Справа № 2-1099/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2012 року Білоцерківський міськрайоний суд у складі:

головуючого судді Рябченко Л. А. ,

при секретарі Бібарцева В. Р.,

., ОСОБА_1, ОСОБА_2,

з участю адвокатів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_7,

Третя особа: приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_8,

про

визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду 3.11.2011р. з позовом про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами № 46 по вул.Лісовій у с.Фурси Білоцерківського району Київської області від 16 лютого 2011 року як вчиненого під впливом обману. Вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_7 ввела її в оману, запевнила, що буде доглядати, допомагати по господарству, утримувати позивачку, а вона натомість укладе з нею договір довічного утримання. Довірившись останній, позивачка дозволила їй постійно проживати в своєму будинку.

16.02.2011р. на прохання відповідачки позивач поїхала до нотаріальної контори з метою укласти договір довічного утримання. Підписала документи, які відповідач забрала собі. На той час позивачка себе погано почувала, боліли вуха, і вона вважала, що підписує саме договір довічного утримання. Продовжувала сплачувати комунальні послуги.

Після підписання угоди ОСОБА_7 змінила своє ставлення до позивачки: ображала, висловлювала погрози, вигнала в літню кухню. З приводу протиправної поведінки відповідачки вона зверталася до сільської ради та міліції. В липні 2011р. була змушена звернутися за захистом до родичів, від яких дізналася, що власний будинок подарувала ОСОБА_7.

Крім того, 1.11.2006р. позивачка вже заповідала ОСОБА_9 власний будинок, але коли та перестала приходити і допомагати, то передумала і скасувала заповіт 4.12.2009р..

В судовому засіданні позивачка не змогла дати змістовні пояснення щодо позовних вимог. Лише стверджувала, що вона хоче «доживати віка» у власному будинку, який будував ще її батько. Нічого не дарувала і не знає, що вона підписувала. Нотаріуса не памятає. Памятає, що одного разу їздила у м.Білу Церкву зі ОСОБА_7. Сама взмозі ще себе обходити, готувати їсти, прати, садити город. Відповідачка їй чужа людина, а її чоловік намагається постійно її вдарити, штовхає. Прийшли до неї жити самовільно. Позивачка не підтвердила того, що хотіла укласти договір довічного утримання з відповідачкою.

Представник позивача ОСОБА_10 підтримала позовні вимоги. Пояснила, що вона є родичкою ОСОБА_6, двоюрідною онукою. У липні 2011р. дізналася, що будинок позивачки вже не належить їй, квитанції на комунальні послуги були на імя ОСОБА_7. Паспорт позивачки знаходився у ОСОБА_7. Звернувшись до сільської ради, родичі ОСОБА_6 дізналися, що будинок подарований відповідачці. Остання разом з чоловіком і дитиною проживала у позивачки, проте ставилися до ОСОБА_6 погано: ображали, виганяли з хати, не давали нікуди дзвонити. Тому ОСОБА_10 була змушена сама написати заяву до міліції щодо неправомірних дій відповідачки. Позивачка себе погано почувала: в неї боліли вуха, коли відвезли її до лікарні, то їй промивали вуха, бо були пробки, і вона погано чула. Цим і скористалася відповідачка, коли укладала договір дарування будинку.

Представник позивача ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги та доводи, викладені в позовній заяві. Наполягала на тому, що відповідач ввела в оману позивачку, скористалася її станом здоровя та віком, в силу яких остання, не розуміючи своїх дій, підписала договір дарування, а не довічного утримання.

Відповідач позов не визнала. Заперечення обґрунтувала тим, що ОСОБА_6 доглядала її змалку, сама запропонувала і наполягла на даруванні будинку, оскільки посварилася з родичами ОСОБА_6: ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13. З позивачкою домовлялися, що відповідачка її доглядатиме і вона житиме в цьому будинку до смерті. Договір укладали вдома у позивачки, привозили нотаріуса. У Білу Церкву їздили в БТІ для отримання довідки на дарування будинку. Позивачка сама запросила її у березні 2011р. з сімєю переїхати жити до неї. Вони не ображають позивачку. Комунальні послуги сплачує частково вона, частково позивачка. Всі конфлікти почалися, як родичі дізналися, що ОСОБА_6 подарувала будинок.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнав. Заперечення обґрунтував тим, що обману зі сторони ОСОБА_7 при укладенні договору дарування не було. Позивачка не мала наміру укладати договір довічного утримання, оскільки сама себе обходила, що і підтвердила в судовому засіданні. А подарувати свій будинок вирішила саме ОСОБА_7, оскільки посварилася з родичами ОСОБА_6 через крадіжку в неї золотих речей. А відповідач їй була як внучка. Позивачка і її покійний чоловік, не маючи власних дітей, піклувалися про ОСОБА_7, доглядали її, бавили. Чоловік позивачки поклав на рахунок відповідачки 10000грн.. Сімя відповідачки в свою чергу допомагала ОСОБА_6, постійно спілкувалися. Коли зявилася ОСОБА_10 і дізналася, що будинок подарований, почала підбурювати родичів проти ОСОБА_7, ініціювала скарги до міліції, подала позов до суду.

Представник відповідача ОСОБА_5 позов не визнала, підтримала доводи відповідачки.

Третя особа - приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_8 вважає, що позов задоволенню не підлягає. Позицію обґрунтувала тим, що позивачка чітко заявила про те, що вона хоче подарувати будинок. Ніяких сумнівів у нотаріуса не було, вона провела бесіду з позивачкою. Угода укладалася вдома в останньої, оскільки вона людина похилого віку. ОСОБА_6 пояснила, що ці діти (відповідачка і її чоловік) піклуються про неї, доживати буде в цьому ж будинку. Ніяких додаткових умов сторони не ставили. Сумнівів у добровільності волевиявлення позивачки не виникало.

Заслухавши доводи сторін, їх представників, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали перевірки Білоцерківського РВ ГУ МВС України № 378, № 440, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, «волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі».

Відповідно до ст.230 ЦК України, «якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.»

Дослідивши всі обставини справи, суд прийшов до висновку, що на момент укладення угоди волевиявлення позивачки було вільним і відповідало її внутрішній волі, оскільки вона саме на той час виявила бажання подарувати свій будинок відповідачці, маючи на те свої мотиви.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 16.02.2011р. ОСОБА_6, 8.11.1923р.н., та ОСОБА_7 уклали договір дарування, згідно якого остання прийняла в дарунок житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами № 46 по вул.Лісовій у с.Фурси Білоцерківського району Київської області, оцінений у 90562грн..

10.11.2010р. ОСОБА_6 підписала заяву до Білоцерківського МБТІ про надання інформації з Реєстру прав власності на будинок у с.Фурси по вул..Лісовій,46, для оформлення дарування. Факт приїзду до МБТІ підтвердила сама позивачка.

1.11.2006р. ОСОБА_6 заповідала все належне їй майно ОСОБА_9. Заповіт був посвідчений Фурсівською сільською радою Білоцерківського району. 4.12.2009р. ОСОБА_6 подала до сільської ради заяву про скасування заповіту.

Згідно довідки Фурсівської сільської ради від 14.02.2012р., за адресою с.Фурси, вул.Лісова,46, зареєстровані: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_14, 2011р.н..

6.07.2011р. до чергової частини Білоцерківського РВ з письмовою заявою звернулася ОСОБА_10, яка просила прийняти міри до ОСОБА_7, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_1, не дає ОСОБА_6 спокою та агресивно ставиться до неї. Перевіркою було встановлено, що останнім часом між вказаними особами виникають суперечки через те, що ОСОБА_6 хоче проживати в будинку сама, чому пояснити не може. І ОСОБА_6 і ОСОБА_7 підтвердили даний факт, пояснили, що ніякої сварки між ними не було. В порушенні кримінальної справи 8.07.2011р. відмовлено.

8.07.2011р. до виконавчого комітету Фурсівської сільської ради надійшла заява ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_6 щодо надання допомоги ОСОБА_6 та захисту від ОСОБА_7.

3.08.2011р. Фурсівська сільська рада розглядала заяву ОСОБА_10 про те, «що її родичку ОСОБА_6 заставили обманним шляхом подарувати хату ОСОБА_7, а тепер нові власники недбайливо ставляться до неї», та постановила порадити ОСОБА_6 звернутися до суду для скасування даровизни.

9.02.2012р. до Білоцерківського РВ надійшла заява ОСОБА_6, яка просить прийняти міри до ОСОБА_7 та ОСОБА_15, які створюють несприятливі умови для проживання, «в деяких випадках вчиняють з нею бійку» та погрожують розправою. 11.02.2012р. в порушені кримінальної справи відмовлено.

15.02.2012р. ОСОБА_7 в свою чергу подала заяву на ОСОБА_10, яка підбурює ОСОБА_6 до скасування договору дарування будинку та зводить наклепи на заявницю. 20.02.2012р. Білоцерківським РВ ГУМВС України в порушенні кримінальної справи відмовлено.

Прокуратурою Білоцерківського району підстав для скасування зазначених постанов не вбачається, про що свідчить відповідь від 29.02.2012р..

Аналізуючи вищевикладені факти, суд прийшов до висновку, що конфлікт між сторонами виник у липні 2011р., саме після того, як родичі позивачки дізналися, що остання подарувала будинок ОСОБА_7. Скарги на неправомірну поведінку ОСОБА_7 щодо ОСОБА_6 почали зявлятися саме в липні 2011р., хоча проживали сторони разом у будинку з березня 2011р., а до того відвідували її постійно. Так, свідок ОСОБА_12, що живе по сусідству з позивачкою, пояснив, що позивачка почала ходити до нього із скаргами на ОСОБА_7 влітку 2011р., очевидцем скандалів він не був, йому все розповідала сама ОСОБА_6.

На підтвердження того факту, що позивачка відносилася до відповідачки як до внучки, до суду надана копія рахунку № Н-177 на цільовий вклад на імя ОСОБА_9 на суму 10000грн., здійснений ОСОБА_6 чоловіком позивачки. Надані дитячі фото відповідачки з позивачкою. Даний факт не заперечила і сама позивачка, підтвердили свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19. Факт не заперечували і свідки на стороні позивача. Свідок ОСОБА_20 працівник сільради пояснила, що ОСОБА_6 повідомляла, що хоче подарувати хату «своїй дитині», тобто ОСОБА_7. Коли родичі дізналися про дарування хати, виступили проти відповідачки, звернулися з відповідною заявою до сільради.

Факт щодо наміру позивачки укласти саме договір довічного утримання не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, адже позивачка і свідки заявили, що ОСОБА_6 сама себе обходила, готувала їсти, прала, обробляла город. 25.10.2010р. відмовилася від послуг соціального працівника, про що подала заяву до Фурсівської сільської ради № 02-15-445. Такий намір позивачка не підтвердила і в судовому засіданні. Дійсні свої наміри та фактичні обставини позивачка суду не пояснила, хоча з пояснень всіх свідків вбачається, що ОСОБА_6 адекватно оцінює дійсність, розуміє і розповідає, що відбувається, читає пресу.

Натомість відповідачка і свідки ОСОБА_18, ОСОБА_16, пояснили, що ОСОБА_6 виявила бажання подарувати будинок ОСОБА_7, оскільки посварилася з родичами по лінії чоловіка ОСОБА_12, ОСОБА_11 та ОСОБА_13 через зникнення в неї золотих сережок. Факт сварки підтвердили і свідки позивача ОСОБА_12, ОСОБА_21.

Посилання представника позивача на те, що позивачка не усвідомлювала значення своїх дій в силу віку та стану здоровя, а можливо і не підписувала договору, суд не бере до уваги, оскільки підставами для визнання договору дарування недійсним вказано саме вчинення під впливом обману. Тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених у позові.

Судові витрати по справі покладаються на позивача.

Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, то вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Суд може одночасно з ухваленням рішення постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

На підставі ст.ст. 215, 230, 229, 202, 203, 209, 211 ЦК України, керуючись ст.ст. 3-13, 79, 84, 88, 154, 208, 212-215, 218, 222, 294 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами № 46 по вул..Лісовій у с.Фурси Білоцерківського району Київської області від 16 лютого 2011 року як вчиненого під впливом обману.

Зняти арешт з житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами № 46 по вул..Лісовій у с.Фурси Білоцерківського району Київської області, накладений ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 21.02.2012р..

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_22