Номер провадження № 22-ц/1590/5635/12
Головуючий у першій інстанції Гандзій
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2012 м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А.

ОСОБА_1

за участю секретаря Лисенка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Овідіопольского районного суду Одеської області від 20 березня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 - Про визнання договорів дарування удаваними правочинами, -

ВСТАНОВИЛА:

20.02.2012 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зазначеним позовом, просила визнати удаваними договори дарування незакінченого будівництвом житлового будинку та земельної ділянки, які знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, село Нова Долина, вул. Виноградова, 16 (готовністю 58%) від 7 жовтня 2002 року, укладений між її чоловіком ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та визнати дійсними договори купівлі-продажу, по якому посилалась на такі обставини.

На час придбання зазначеного будинку вона працювала та перебувала за межами України. З телефонної розмови з сином їй стало відомо вартість будинку із земельною ділянкою у розмірі 5600 доларів США. Оскільки у чоловіка не було достатньо коштів на купівлю будинку та земельної ділянки, то вона переказала йому через банківську установу 25.09.2002 року 3100 доларів США. Оформленням купівлі нерухомості чоловік займався із сином ОСОБА_2

Після придбання спірного майна, чоловік не ознайомив її з документами, оскільки вона працює за кордоном, а в Україну приїздила на 1 місяць, тому її не було відомо, що придбання цього майна було оформлено договором дарування.

Після погіршення стосунків з чоловіком та коли заочним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 15.08.2011 року шлюб було розірвано, вона у жовтні 2011 року звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом про визначення часток у спільному майні подружжя, у тому числі і у спірному житловому будинку. У той час її стало відомо, що відповідач придбав нерухоме майно шляхом укладання договору дарування, який є по суті удаваним правочином. Позивач вважає, що вона не пропустила строк позовної давності на звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки саме у жовтні 2011 року її стало відомо про порушення її права.

Фактичні обставини їх сімейного життя свідчать про те, що вона не могла надати чоловіку нотаріально посвідчену письмову згоду на купівлю нерухомого майна, тому відповідач та їх син ОСОБА_2 домовились з продавцем оформити придбана спірного будинку та земельної ділянки шляхом укладання договору дарування.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала.

Відповідач ОСОБА_4 участі у судовому засіданні не прийняв, письмово заперечував проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не зявився, надав до суду письмове пояснення на позов, в яких підтвердив, що продав ОСОБА_4 недобудований житловий будинок із земельною ділянкою, але у звязку з перебуванням дружини покупця за кордоном та неможливістю отримати від неї письмову згоду на купівлю нерухомості, було укладено договір дарування. Після укладання договору він отримав у нотаріальній конторі від покупця 4600 доларів США.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2012 року в задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у звязку з грубим порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вищевказані оспорювані правочини договори дарування будинку і землі, були вчинені сторонами в добровільному порядку, за взаємною пропозицією та за їх власним бажанням з дотриманням всіх необхідним норм, встановлених законодавством України для таких видів договорів.

Судом були встановлені наступні фактичні обставини по справі.

З 20.09.1976 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи та ніким із сторін не спростовано, у 2002 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вирішили придбати житловий будинок та земельну ділянку з метою покращення житлових умов.

ОСОБА_3 стверджує, що вона у зазначений період часу працювала за межами території України - у Італії. Дана обставина також не заперечувалась відповідачем ОСОБА_4 та підтверджується копією закордонного паспорту ОСОБА_3

У подальшому, 07.10.2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були укладені нотаріально посвідчені договори дарування незакінченого будівництвом житлового будинку готовністю 58% та земельної ділянки площею 0,110 га (присадибна ділянка) надану для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, розташовані за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, село Нова Долина, вул. Виноградова, 16, відповідно до яких, ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_4 прийняв у дар вищевказане нерухоме майно.

Як вбачається зі змісту кожного нотаріально-посвідченого договору дарування, нерухоме майно, що є предметом договорів, належало на законних підставах дарувателю ОСОБА_6, який в свою чергу, письмово підтвердив, що в шлюбі не перебуває, та належний йому незакінчений будівництвом будинок та земельна ділянка, що відчужуються є його особистою власністю.

ОСОБА_3 стверджує, що з телефонної розмови, їй було відомо про придбання вказаної нерухомості її чоловіком, якому не вистачало грошових коштів для його придбання, у звязку з чим банківським переводом вона особисто перевела на його імя грошові кошти у розмірі еквівалентному 3100 доларів США, що підтверджується копіює роздруківки банківського переводу коштів від 25.09.2002 року.

В свою чергу ОСОБА_4 не пояснив та не обґрунтував підставу надіслання йому ОСОБА_3 вказаних грошових коштів.

З письмових пояснень відповідача ОСОБА_6, який був власником вказаного нерухомого майна, який особисто його відчужував, вбачається, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, але в нотаріальній конторі через відсутність ОСОБА_3, яка на той момент була дружиною ОСОБА_4, та яка не могла надати письмову згоду на придбання відповідного майна, було вирішено укласти договір дарування, після чого відчужував ОСОБА_6 отримав грошові кошти у розмірі еквівалентному 4600 доларів США, що становило вартість проданого нерухомого майна.

Суд першої інстанції під час розгляду справи безпідставно критично віднісся до вказаних обставин та не звернув на них належної уваги, не повно зясувавши обставини по справі.

Судом не було встановлено дійсне волевиявлення сторін, не проаналізована юридична природа договорів.

Заочним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 15.08.2011 року був розірваний шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

20.10.2011 року ОСОБА_3 звернулась до Овідіопольского районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання часток у спільному майні, придбаного за період шлюбу, у тому числі і у спірному майні, провадження по якій було відкрито 25.10.2011 року.

Під час ознайомлення з матеріалами цивільної справи ОСОБА_3 стало відомо, що спірний будинок та земельна ділянка були придбанні ОСОБА_4 на підставі договору дарування, а не договору купівлі-продажу як їй було відомо.

Судова колегія переконана, що саме з цього моменту жовтень 2011 року ОСОБА_3 стало відомо про порушення її прав.

Таким чином, звертаючись 20.02.2012 року до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договорів дарування удаваними, ОСОБА_3 не був пропущений строк позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимиперебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України 2003 року - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія прийшла до висновку, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, які були приховані договорами дарування.

В межах розгляду зазначених позовних вимог, важливе значення має сам відчужував стверджує, що ним було продано вказане нерухоме майно, а також те, що доводи позивача по справі не були ніким із сторін спростовані, на що суд першої інстанції не звернув уваги та не дав даним обставинам належної оцінки.

Відповідно до п. 25 постанови Пленум Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимиза удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваного правочину настають інші права та обовязки, ніж ті, що передбачені правочином.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформляють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Так, за удаваними договорами дарування приховувались договори купівлі-продажу.

Законом не передбачено недійсність удаваного правочину, але застосовуються до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_4 фактично уклав договори купівлі-продажу, за якими придбав будинок та земельну ділянку у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3

Підставою для виникнення цивільних прав та обовязків є юридичні факти, якими в цивільному праві є обставини, наявність, яких тягне встановлення, зміну, припинення або інші трансформації цивільних прав і обовязків (цивільних правовідносин).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України одним із юридичних фактів, який є підставою виникнення цивільних прав та обовязків, є договори та інші правочини.

Правочином (різновидом яких є договори) є дії особи, безпосередньо спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Правочин являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон повязує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин.

Двосторонній правочин це погоджена дія двох сторін, спрямована на встановлення, зміну, припинення тощо цивільних правовідносин. Двосторонні правочини є договорами, для яких характерне узгодження волевиявлення двох сторін.

У договорі купівлі-продажу одна сторона передає майно, але замість нього отримує його вартість у грошах. Досягнення сторонами договору купівлі-продажу згоди щодо предмета і ціни породжує обовязок продавця передати річ у власність покупця і зустрічний обовязок покупця сплатити певну грошову суму.

Продавець ОСОБА_6 стверджує, що грошову суму вартості проданого ним ОСОБА_4 нерухомого майна він від нього отримав, про що склав відповідну письмову розписку.

Відповідно до ст. 655 ЦК договір купівлі-продажу це договір, за яким одна сторона (продавець) зобов'язується передати майно (товар) у власність іншій стороні (покупцеві), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ціну).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_4 не надав ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції переконливих доказів у підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову.

Власник здійснюючи свої права (укладаючи договори) зобовязаний не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян і додержуватись моральних засад суспільства.

При розгляді справи суд першої інстанції неповно зясував суть договорів, дійсне волевиявлення їх учасників, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, який виник по дійсній справі.

Судова колегія вважає, що ухвалюючи рішення по дійсні справі, суд першої інтснції не забезпечив законність у сфері майнових відносин сторін, охорони інтересів суспільства, прав громадян, у запобіганні цивільним правопорушенням.

Судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог

Керуючись ст. ст. 303,304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п. 3, 4, 313, 314, 315, 317, 318, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 березня 2012 року - скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати договір дарування незакінченого будівництвом житлового будинку, який знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, село Нова Долина, вул. Виноградова, 16 (готовністю 58%) від 7 жовтня 2002 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, удаваним правочином та визнати дійсним договір купівлі-продажу даного житлового будинку.

Визнати договір дарування земельної ділянки площею 0,10 га. (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, село Нова Долина, вул. Виноградова, 16, від 7 жовтня 2002 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, удаваним правочином та визнати дійсним договір купівлі-продажу даної земельної ділянки.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.І. Сватаненко

ОСОБА_7

ОСОБА_1