Справа № 2011/2283/2012
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2012 р. Дзержинський районний суд м. Харкова в складі

головуючого судді: Шестак О.І.

за участю секретаря Гармаш К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі Харківського відділення № 3 публічного акціонерного товариства «Дельта Банк`про визнання частково недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними п.1.7. кредитного договору № 450/06-КВ від 06.07.2006 р., укладеного із ТОВ «Український промисловий банк»(новий кредитор Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»), з моменту укладання, а також застосувати правові наслідки визнання недійсним п. 1.7 кредитного договору № 450/06-КВ від 06.07.2006 р. шляхом стягнення з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі Харківського відділення №3 Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», на його користь суму у розмірі 278 910,20 грн., що є еквівалентом 34 908,72 доларів США.

При цьому, в обґрунтування заявленого позову, позивач посилався на те, що між ним та ТОВ «Український промисловий банк», в особі Харківської філії ТОВ «Укрпромбанк`був укладений споживчий кредитний договір № 450/06-КВ від 06.07.2006 р. із сплатою щомісячної комісії за управління кредиту.

Із 01.07.2010 р. замінено кредитора у зобов`язаннях, що діють на підставі кредитного договору № 450/06-КВ від 06.07.2006 року, укладеного між ним та ТОВ «Український промисловий банк», тобто з 01.07.2010 р. до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк`перейшли права первісного кредитора - ТОВ «Укрпромбанк».

Представник Позивача посилається на те, що зазначений у кредитному договорі обов`язок сплачувати щомісячно комісію за управління кредитом є таким, що суперечить нормам діючого законодавства, а тому є недійсним з моменту його укладання.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі з наведених нею підстав.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, просив суд в їх задоволенні відмовити повністю, посилаючись на те, що кредитний договір № 450/06-КВ від 06.07.2006 року відповідає діючому законодавству України та пояснив, що комісія за управлінням кредитом є одним з елементів процентної ставки за договором. Крім того, у судовому засіданні представник відповідача надав додаткові пояснення про ті обставини, що отримані кошти у вигляді щомісячної комісії за управління кредитом були нараховані позивачу, як компенсація оплати роботи спеціалістів банку, які своєчасно проводять банківські операції по нарахуванню та сплаті кредитних обов`язків позивача, витрати банку на підтримку інформаційного (call -центру) відділу банку. Тобто, на думку відповідача, щомісячна комісія за управління кредитом є сплатою за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсація сукупних послуг банку за рахунок позивача.

Крім того, від представника відповідача до суду була надана заява про застосування строків позовної давності.

Суд, заслухавши учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 липня 2006 р. між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк`був укладений споживчий кредитний договір № 450/06-КВ, за яким позивачу було надано кредит в сумі 352 610 доларів США на придбання нерухомості зі строком повернення кредиту 05 липня 2016 р.

Із 01.07.2010 р. замінено кредитора у зобов`язаннях, що діють на підставі кредитного договору № 450/06-КВ від 06.07.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Український промисловий банк».

Таким чином з 01.07.2010 р. до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк`перейшли права первісного кредитора - ТОВ «Укрпромбанк`за кредитним договором № 450/06-КВ від 06.07.2006 р.

Згідно із п. 1.7 кредитного договору обов`язком позивача є сплата комісії за управління кредиту у розмірі 0,15% від суми кредиту. Комісія за управління кредиту відповідно до п. 2.8 кредитного договору сплачується щомісячно.

З матеріалів справи вбачається, що всього позивачем комісії за управління кредитом відповідно до п. 1.7 кредитного договору за період з 01.08.2006 р. по 05.01.2012 р. було сплачено у розмірі 278 910,20 грн., що є еквівалентом 34 908,72 доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Згідно ст. 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії.

Відповідності до ч. 1 ст. 1022 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.

Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до п. 3 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність`банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до діючого законодавства в сфері надання кредитних послуг, банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Крім того, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Рішенням Конституційного суду України від 10.11.2011 р. №15-рп/2011 у справі N 1-26/2011 за конституційним зверненням гр. ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень п. п. 22, 23 статті 1, ст. 11, частини восьмої ст. 18, частини третьої ст. 22 Закону України «Про захист прав споживача`у взаємозв`язку з положеннями частини 4 ст. 42 Конституції України (справи про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що «в аспекті конституційного звернення положень п. 22, 23,ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів`від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору». Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Тому до спірних правовідносин застосовується норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту , його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому, нарахування комісії було призведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсація сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконними.

Відповідачем не надано доказів того, які саме правочини були ним укладені за рахунок позивача, як це передбачає ст. 1011 ЦК України. Суду не надані акти виконаних робіт (послуг), що підтверджують надання відповідачем таких послуг позивачу. Крім того, відповідно із абз. 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів`кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Також, слід зазначити, що оскільки надання кредиту є виконання зобов`язання банка за кредитним правочином, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником.

Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно правовим обов`язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту позичальнику.

Суд вважає, що комісія банку за управління кредиту не можна вважати витратами позивача за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені п.1.11 кредитного договору, відповідно до якого витрати Позивача за оформлення договору, що забезпечують виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором (в т.ч. нотаріальне посвідчення договору (-ів) застави/іпотеки та додаткових договорів до них, отримання витягів, внесення/виключення відомостей про предмет застави/іпотеки до відповідних Державних реєстрів, а також страхування предмета (-тів) застави/іпотеки, якщо це передбачено умовами конкретного банківського продукту та/або схемою кредитування, за якою надається Кредит) становлять не більше 2000грн. Тобто, банком незаконно нараховані та отримані кошти у розмірі 278 910,20 грн., що є еквівалентом 34 908,72 доларів США за ті послуги, які позивач не отримував та за які не повинен сплачувати.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За таких обставин суд вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну плату за управління кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів`ці умови договору є недійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Тому суд вважає обґрунтованим вимогу позивача щодо застосування правових наслідків визнання недійсним п. 1.7 кредитного договору № 450/06-КВ від 06.07.2006 р., укладеного між позивачем та відповідачем, шляхом стягнення з відповідача суми сплаченої щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 278 910,20 грн., що є еквівалентом 34 908,72 доларів США згідно офіційного курсу НБУ на час подання позовної заяви.

Щодо застосування строків позовної давності суд вважає, що строки позовної давності не минули.

Відповідно до положень ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На думку відповідача, який надав до суду заяву про застосування строків позовної давності, право вимоги про визнання недійсним частини кредитного договору у позивача виник з дати укладання з 06 липня 2006 р., та припинилось зі спливом трьох років.

Суд не може прийняти до уваги вимоги представника відповідача щодо застосування позовної давності.

Представник позивача пояснив, що позивач, після укладання споживчого кредиту, сплачував щомісячну комісію за управління кредитом з огляду на застосування положень Закону України «Про захист прав споживача`судами, які поширювали дію цього Закону лише на правовідносини, що виникають на стадії укладання договору споживчого кредиту та не поширюються на правовідносини сторін на стадії виконання. Лише після оприлюднення Рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням гр. ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень п. п. 22, 23 статті 1, ст. 11, частини восьмої ст. 18, частини третьої ст. 22 Закону України «Про захист прав споживача`позивач дізнався про порушення кредитодавцем його законних прав.

З огляду на вище наведене, суд вважає, що позивачем не порушені строки позовної давності, оскільки суб`єктивне право звернення до суду та обчислення строку позовної давності відбулося з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права, а саме з 10 листопада 2011 року, з часу прийняття Рішення Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 р., яким надано тлумачення обов`язковості застосування Закону України «Про захист прав споживача», що виникають як під час укладання, так і виконання такого договору.

Крім того, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 2896,40 грн.

На підставі ст.ст. 3, 11, 15, 16, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 628, ст. 1011, ст. 1013, ч. 1 ст. 1022, ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 23, ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»; ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 88, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсними п.1.7. кредитного договору № 450/06-КВ від 06.07.2006 р., укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», з моменту укладання.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі Харківського відділення №3 Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 278 910,20 грн. (двісті сімдесят вісім тисяч дев`ятсот десять грн. 20 коп.), що є еквівалентом 34 908,72 доларів США.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», в особі Харківського відділення №3 Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк`в дохід держави судовий збір у розмірі 2896,40 грн.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції.

Головуючий