2012 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого-судді Слюсар Т.А., суддів: Рубан С.М., Немировської О.В. при секретарі: Бабіч К.А. розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2011 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Київенерго» в особі структурного підрозділу «Енергозбут Київенерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про стягнення сум заборгованості за спожиту електроенергію. Колегія суддів,- ВСТАНОВИЛА: Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2011 року з урахуванням ухвали того ж суду від 11 листопада 2011 року, позов ПАТ «Київенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про стягнення сум заборгованості за спожиту електроенергію задоволено. Постановлено стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Киїівенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго» 663 грн. 70 коп. заборгованість за спожигу електроенергію, 482 грн. 22 коп. інфляційної складової боргу, 88 грн. 79 коп. - три відсотки річних, 51 грн. судового збору та 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у позові відмовити. Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, представника позивача, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково. Як убачається з матеріалів справи, відповідачі проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1. За вищезазначеною адресою на ім'я ОСОБА_2 відкрито особовий рахунок одержувача електричної енергії НОМЕР_1.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-ІУ, електропостачання за своїм функціональним призначенням відноситься до житлово-комунальних послуг, а відповідно до ч. З ст. 20 даного Закону, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Згідно п. 42 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 (надалі - Правил), споживач електричної енергії зобов'язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил; вносити плату за спожиту електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. Пунктом 48 Правил визначено, що споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. Встановлено, що станом на грудень 2010 року у відповідачів виникла заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 663 грн. 70 коп. з урахуванням проведених до цього часу оплат /а.с. 7/. Задовольняючи заявлені позовні вимоги, районний суд виходив з того, що відповідачі не виконували належним чином свої зобов'язання щодо оплати спожитої електроенергії, отримавши відповідні послуги, їх вартість не оплатили. Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними та обгрунтованими, вони повністю узгоджуються з зібраними у справі доказами й належно оціненими у рішенні висновками. Твердження апеляційної скарги про те, що районним судом не враховано строк позовної давності під час здійснення розрахунку заборгованості відповідачів за спожиту електроенергію не заслуговують на увагу. Як убачається з матеріалів справи, з вересня 2003 року по грудень 2010 року відповідачі періодично оплачували як поточне споживання електроенергії в розмірі меншому від встановлених ПАТ «Київенерго» в особі структурного відокремленого підрозділу «Енергозбут Київенерго» нарахувань у відповідний розрахунковий період, так і проводили оплати за минулі розрахункові періоди, що приводило до зменшення заборгованості у відповідному розрахунковому періоді у розрахунку боргу. Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що мало місце переривання перебігу строку позовної давності, тому з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за весь час неналежного виконання ними своїх зобов'язань. Разом з тим, з висновками районного суду в частині вимог про стягнення з відповідачів 482 грн. 22 коп. інфляційної складової боргу та 88 грн. 79 коп.-3% річних погодитися не можливо. Так, приймаючи рішення про стягнення інфляційної складової та 3% річних, суд виходив з того, що відповідачі прострочили виконання боргового зобов'язання й у цій частині ухвалив рішення на підставі положень ст. 625 ЦК України. Між тим, з такими висновками районного суду погодитися не можливо. Відповідно до Закону України «Про тимчасову заборону стягнення з громадян України пені за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги», тимчасово забороняється нараховувати по розрахунках з 01 жовтня 1996 року та стягувати з громадян України пеню за несвоєчасне внесення квартирної плати та за житлово-комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична енергія, теплова енергія, водовідведення, утримання і експлуатація житла та прибудинкових територій, сміттєзбирання, ліфтове господарство). Дія цього Закону припиняється

01 січня 2011 року. Нарахування та стягнення пені за несвоєчасне внесення плати за житлово-комунальні послуги здійснюються на суму заборгованості, яка утворилася з 01 січня 2011 року. Таким чином, законодавством України визначено відповідальність за несвоєчасну сплату спожитої електроенергії лише у вигляді нарахування та стягнення пені, до того ж з січня 2011 року, в той час як матеріалами справи доведено наявність у відповідачів заборгованості по відповідних платежах за період до грудня 2010 року. З огляду на викладене, на правовідносини, що виникли між сторонами, положення ст. 625 ЦК України не поширюється, а тому районний суд помилково застосував закон, який не підлягає до застосування. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення 482 грн. 22 коп. інфляційної складової боргу та 88 грн. 79 коп.-3% річних, як постановленого з порушенням вимог матеріального права та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у позові. Керуючись ст.ст. 303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів, -

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2011 року в частині вимог про стягнення 482 грн. 22 коп. інфляційної складової боргу та 88 грн. 79 коп.-3% річних - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. В решті рішення районного суду залишити без змін. Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ВИРІШИЛА :

Головуючий: Судді: