Справа № 2-388/11/0223 Провадження № 22-ц/0290/679/2012Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 37 Доповідач: Войтко Ю. Б.

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2012 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Стадника І.М, ОСОБА_2,

При секретарі: Яблонській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2011 року у справі за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частки в спільній сумісній власності подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна, -

встановила:

ОСОБА_3 в березні 2011 року звернувся в Тиврівський районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання частки в спільній сумісній власності подружжя, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна.

В обґрунтування позову посилався на те, що його батькам: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка площею 0,723га в м. Гнівань Тиврівського району, по вул. Лазо, 44.

20 квітня 1998 року померла мати ОСОБА_6, після її смерті відкрилась спадщина на ? частку вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та на ? частку земельної ділянки. Спадкоємцями померлої ОСОБА_6 є позивач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4 та їхній батько ОСОБА_5 При цьому, ніхто із спадкоємців на протязі шести місяців до Тиврівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, всі вони відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) фактично прийняли спадщину.

2 липня 2004 року помер батько ОСОБА_5, після його смерті відкрилась спадщина на частку спадкового майна, яку він прийняв після смерті ОСОБА_6, а також на його частку, якою він володів разом з дружиною на праві спільної сумісної власності. За таких обставин позивач та відповідач являються спадкоємцями за законом першої черги і кожному з них повинно належати по ? частці спадкового майна.

31 грудня 2004 року відповідач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, але коли в листопаді 2010 року звернувся із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, йому було відмовлено у видачі такого свідоцтва, оскільки 15 листопада 2004 року Тиврівська державна нотаріальна контора вже видала відповідачці ОСОБА_4, свідоцтва про право на спадщину за законом на все спадкове майно. Своє рішення про видачу свідоцтва відповідачці нотаріус мотивує тим, що правовстановлюючі документи на будинок та державний акт на право приватної власності на земельну ділянку були видані на ім'я ОСОБА_6.

Згідно наданої позивачу інформації щодо оформлення спадщини Тиврівська державна нотаріальна контора повідомила, що у заяві ОСОБА_4 містилась неправдива інформація про відсутність інших спадкоємців, а тому рекомендувала йому звернутися до суду із позовною заявою про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, виданих на ім'я ОСОБА_4 15 листопада 2004 року.

Позивач вважає, що свідоцтва про право на спадщину, які були видані відповідачці після смерті їхніх матері та батька є частково недійсними, оскільки незважаючи на те, що правовстановлюючі документи на спадкове майно видані на ім'я матері, ОСОБА_6, спадкове майно було у спільній сумісній власності подружжя, а тому кожному із подружжя належала 1/2 частка.

Отже, після смерті матері відкрилась спадщина лише на її частку, а вже після смерті батька відкрилась спадщина на його частку.

Таким чином, кожному із подружжя належало по 1/2 частці житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями та земельної ділянки площею 0,732 га в м. Гнівань по вул. Лазо, 44, а тому після смерті матері спадщина відкрилась не на 100% спадкового майна, а лише на 1/2 частку, що належала їй.

Питання про визначення частки в спільній сумісній власності, перед видачею відповідачці свідоцтва про право на спадщину за законом не розглядалось, оскільки відповідачка надала нотаріусу неправдиву інформацію про відсутність інших спадкоємців. За таких обставин нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину за законом лише відповідачці, порушивши при цьому право позивача на спадщину, як спадкоємця першої черги.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини, про визнання частки в спільній сумісній власності подружжя, про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки відмовлено.

Додатковим рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 грудня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в частині визнання права власності на ? частину житлового будинку по вул. Лазо, 44 в м. Гнівань, Тиврівського району Вінницької області відмовлено.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, і невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_6 переконливими доказами не обґрунтовані та не стверджують факту прийняття спадщини після смерті матері, оскільки він протягом шести місяців не подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, а сама по собі допомога позивача батьку ОСОБА_5 не свідчить про його вступ в управління та володіння спадковим майном після смерті ОСОБА_6

Районний суд також вважає недоведеним позов в частині визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, оскільки Сімейний Кодекс України, на норми якого, посилається позивач щодо визначення часток померлих на майно, у даних правовідносинах, застосовані бути не можуть, так як СК України набрав чинності з 01.01.2004р., тобто, після смерті ОСОБА_6 і на момент придбання спірного майна, не існував. Відповідно до чинної на той час ст.22 КпШС України 1969р. майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Разом з тим, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видане на половину спільного майна. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Проте, за життя ОСОБА_5 такої заяви до нотаріуса не подавав, свідоцтво про право власності на частку в спільному майні, не отримував, доказів про звернення до суду із позовом про захист даного права у справі немає. Оскільки право власності на частку в спільному майні померлим ОСОБА_5 за життя захищене не було, а відтак не може входити до складу спадщини після його смерті.

Також суд послався на те, що згідно ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу протягом трьох років від дня, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права .

Позов до суду подано 29.03.2011р., оспорювані свідоцтва про право на спадщину видані нотаріусом Тиврівської державної нотаріальної контори 15.11.2004р. Позивач подав до Тиврівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 30.12.2004р., а тому про видачу даних свідоцтв він міг дізнатись 30.12.2004р. Обставин, що перешкоджали цьому, доказів на їх обґрунтування позивачем не наведено.

Таким чином, суд першої інстанції вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для предявлення позову щодо визнання даних свідоцтв частково недійсними. А відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, є підставою для відмови у позові.

Проте повністю з таким висновком погодитись не можна, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд не правильно застосував норми матеріального права

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі пп. 3 і 4 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення із наступних підстав.

Так, 20 квітня 1998 року в м. Гнівань Тиврівського району померла ОСОБА_6.

Після її смерті відкрилась спадщина на домоволодіння, яке знаходиться в місті Гнівань, Тиврівського району, Вінницької області, на присадибній земельній ділянці по вулиці Лазо, під номером 44 та земельну ділянку площею 0,0723 гектара, яка розташована в місті Гнівань, Тиврівського району, Вінницької області, по вулиці Лазо, під номером 44.

Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР (в ред.. 1969р.) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Домоволодіння, яке знаходиться в місті Гнівань, Тиврівського району, Вінницької області, на присадибній земельній ділянці по вулиці Лазо, під номером 44 належало подружжю ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, що підтверджується копією актового запису про одруження, витягом з Державного реєстру актів цивільного стану та технічного паспорту на домоволодіння від 21.02.1989 року.

Після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняли ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є спадкоємцями першої черги за законом та проживали і були прописані в спадковому будинку.

Позивач ОСОБА_3 також являється спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про народження, однак колегія апеляційного суду вважає, що позивачем не доведено факт прийняття ним спадщини після смерті матері. Покази допитаних у судовому засіданні свідків не підтвердили, що дії, які позивач зазначає як такі, що підтверджують фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном здійснювались в період шести місяців після смерті спадкодавця. Допомога позивача батькові в ремонті спадкового будинку не свідчить про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України (в ред.. 1963р.) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Таким чином, після смерті ОСОБА_6 спадкоємцю першої черги ОСОБА_4 належала 1/4 частина спадкового домоволодіння та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0723 гектара, яка розташована в місті Гнівань, Тиврівського району, Вінницької області, по вулиці Лазо, під номером 44, а спадкоємцю першої черги ОСОБА_5 належало 3/4 (1/2+1/4) частини спадкового домоволодіння та 1/2 частина спадкової земельної ділянки.

03.07.2004 року помер ОСОБА_5. Спадкоємцями першої черги за законом є позивач ОСОБА_3, який прийняв спадщину шляхом подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, що підтверджується копіями листів Тиврівської держнотконтори від 09.02.2011 р. №88/01-16 та від 15.04.2011р. №359/01-16 (а.с.19,26), та відповідач ОСОБА_4, яка прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 спадкоємцю першої черги за законом ОСОБА_3 належить 3/8 частки спадкового домоволодіння, яке знаходиться в місті Гнівань, Тиврівського району, Вінницької області, на присадибній земельній ділянці по вулиці Лазо, під номером 44 та 1/4 частки земельної ділянки площею 0,0723 гектара, яка розташована за тією ж адресою, а спадкоємцю першої черги за законом ОСОБА_4 належить 5/8 часток спадкового домоволодіння та 3/4 часток спадкової земельної ділянки.

Після смерті ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, що видані виконавчим комітетом Гніванської міської ради 16.03.1981р. та Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН 000038 від 06.03.1998р., ОСОБА_4 державним нотаріусом Тиврівської держнотконтори 15.11.2004 року видано свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння та земельну ділянку в м. Гнівань Тиврівського району Вінницької області по вул. Лазо, 44.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, позивачем доведено виникнення у нього права власності на частку в спадковому майні, порушення цього права з боку відповідача і, відповідно, доведено підстави визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Враховуючи викладене вище, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2011 року та додаткове рішення того ж суду від 27 грудня 2011 року скасувати.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_4 15 листопада 2004 року Тиврівською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6, померлої 20 квітня 1998 року, в 3/8 частки спадкового майна, що складається з домоволодіння, яке знаходиться в місті Гнівань, Тиврівського району, Вінницької області, на присадибній земельній ділянці по вулиці Лазо, під номером 44 (сорок четвертим) та свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_4 15 листопада 2004 року Тиврівською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6, померлої 20 квітня 1998 року, в 1/4 частки спадкового майна, що складається з земельної ділянки площею 0,0723 гектара, яка розташована в місті Гнівань, Тиврівського району, Вінницької області, по вулиці Лазо, під номером 44 (сорок четвертим).

Визнати за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлої 20 квітня 1998 року, та ОСОБА_5, який помер 02.07.2004 року, на 5/8 частки домоволодіння, а за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер 02.07.2004 року, на 3/8 частки домоволодіння, яке знаходиться в місті Гнівань, Тиврівського району, Вінницької області, на присадибній земельній ділянці по вулиці Лазо, під номером 44 (сорок четвертим), складається з шлакового жилого будинку під літерою - А, веранди - а, ґанок - к, сарай - В, погріб - п/В, вбиральня - Г, гараж - Д, огорожа №1-№2, криниця к1 та належало ОСОБА_6, померлої 20 квітня 1998 року, на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого виконкомом Гніванської селищної ради 16 березня 1981 року, на підставі рішення виконкому Гніванської селищної ради № 45 від 11 березня 1981 року.

Визнати за ОСОБА_7 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлої 20 квітня 1998 року, та ОСОБА_5, який помер 02.07.2004 року, на 3/4 частки земельної ділянки площею 0,0723 га, а за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, який помер 02.07.2004 року, на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0723 га, яка розташована в місті Гнівань, Тиврівського району, Вінницької області, по вулиці Лазо, під номером 44 (сорок четвертим) та належала ОСОБА_6, померлої 20 квітня 1998 року, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія ВН № 000038, виданого Гніванською міською радою 06 березня 1998 року, на підставі рішення 19 сесії 22 скликання Гніванської міської ради від 29 січня 1998 року.

В решті позовних вимог позивачу відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

"З оригіналом вірно"

Суддя апеляційного суду Войтко Ю.Б.