ун. № 2-7538/11
пр. № 2/2608/1862/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2012 року

Святошинський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Чалої А.П.,

при секретарі Котляр Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Національного технічного університету України

«Київський політехнічний інститут»,

3-тя особа: ОСОБА_2

про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, -

В с т а н о в и в :

25.11.2012р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» та просив скасувати наказ №2630л від 03.10.2011р. про звільнення його з роботи з посади техніка І категорії кафедри теоретичних основ радіотехніки з 02.01.1999р. на підставі пункту 4 ст.40 КЗпП України у зв*язку з відсутністю на роботі без поважних причин з 02.01.1999р. і поновити його на займаній посаді, посилаючись на те, що з 14.10.1970р. працював у відповідача на різних посадах, до 1997р. він працював за безстроковим трудовим договором, а з 04.01.1997р. з ним був укладений контракт, згідно якого він займав посаду техніка І категорії, відповідач затримував йому виплату заробітної плати або взагалі її не виплачував, робочого місця з 1998р. він не мав, а виконував на дому особисті замовлення проректора ОСОБА_2, а коли в червні 2011р. він звернувся до відділу кадрів Інституту для отримання довідки про розмір його заробітної плати за період роботи у відповідача з 1970р. по червень 2011р., йому повідомили, що наказом від 03.10.2011р. він був звільнений з роботи з 02.01.1999р. за прогули за ст.40 п.4 КЗпП України, копію даного наказу про звільнення він отримав поштою 24.10.2011р. Вважав таке звільнення незаконним і просив задовольнити позов на підставі ст.148 КЗпП України.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та на порушення його трудових прав, а також пояснив про те, що за період часу з 1999р. він не мав робочого місця, а тому не можна стверджувати, що він не з*являвся на роботі протягом дванадцяти років, за цей період часу він виконав багато відповідальної роботи, яку особисто замовляв його керівник ОСОБА_2, яку виконував вдома, але заробітну плату з 1999р. він не отримував взагалі, на засідання профспілкового комітету з приводу вирішення питання про його звільнення в серпні 2011р. він запрошувався двічі, але двічі не з*явився на них, оскільки вважає, що питання про його звільнення є незаконним.

Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість, безпідставність, не відповідність обставин, про які вказує позивач, дійсним обставинам справи та пояснила про те, що з 04.01.1997р. з ОСОБА_1 як техніком І категорії був укладений строковий індивідуальний контракт з 04.01.1997р. по 31.12.1998р. на виконання теми №4196,4286, але після 02.01.1999р. позивач на роботі не з*являвся, ніякої роботи не виконував, не заносився до табелю обліку робочого часу і не отримував заробітну плату, але в червні 2011р. з*явився до відділу кадрів Інституту та просив видати йому довідку про його роботу і розмір заробітної плати за період з 1970р. по червень 2011р. для перерахунку пенсії. Відсутність позивача на роботі протягом дванадцяти років підтверджується численними актами, які містяться в особовій справі позивача. На засіданні профспілкового комітету від 06.09.2011р., на яке позивач не з*явився вдруге, була надана згода на його звільнення за прогул без поважних причин за пунктом 4 ст.40 КЗпП України, а 03.10.2011р. виданий відповідний наказ №2630л. Такі дії відповідача вважала правомірними і такими, що відповідають діючому законодавству, у зв*язку з чим просила відмовити в позові.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з*явився, про день і час розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову суду не надав, про поважність причин неявки суд не повідомив.

Суд вважає за можливе розгляд справи у відсутності третьої особи на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і матеріали особової справи ОСОБА_1, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 14.10.1970р. ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» на посаду лаборанта кафедри теоретичних основ радіотехніки (а.с. 3 копія трудової книжки) і працював у відповідача на різних посадах за безстроковим трудовим договором.

04.01.1997р. з ОСОБА_1 як техніком І категорії був укладений строковий індивідуальний контракт фахівця з адміністрацією на виконання функцій з 04.01.1997р. по 31.12.1998р. щодо виконання теми №4196,4286 (а.с. 23-26 копія контракту), на підставі якого був виданий наказ №794л від 29.05.1998р., де вказано, що трудові відносини між позивачем і відповідачем носять строковий характер, а саме: з 04.01.1998р. до 31.12.1998р. (а.с. 22 копія витягу з наказу).

Як вказували сторони, після закінчення дії контракту з позивачем 31.12.1998р., новий контракт або трудовий договір між ними не укладались.

Тобто, з 01.01.1999р. трудові відносини між ОСОБА_1 і Національним технічним університетом України «Київський політехнічний інститут» були припинені у зв*язку із закінченням строку дії контракту як строкового трудового договору.

Але, наказ про звільнення ОСОБА_1 у зв*язку із закінченням строку дії контракту виданий не був, його трудова книжка продовжувала зберігатись у відповідача.

В червні 2011р. ОСОБА_1 звернувся до відділу кадрів Інституту для отримання довідки про розмір його заробітної плати за період роботи у відповідача з 1970р. по червень 2011р. (а.с. 4 копії заяв), але йому повідомили, що наказом від 03.10.2011р. він був звільнений з роботи з 02.01.1999р. за прогули за ст.40 п.4 КЗпП України (а.с. 2 копія наказу №2630л), яку батько позивача отримав поштою 24.10.2011р. (а.с. 21 копія поштового повідомлення).

В матеріалах особової справи ОСОБА_1, дослідженої в судовому засіданні, містяться численні акти відсутності позивача на роботі за період часу з січня 1999р. по жовтень 2011р.

11.08.2011р. відбулося засідання президії профспілкового комітету Інституту і вирішення питання щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 було відкладено, у зв*язку з неявкою останнього (а.с. 31-32 копія протоколу), а на засіданні президії профспілкового комітету Інституту від 06.09.2011р. була надана згода на звільнення позивача за пунктом 4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин (а.с. 17 копія витягу з протоколу).

ОСОБА_1 не заперечував факт про те, що він запрошувався особисто двічі на засідання профспілкового комітету щодо вирішення питання про його звільнення, але не з*явився, оскільки вважає, що питання про його звільнення є незаконним.

В підтвердження факту виконання роботи в період часу з 1999р. по 2011р. позивач надав суду власноручно складені записи про характер і розмір виконаної роботи та креслення (а.с. 34-44 копії).

Відмовляючи в позові, суд виходив з наступного.

Частина 1 ст.23 КЗпП України визначає види трудового договору: 1) безстроковий, тобто укладений на невизначений строк, 2) строковий, тобто укладений на визначений строк, 3) на виконання певної роботи, тобто укладений на час виконання певної роботи.

В даному спірному випадку трудові правовідносини з 04.01.1997р. між ОСОБА_1 і Національним технічним університетом України «Київський політехнічний інститут» носили строковий характер і закінчення строку дії таких трудових правовідносин визначений контрактом від 04.01.1997р., а саме: до 31.12.1998р.

Тобто, з 01.01.1999р. трудові відносини між сторонами припинились і, як встановлено судом, не продовжувались.

Відповідно до пункту 2) частини 1 ст.36 КЗпП України, підставою для припинення трудового договору є сплив строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично продовжуються і ні одна зі сторін не наполягає на їх припиненні.

В спірному випадку, як вказує позивач, з 1999р. він не мав робочого місця, заробітну плату жодного разу не отримував, не міг чітко вказати, яку саме роботу в цей період часу він виконував та зазначив, що працював він вдома на особисті замовлення проректора ОСОБА_2, про що надав особисто складені записи про розмір і об*єм виконаної роботи та креслення.

Але, такі докази суд не може визнати належними і допустимими в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України в даних спірних правовідносинах, оскільки вони не можуть бути доказом продовження трудових відносин між сторонами після закінчення строкового трудового договору.

Відповідач, також, надав численні акти про відсутність позивача на роботі з 1999р.

Таким чином, суду не надано доказів про продовження трудових відносин між сторонами після закінчення строку дії контракту з позивачем 31.12.1998р.

Крім цього, звільнення за прогул відповідно до правил ст.147 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення і відповідач порушив строки накладення дисциплінарного стягнення на позивача у вигляді його звільнення, визначені ст.148 КЗпП України, але в даному спірному випадку ці порушення трудового законодавства не можуть бути правовою підставою для поновлення позивача на роботі, оскільки строкові трудові відносини сторін на час розгляду справи вже тривалий час є припиненими, у зв*язку з чим правові підстави для поновлення позивача на посаді відсутні.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв*язку, суд приходить до висновку про недоведеність і необґрунтованість позовних вимог, у зв*язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Крім цього, суд вважає за необхідне вказати про те, що оскільки строк дії індивідуального строкового контракту з позивачем закінчився 31.12.1998р., трудові відносини з ним не були продовжені, а тому він підлягав би звільненню на підставі пункту 2) ст.36 КЗпП України у зв*язку із закінченням строку дії контракту, а не у зв*язку із прогулами без поважних причин, які фактично мали місце в той період часу, коли трудові відносини між сторонами вже не існували.

А тому, позивач має право на захист свого трудового права у інший правовий спосіб: шляхом подання позову про зміну підстав його звільнення.

Керуючись ст.ст. 23, 36, 40 п.4, 147, 148 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 223 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут», 3-тя особа: ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - відмовити по суті.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: