АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/2090/5261/2012 р. Головуючий 1 інстанції: Юрєва А.М.
Справа № 2-62/11 Доповідач: Івах А.П.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2012 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Івах А.П.,

суддів Пшенічної Л.В., Борової С.А.,

при секретарі Варюшичевій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником - ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 червня 2012 року по справі за по зовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, за участю третіх осіб: ОСОБА_4, Сьомої Харківської державної нотаріальної контори про визнання договору довічного утримання недійсним, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2008 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4, в ході розгляду справи уточнила його та просила припинити право на частку в спільному майні в квартирі АДРЕСА_1; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/6 частину та ОСОБА_4 на 1/6 частину вказаної квартири, анулювати їх реєстрацію в реєстрі прав власників; визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй належить 4/6 частини спірної квартири на підставі договору довічного утримання, укладеного між нею та ОСОБА_5 від 6 липня 2007 року. Відповідачам належить по 1/6 частини квартири. Після смерті ОСОБА_5 вона запропонувала останнім сплатити ринкову вартість їх часток у спірній квартирі, які є незначними, а квартира є неподільною, однак останні відмовилися.

ОСОБА_6 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3, в якій просив визнати договір довічного утримання від 6 липня 2007 року недійсним, посилаючись на те, що він порушує права та законні інтереси інших співвласників квартири, оскільки ОСОБА_5 міг розпорядитися своєю часткою лише за згодою співвласників. Крім того, умови договору щодо вартості допомоги з боку ОСОБА_3 не відповідають принципам розумності та справедливості.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 червня 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

На вищевказане рішення представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 подана апеляційна скарга, в якій порушується питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 у повному обсязі. При цьому апелянт посилається на: неповне зясування обставин, які мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що сторонами були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

За положеннями ст.ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази у їх сукупності, встановив фактичні обставини по справі, правильно визначив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та норми права, що їх регулюють.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_1, суд виходив із того, що, як достовірно встановлено судом, ОСОБА_5 на час укладення договору довічного утримання був власником частини спірної квартири АДРЕСА_3, його частка була визначена у розмірі 4/6 частин квартири, тому він мав право здійснити її відчуження шляхом укладання Договору. Посилання позивача ОСОБА_1 щодо неможливості укладання вказаного договору через невизначеність порядку користування спірною квартирою суд вважав хибними.

Щодо посилань ОСОБА_1 як на обґрунтованість своїх позовних вимог на той факт, що визначена за умовами спірного договору сума матеріального забезпечення є значно нижчою мінімальної заробітної плати, що не відповідає принципам розумності та справедливості і такі умови договору суперечать актам цивільного законодавства та моральним засадам, то суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, керувався тим, що позивачем не надано доказів тим обставинам, що померлого ОСОБА_5 не задовольняли умови договору.

Висновок суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 ґрунтується на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, відповідає вимогам ст.ст. 57, 59, 64 ЦПК України та положенням ст.ст. 203, 215, 365, 744, 745, 747, 749, 751 ЦК України.

По справі достовірно встановлено, що ОСОБА_5 на час укладення договору довічного утримання належала частина спірної квартири:

- 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого центром (відділом) приватизації державного житлового фонду виконкому Харківської міської ради від 2 лютого 1999 року;

- 1/6 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 5 червня 2007 року Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою.

За вимогами ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Тож посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на положення ч.2 ст.747 ЦК України, як на обґрунтованість доводів своєї скарги, є безпідставними.

За змістом цього закону передбачається, що якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

При обставинах, що за кожним із співвласників спірної квартири визначена частка у спільному майні, визначення порядку користування цим майном між співвласниками в даному конкретному випадку не було обовязковим при укладанні договору довічного утримання.

Щодо суми матеріального забезпечення, вартість якого за згодою сторін за умовами договору визначено в розмірі 300 грн., то за життя ОСОБА_5 вважав його достатнім, претензій до набувача частини квартири не предявляв, питання про розірвання Договору не ставив.

З огляду на викладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виконавши вимоги цивільного судочинства, ухвалив рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору довічного утримання таке, що відповідає вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК України, в ньому привів мотиви, з яких вважав встановленою відсутність фактів, на які посилався останній як на обґрунтованість позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні не оскаржувалося та не було предметом перегляду судовою колегією в апеляційному порядку.

За положеннями ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, судова колегія підстав для задоволення доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування чи зміни рішення суду першої інстанції не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий-

Судді: