Апеляційний суд Івано-Франківської області
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„12 січня 2012р. м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Шишка А.І.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю: апелянтів ОСОБА_1, ОСОБА_2

яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_7 про виселення з житлового будинку та усунення перешкод в користуванні домоволодінням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_7 на рішення Надвірнянського районного суду від 07 грудня 2011 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_7 про виселення та усунення перешкод в користуванні домоволодінням. Позовні вимоги мотивував тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2010 р. та технічного паспорта йому належить домоволодіння з господарськими спорудами та земельна ділянка по вул. Руднєва, 58, в селі Заріччя Надвірнянського району Івано-Франківської області, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.04.2010 р.

У січні 2011 року відповідачі самовільно поселилися в його будинок, без дозволу користуються його господарськими спорудами та земельною ділянкою, що підтверджено

довідкою сільської ради від 04.07.2011 р. та складеним актом від 06.06.2011 р. До вселення в ________________________________________________________________________________

Справа № 22-ц-158/2012р. Головуючий у 1 інстанції Вінтоняк М.Б.

Категорія 42 Суддя-доповідач ОСОБА_8

будинок позивача, відповідачі проживали в житловому будинку по вул. Руднєва, 94, села Заріччя Надвірнянського району. На неодноразові претензії та зауваження, на письмові звернення від 03.05.2011 р. та 05.07.2011 р. про вимогу звільнити житлове приміщення або укласти договір найму, відповідачі не реагують та продовжують безоплатно проживати у його будинковолодінні та користуватися господарськими спорудами і земельною ділянкою, чим завдають йому моральну та матеріальну шкоду, тому просив виселити відповідачів із його житлового будинку та усунути перешкоди в користуванні ним.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 07 грудня 2011 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_7 не чинити перешкоди у здійсненні ОСОБА_6 права власності житловим будинком по вул. Руднєва, 58, в селі Заріччя Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_7 з житлового будинку за адресою вул. Руднєва, 58, село Заріччя Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 по 18 грн. з кожного судових витрат на користь ОСОБА_6

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_2, яка діє також в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, вважаючи його неправильним.

Зокрема, апелянти вказують, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, упередженим та таким, яке побудоване на одних припущеннях, виходячи з наступних підстав.

Починаючи з 10.03.2002 р. по 05.03.2009 р. ОСОБА_2 разом з ОСОБА_9, братом позивача, проживали у фактичних шлюбних відносинах однією сімєю і вели спільне господарство, проводили поточні ремонти, але в шлюбі не перебували. Однак, увесь цей час проживали спільно з її неповнолітніми дітьми ОСОБА_1 та ОСОБА_7. За час спільного проживання 05.02.2004 р. у них народилася дочка ОСОБА_3, яка була записана по її прізвищу та по батькові. Дочку ОСОБА_10 ОСОБА_9, брат позивача, визнавав як свою, купляв їй дитячі іграшки, продукти харчування та одяг.

Після смерті ОСОБА_9, який помер 05.03.2009 р. та був похований за гроші ОСОБА_2, вони, відповідачі, перейшли у 2009 році проживати у будинок позивача, від якого у той час не було жодних претензій чи заперечень. Після вселення в даний будинок, жодних попереджень про виселення з боку позивача до відповідачів не було і жодних підтверджень про вручення їм попередження про виселення не було.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції безпідставно відмовив у зупиненні провадження у даній справі до вирішення іншої цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про встановлення батьківства та відмовив у залученні до участі у справі органу опіки та піклування. Не представлено суду жодних доказів про те, що їм вручено документи про виселення та в даний час вони не мають де проживати. Також, не взято до уваги акт обстеження матеріально-побутових умов проживання, де вказано, що їм потрібно дати можливість проживати у спірному будинковолодінні до весни.

За таких обставин, апелянти вважають, що оскаржуване рішення не може бути залишене без змін та підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

В судовому засіданні апелянти ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє також в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3, її представник ОСОБА_4 підтримали вимоги апеляційної скарги з наведених вище мотивів та просили задовольнити в повному обємі.

Представник позивача ОСОБА_5 скаргу не визнала, вважає її безпідставною, а рішення законним і обґрунтованим, яке просила залишити в силі, відмовивши у задоволенні скарги.

Перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2010 р. та технічного паспорта позивачу належить домоволодіння, стайня, шопа, стодола, літня кухня та земельна ділянка, по вул. Руднєва, 58, в селі Заріччя Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Відповідачі, не маючи прав на дане домоволодіння, самовільно з 2009 року проживають в житловому будинку та користуються господарськими спорудами. В підтвердження цьому є акт обстеження матеріально-побутових умов та лист Зарічанської сільської ради від 04.07.2011 року.

За змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині того, що ОСОБА_2 разом з ОСОБА_9 проживали у фактичних шлюбних відносинах однією сімєю і вели спільне господарство, і мають право проживати в будинку позивача. Також, не заслуговують посилання апелянтів на те, що ОСОБА_9 визнавав дочку ОСОБА_3 як свою, купляв їй дитячі іграшки, продукти харчування та одяг, оскільки, як встановлено в суді першої інстанції, батьком дочки ОСОБА_3 є ОСОБА_1

Згідно ст. ст. 150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, мають право розпоряджатися ним, користуватися на власний розсуд, здавати в оренду, продавати, заповідати, дарувати, тощо.

Позивач не давав дозволу відповідачам на проживання в домоволодінні по вул. Руднєва, 58 в селі Заріччя Надвірнянського та не укладав з ними угоди оренди чи найму житлового приміщення, тому суд вірно застосував ст. 116 ЖК України відповідно до якої особи, які самоуправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання іншого житла.

Посилання апелянтів на те, що вони не мають де проживати і не представлено жодних доказів, що їм вручено документ про виселення, не заслуговують на увагу, оскільки, ці обставини не можуть впливати на безперешкодне володіння, розпорядження та користування позивачем своєю приватною власністю.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення проводиться у добровільному або судовому порядку.

Оскільки, відповідачі добровільно не виселяються з житла позивача, то вони підлягають виселенню в судовому порядку.

Виходячи з аналізу зібраних по справі доказів та матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачі підлягають виселенню із займаного житла позивача та зобовязані не чинити йому перешкод у користуванні, розпорядженні та володінні своєю власністю.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на

які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 07 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

ОСОБА_11 ОСОБА_8

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_12