АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 2190/3237/2012
Справа 22ц-2190/2340/2012р. Головуючий в 1 інстанції
Категорія: 21 Доповідач Воронцова Л.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2012 року липня місяця 26 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Стародубця М.П.

Суддів: Воронцової Л.П., Ігнатенко П.Я.

при секретарі Прохоровій І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від «08» червня 2012 року у справі

за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договорів недійсними,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вище зазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 грудня 2009 року та 28 січня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були укладені договори про поділ спільного майна подружжя.

29 грудня 2009 року та 01 лютого 2010 року ОСОБА_2 лілія Реональдівна подарувала ОСОБА_2 все майно, виділене їй у власність за договорами про розподіл майна подружжя.

Позивач зазначав, що вважає договори дарування майна повинні бути визнані недійсними як такі, що укладені без наміру створити юридичні наслідки, оскільки ОСОБА_3 достеменно знаючи про судові рішення, постановлені у 2007 і 2008 роках про стягнення з неї збитків та перспективу розгляду судом справи за його позовом до відповідачки про стягнення збитків, і усвідомлюючи необхідність відшкодувати йому заподіяні збитки, уклала договори про розподіл майна подружжя та договори дарування своєму чоловіку майна без наміру створення юридичних наслідків, зазначених в угодах, а виключно з метою виведення майна із своєї власності, з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення збитків.

Позивач просив суд визнати недійсним договір про поділ майна подружжя від 25.12.2009р., та договори дарування майна укладені між відповідачами 29 грудня 2009 року та 01 лютого 2010 року.

Рішенням Цюрупинського районного суду від 08 червня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним договір про поділ майна придбаного як спільна сумісна власність подружжя від 25 грудня 2009 року, посвідченого нотаріально та договір дарування майна від 29 грудня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений нотаріально.

В іншій частині позову відмовлено за необґрунтованістю позовних вимог.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_2, до якої приєдналася ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права в частині висновків суду щодо задоволених позовних вимог, просив його скасувати, постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у їх задоволенні.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_4, посилаючись на його незаконність в частині вирішення спору щодо позовних вимог у задоволенні яких відмовлено, внаслідок порушення норм матеріального права та неправильного застосування норм процесуального права, просив його у зазначеній частині скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обємі.

Письмові заперечення на апеляційні скарги сторін до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягаючою задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29.09.1984 року.

25 грудня 2009 року та 28 січня 2010 року подружжя ОСОБА_3 уклали договори поділу майна подружжя, якими розділили придбане у шлюбі рухоме та нерухоме майно /а.с. 10-12/, і ОСОБА_3 подарувала своєму чоловіку ОСОБА_2 передане їй у власність майно за договорами дарування від 29 грудня 2009 року, посвідченого нотаріально та від 01 лютого 2010р. /а.с. 8-9/.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи недійсними договір про поділ майна подружжя від 25.12.2009р. і договір дарування від 29.12.2009р. та відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування від 01.02.2010р., суд I інстанції виходив з того, що договори від 25.12.2009р. та 29.12.2009р. є фіктивними, не направленими на створення правових наслідків та укладеними з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення збитків з ОСОБА_3 на користь позивача. Відмовляючи у задоволенні позову про визнання договору дарування від 01.02.2010р. недійсним, суд керувався тим, що в ході судового розгляду не знайшла підтвердження наявність, кількість та вартість майна, вказаного у договорі.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду з наступних підстав.

18 грудня 2009р. Цюрупинським районним судом було постановлено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 191759,50 грн. на відшкодування шкоди. Справа розглянута у відсутності відповідачки. Рішення суду переглядалося судом I інстанції та судом апеляційної інстанції, яким воно було змінено та набрало чинності 11 листопада 2010 року /а.с. 16/. Виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_3 218143,88 грн. на користь ОСОБА_4 видано 09.12.2010р., а звернуто до примусового виконання 13.12.2010р. /а.с. 61,62/.

Отже на момент укладання спірних договорів поділу майна подружжя та дарування рішення Цюрупинського райсуду від 18.12.2009р. не набрало чинності, не було звернуто до виконання, арешту та заборони, відчуження на спірне майно не було накладено /а.с. 78-93/.

Поскільки спірне майно було придбано подружжям у період шлюбу, то відповідно до приписів ст.ст. 60,70 СК України, воно є їх спільною сумісною власністю і їх частки у ньому є рівними.

Тобто, за договором розподілу майна подружжя від 25.12.2009р., ? частина автомобілів та автопричепу належала ОСОБА_2, а поскільки вони з самого початку надбання їх у власність були зареєстровані на його імя, то після укладення договору від 25.12.2009р. дані транспортні засоби не потребували перереєстрації на його імя /а.с. 73-74/.

Окрім того слід зазначити, що за ОСОБА_3 значиться зареєстрований з 16.10.1998р. автомобіль ГАЗ-2402 /а.с. 73/, та у власності подружжя на момент вчинення оспорюваних правочинів перебував автомобіль ВАЗ-2102 /а.с. 74/, що спростовує доводи позивача про поділ майна подружжя з подальшим даруванням частки відповідачки, з метою уникнення зобовязань по відшкодуванню шкоди, тобто фіктивності укладених договорів.

Відповідно до ч.1 ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно розяснень, що містяться у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі, невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Позивач, у порушення вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України не надав суду доказів та не довів наявність у відповідачів умислу на укладення фіктивних правочинів та відсутність у них наміру створити їх юридичні наслідки. Якщо на виконання правочину було передано майно або майнові права, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, 30.12.2009р. за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на ? частину спірного будинку за договором дарування від 29.12.2009р. /а.с. 1-10/.

Оскільки суд, вирішуючи спір у частині визнання договору розподілу майна подружжя та договору дарування майна від 25.12.2012р. та 29.12.2009р., застосував закон, який не давав підстав для задоволення позовних вимог, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо незаконності рішення суду у частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування від 01.02.2010 року не ґрунтуються на законі, не стверджені доказами та підлягають відхиленню, а рішення у зазначеній частині підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, до якої приєдналася ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 08 червня 2012 року у частині визнання недійсними договорів про поділ майна подружжя від 25 грудня 2009 року та договору дарування майна від 29 грудня 2009 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 скасувати, постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів поділу майна подружжя від 25 грудня 2009 року та дарування майна від 29 грудня 2009 року відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: