Справа № 2о/2523/25/2012 Провадження № 22-ц/2590/2936/2012 Головуючий у I інстанції Кухта В.О.
Категорія цивільна Доповідач - Лакіза Г. П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2012 року
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:прокурора Сапон О.А., представника 3-ї особи - Комунального медичного закладу „Обласний Центр медико-соціальної експертизи Чернігівської обласної ради ОСОБА_5, представника 3-ї особи - Управління праці та соціального захисту населення Чернігівської райдержадміністрації ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального медичного закладу „Обласний Центр медико-соціальної експертизи Чернігівської обласної ради на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2012 року в справі за заявою прокурора Чернігівського району в інтересах ОСОБА_7 про встановлення факту поранення під час Великої Вітчизняної Війни,

в с т а н о в и в:

У березні 2012 року прокурор Чернігівського району в інтересах ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про встановлення факту отримання останньою поранення у березні 1944 року, під час Великої Вітчизняної війни, що необхідно для отримання нею статусу інваліда Великої Вітчизняної війни.

Участь у справі як заінтересовані особи брали: Управління праці та соціального захисту населення Чернігівської райдержадміністрації, Управління Пенсійного фонду України в Чернігівському районі та комунальний медичний заклад „Обласний Центр медико-соціальної експертизи Чернігівської обласної ради.

Рішенням Чернігівського районного суду від 27 липня 2012 року заяву прокурора Чернігівського району в інтересах ОСОБА_7 задоволено; встановлено факт, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримала поранення у роки Великої Вітчизняної війни.

В апеляційній скарзі комунальний медичний заклад „Обласний Центр медико-соціальної експертизи Чернігівської обласної ради просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 27 липня 2012 року, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви.

Задовольняючи заяву прокурора, суд першої інстанції послався на п.15 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03.12.2009 року, на показання допитаного в порядку виконання судового доручення Барським районним судом свідка ОСОБА_8, яка засвідчила, що ОСОБА_7 в роки Великої Вітчизняної війни в м. Бар Вінницької області отримала серйозне поранення в плече та її лікували тривалий час, та на паспортні дані, згідно яких ОСОБА_7 народилася 08.08.1930 року в м. Бар Вінницької області, та зробив висновок про те, що належить встановити факт, що ОСОБА_7 отримала поранення у роки Великої Вітчизняної війни.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до приписів ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Відповідно до п.5 ч. 2 статті 7 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, які стали інвалідами внаслідок воєнних дій Великої Вітчизняної війни або стали інвалідами із зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні роки. Факт знаходження особи в зоні ведення бойових дій встановлюється судом, оскільки не відноситься до медичного критерію і не може встановлюватися МСЕК.

Стаття 24 Закону України „Про пенсійне забезпечення регламентує, що причини і групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюється органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 15 Положення про порядок, умови й критерії встановлення інвалідності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03 грудня 2009 року, інвалідність, що настала в осіб до 18-річного віку внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), повязаного з бойовими діями у період Великої Вітчизняної війни чи з їх наслідками, встановлюються відповідно до медичних документів, які підтверджують факт поранення чи захворювання, або рішення суду щодо зазначених подій та висновків лікувально-профілактичних закладів охорони здоровя.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.5), заявник ОСОБА_7 народилася 08.08.1930 року в м. Бар Вінницької області. Відповідно до виписки із акта огляду МСЕК серії 2-18 АВ № 083868 від 24.11.2005 р., ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи загального захворювання (а.с.8)

Єдиним доказом, на який послався суд першої інстанції, є показання свідка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, про те, що ОСОБА_7 в роки Великої Вітчизняної війни в м. Бар Вінницької області отримала серйозне поранення в плече та її лікували тривалий час (а.с.34-36).

В засіданні апеляційного суду прокурор надав акт судово-медичного обстеження від 16.09.2011 року № 210, згідно з яким у ОСОБА_7 мають місце рубці мяких тканин спини (правої лопаткової ділянки, правої біляхребетної ділянки на рівні 3-го ребра), потиличної ділянки голови, які можуть бути наслідками поранень, отриманих під час ВОВ у 1944 році.

Вказаний акт не виключає, що тілесні ушкодження отримані заявником у період Великої Вітчизняної війни, однак вказаний висновок зроблений зі слів заявника, ґрунтується на припущеннях і не може бути визнаний як беззаперечний доказ, що підтверджує факт отримання поранення в роки війни.

Відповідно до вимог статей 57, 66, 145 ЦПК України допустимим доказом на підтвердження характеру і ступеню ушкодження здоровя є висновок судової експертизи, що має відповідати вимогам статті 147 ЦПК України, а не акт судово-медичного обстеження.

Також з матеріалів справи вбачається, що протягом тривалого часу, який сплинув після війни, заявник не зверталася із заявою про встановлення факту отримання поранення під час Великої Вітчизняної війни; в справі відсутні безумовні докази, які б підтверджували факт отримання ОСОБА_7 поранення у районі бойових дій в 1944 році, відсутні документи про лікування заявника після отримання поранення, відсутні посилання в медичних документах про наявність у ОСОБА_7 будь-яких наслідків поранення, отриманого під час ВОВ.

На підставі наведеного колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що в задоволенні заяви необхідно відмовити, оскільки заявник не довела допустимими доказами зазначений в заяві факт, що має юридичне значення, а тому ухвалене у справі рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 п.4 ч.1, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу Комунального медичного закладу „Обласний Центр медико-соціальної експертизи Чернігівської обласної ради задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2012 року - скасувати.

В задоволенні заяви прокурора Чернігівського району в інтересах ОСОБА_7 про встановлення факту поранення під час Великої Вітчизняної Війни - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: