Номер провадження № 22-ц/1590/7098/12
Головуючий у першій інстанції Бобуйок
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2012 м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сватаненка В.І.

суддів Черевка П.М.

ОСОБА_1

за участю секретаря Лисенка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2012 року у цивільній справі за позовом: ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб: Другої Одеської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 Про визнання заповіту недійсним; за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, за участю третьої особи: ОСОБА_8 Про визнання договору дарування недійсним, розірвання договору довічного утримання, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, про визнання прав власності у порядку спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

15 листопада 2007 року до суду звернулась ОСОБА_9 з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, який у подальшому був уточнений у березні 2008 року, в якому зазначала, що 2 квітня 2007 року вона подарувала відповідачу Ѕ частину будинку № 9 по вул. Путьова у м. Одесі та уклала усно з обдарованою, яка є її двоюрідною онучкою, угоду про довічне утримання, що вона буде доглядати її та чоловіка, за свої кошти купляти продукти харчування, ліки та необхідні речі, сплачувати комунальні платежі. Укладання даного договору було обумовлено тим, що їх єдина дитина син ОСОБА_10 помер 03.01.2006 року, вони є людьми похилого віку, не мають можливості самостійно дбати про себе. Однак після укладання даної угоди відповідач не дбала про неї та чоловіка, що змусило її звернутись з позовом до суду. 24.06.2008 року ОСОБА_9 склала заповіт, відповідно до якого здійснила розпорядження відносно рухомого і нерухомого майна, у тому числі спірного будинку, яке заповідала ОСОБА_6. 2 липня 2008 року ОСОБА_9 померла.

Після смерті ОСОБА_9- ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05.11.2008 року здійснила відчуження Ѕ частини спірного будинку на користь ОСОБА_7.

До участі у справі в якості правонаступників позивача вступили ОСОБА_6 та чоловік померлої ОСОБА_2, які збільшили розмір позовних вимог та додатково просили визнати зазначений договір удаваним, який приховував договір довічного утримання, розірвати договір довічного утримання та визнати за ними право власності у порядку спадкування за заповітом по ј частині будинку за кожним.

19.08.2008 року до суду звернулась з позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_9 від 24.06.2008 року, мотивуючи це тим, заповіт не відповідає формі та змісту для даного типу документів, протирічить вимогам діючого законодавства, заповіт вчинено громадянкою, яка хоч і була дієздатною, але в момент підписання заповіту ОСОБА_9 не усвідомлювала значення своїх дій та не розуміла українську мову.

Представник третьої особи Другої Одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився.

У судовому засіданні ОСОБА_3 свій позов підтримала, позов ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не визнала. ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали свій позов, позов ОСОБА_3 не підтримали.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 24 квітня 2012 року позов ОСОБА_3 було задоволено, визнано недійсним заповіт ОСОБА_9, посвідчений державним нотаріусом 24.06.2008 року. У задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення районного суду скасувати, вважаючи рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з урахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно зясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК Україн, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та визнаючи заповіт ОСОБА_9 недійсним, районний суд виходив з того, що державним нотаріусом перед складанням заповітом не зясував чи не обтяжений вказаний будинок, чи не відчужена частка заповідача та належність часток іншим особам; нотаріус не встановив дійсне волевиявлення заповідача, а підписання заповіту відбулося під примусом особи, від якої залежала заповідач в силу тяжкої хвороби.

З такими висновками районного суду колегія суддів не погоджується, оскільки такий висновок суду не відповідає обставинам справи.

Судом встановлені такі обставини по справі.

Згідно рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 27 листопада 2006 року ОСОБА_9 належала Ѕ частина житлового будинку № 9 по вул. Путьова у м. Одесі.

Відповідно до договору дарування від 2 квітня 2007 року ОСОБА_9 подарувала належну її Ѕ частину зазначеного будинку ОСОБА_3.

24 червня 2007 року ОСОБА_9 склала заповіт, відповідно до якого здійснила розпорядження відносно рухомого і нерухомого майна, у тому числі спірного будинку, яке заповідала ОСОБА_6.

15 жовтня 2007 року ОСОБА_9 видала довіреність з правом звернення до суду на імя ОСОБА_11, який 15.11.2007 року звернувся з позовом про захист права ОСОБА_9

8 липня 2008 року ОСОБА_9 померла. Із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулись ОСОБА_6 відповідно до заповіту та чоловік ОСОБА_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 5 листопада 2008 року ОСОБА_3 продала Ѕ частину будинку ОСОБА_7.

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Бажання ОСОБА_9 на здійснення заповіту та відсутність примусу у судовому засіданні доведено належними доказами, а також підтверджується присутністю свідків. У судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили це та пояснили, що ОСОБА_9 усвідомлювала значення своїх дій, бажала скласти заповіт та довіреність на ОСОБА_6

Так, суд першої інстанції погодився з безпідставними посиланнями позивачки ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_9 не мала права заповідати, майно яке їй на той час вже не належало та взагалі зазначив, що відноситься до цього критично.

При цьому суд не взяв до уваги те, що на час вчинення заповіту було вже відкрито провадження у суді за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та норми ст.56 Закону України Про нотаріатта п.159 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, згідно до якої при посвідчені заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Відповідно до ст.1274 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст.207 ЦК України. Заповіт має бути підписаний нотаріусом або іншими службовими, посадовими особами.

Також є безпідставними посилання позивача ОСОБА_3 на те, що в заповіті не було вказано причини з яких фізична особа не могла підписати документ, оскільки в заповіті було вказано, що у звязку з хворобою ОСОБА_9 та за її особистим проханням в іі присутності та нотаріуса, заповіт підписала ОСОБА_13

Те, що в заповіті підписалась власноруч ОСОБА_9 та ОСОБА_13 не суперечить ні вимогам Цивільного Кодексу України ні Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. У судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили, що при підписанні заповіту, ОСОБА_9, у звязку з хворобою, лежала, була дуже слабка але все розуміла, зі всіма розмовляла, на пояснення та питання нотаріуса відповідала чітко. Ручку тримати у руках ледве могла, тому замість неї підписувалась ОСОБА_13 Також свідки пояснили, що ОСОБА_9 бажала хочь би якусь карлючкупоставити. Тому на заповіті теж є підпис ОСОБА_9

Згідно ст.1253 ЦК України та п.157,158 зазначеної Інструкції…, посвідчення заповіту відбувається у присутності не менше двох свідків. Ці вимоги державним нотаріусом були додержані.

Так, ОСОБА_3 просила у своєму позові визнати заповіт недійсним не тільки з підстав невідповідності формі та змісту, а й на підставі того, що ОСОБА_9 в момент посвідчення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій, хоч і була дієздатною особою. При цьому у своєму позові не наводить жодної норми закону, відповідно до якої слід визнати заповіт (як правочин) недійсним та під час розгляду справи позовні вимоги не уточнювала.

Однак, суд першої інстанції, мотивує задоволення позову ОСОБА_3 з підстав, які позивачка у своєму позові не наводила і вказує у рішенні, що відповідно до пояснень свідків (яких саме не зазначає), вимоги ст.44 Закону України Про нотаріатне були виконані, дійсне волевиявлення заповідача ОСОБА_9 не встановлене, а підписання заповіту відбулося під примусом особи (якої не зазначає), від якої ОСОБА_9 залежала в силу тяжкої хвороби.

Колегія суддів вважає, що заповіт, складений ОСОБА_9 24.06.2008 року на користь ОСОБА_6, відповідає вимогам ст. 203, 1247, 1248 ЦК України та відповідає волевиявленню спадкоємця, а доказів того, що ОСОБА_9 не усвідомлювала значення своїх дій (як зазначено у позові)позивачем ОСОБА_3 суду не було надано.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_2 Про визнання договору дарування недійсним, розірвання договору довічного утримання, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, про визнання прав власності у порядку спадкуваннясуд виходив з того, що договір дарування сторонами був укладений добровільно, з дотриманням всіх норм цивільного законодавства, доказів укладання договору довічного суду не надано.

З такими висновками суду погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи.

Закон прямо не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише припускає, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч.2 ст.235 ЦК України).

Так, суд не взяв до уваги те, що після укладання договору дарування, через нетривалий час - через 6 місяців ОСОБА_14 звернулась до суду з вимогами щодо невиконання ОСОБА_3 обовязку про довічне утримання позивача з чоловіком. Даним обставинам районному суду слід було надати належну оцінку, оскільки вони свідчили про дійсні наміри ОСОБА_9 при укладанні договору дарування частини будинку на одержання довічного утримання.

При цьому, суд не надав оцінки таким обставинам та взагалі не зазначив їх у рішенні те, що позивач з чоловіком після смерті сина ОСОБА_10 (03.01.2006 р) залишилися одні, без будь-якої підтримки; були людьми похилого віку, у звязку з чим їм було обєктивно тяжко здійснювати догляд за будинком.

З матеріалів справи вбачається та судом апеляційної інстанції були досліджені докази матеріального стану подружжя ОСОБА_10, згідно яким можливо зробити висновок про те, що вони отримували мінімальну пенсію за віком, що спірна частина будинку знаходиться у занедбаному стані, їм дійсно не вистачало матеріального забезпечення на продукти харчування та медикаменти, на утримання будинку, тому дійсно потребували довічного утримання.

Після похорон сина, була досягнута угода з ОСОБА_3 про довічний догляд в обмін на будинок. При цьому з боку ОСОБА_9 була умова про те, що ОСОБА_3 може бути хазяйкою будинку тільки після смерті подружжя, що підтвердила у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 Проти цього ОСОБА_3 не заперечувала, про що сама зазначила у своєму запереченні (справа - том 2, а.с.35) на первинний позов ОСОБА_9 та гарантувала, що ОСОБА_9 та її чоловік без даху над головою не залишаться.

Позивач стверджувала, що ОСОБА_3 обіцяла провести їм газ та телефон, однак після підписання договору дарування взагалі перестала до них приходити. На час звернення до суду, позивач стверджувала, що сама сплачує комунальні послуги, хоча право власності зареєстровано вже за ОСОБА_7.

Таким чином, ОСОБА_3 не виконала своїх обовязків перед ОСОБА_9 та чоловіком за договором довічного утримання. При цьому, ОСОБА_3 як письмово так і усно заявляла у судовому засіданні, що не могла надавати ОСОБА_9 та чоловіку матеріальну допомогу, так як знаходилася у декретній відпустці та доглядала свою дитину.

Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.

Згідно до ч.1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини.

Відповідно до ч.1 ст.756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання у звязку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем своїх обовязків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було передане, і має право вимагати його повернення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що договір дарування від 02.04.2007 року 1/2 частини будинку № 9 по вул. Путьова у м. Одеса - є недійсним, як удаваний правочин (ст. 235 ЦК), який насправді приховував договір довічного утримання, а договір довічного утримання підлягає розірванню у звязку з невиконанням відповідачем ОСОБА_3Ю своїх обовязків за цим договором.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України право на обовязкову частку у спадщині мають право малолітні, неповнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка). В установлений законом строк, ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_6 і ОСОБА_2 підлягає задоволенню: слід визнати удаваним договір дарування Ѕ частини домоволодіння № 9 по вул. Путьова у м. Одесі, від 2 квітня 2007 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 та визнати дійсним договір довічного утримання; розірвати договір довічного утримання від 2 квітня 2007 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3; визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини даного будинку від 5 листопада 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7; визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 право власності по ј частині будинку № 9 по вул. Путьова у м. Одесі відповідно у порядку спадкування за заповітом і у порядку права на обовязкову частку, після смерті ОСОБА_9, померлої 8 липня 2008 року.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання заповіту від 24 червня 2008 року недійсним відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.2 п. 2, 309 ч.1 п. 2, 3,4, 313, 314, 316, 317, 318, ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2012 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_6 - задовольнити.

Визнати удаваним договір дарування Ѕ частини домоволодіння № 9 по вул. Путьова у м. Одесі, від 2 квітня 2007 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 та визнати дійсним договір довічного утримання.

Розірвати договір довічного утримання від 2 квітня 2007 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_3.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини будинку № 9 по вул. Путьова у м. Одесі, укладений 5 листопада 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 право власності по ј частині будинку № 9 по вул. Путьова у м. Одесі відповідно у порядку спадкування за заповітом і у порядку права на обовязкову частку, після смерті ОСОБА_9, померлої 8 липня 2008 року.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання заповіту від 24 червня 2008 року недійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.І. Сватаненко

ОСОБА_1

ОСОБА_16