Провадження № 2/1522/9479/12
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

«29»жовтня 2012 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря Малини-Муравенко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування, свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними, за участі третьої особи Другої одеської державної нотаріальної контори,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 з вимогою про визнання недійсним договору дарування, що укладений 18 листопада 1997 року, згідно якого ОСОБА_4, діючи від імені ОСОБА_2, подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 12 квітня 2002 року ОСОБА_4 на спадкове майно, що складається з квартири АДРЕСА_1, на підтвердження чого посилався на наступне. 17 березня 1992 року позивач за договором купівлі-продажу викупив займану ним і його сім'єю з 1986 року квартиру АДРЕСА_2 (нині Рішельєвській) в м. Одесі, за рахунок власних коштів. З метою спрощення одержання грошей у банках міст Братська і Москви РФ, де сторони працювали на той момент, для ведення перемовин відносно підприємницької діяльності, здійснення платежів по утриманню житла в місті Братськ, позивач 4 серпня 1997 року видав на ім'я дружини ОСОБА_4 довіреність, скориставшись якою відповідачка 18 листопада 1997 року уклала договір дарування спірної квартири. Обдарованою у зазначеному договорі вказана ОСОБА_5 рідна мати відповідачки. Про факт відчуження квартири позивачу тривалий час не було відомо, він продовжував її утримувати, вбачаючи, що житло належить йому особисто. 03 жовтня 2001 року ОСОБА_5 померла, внаслідок її смерті відкрилася спадщина, до якої увійшла і спірна квартира. 20 квітня 2002 року відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом, у якому в якості спадкового майна зазначена квартира АДРЕСА_3. 30 жовтня 2003 року ОСОБА_3 зареєструвала зазначену квартиру на своє ім'я.

У судове зсідання зявився представник відповідача, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

В судове засідання зявився позивач, представник позивача, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

Від третьої особи Другої Одеської державної нотаріальної контори надано до суду заяву, якою просили розглядати справу за відсутності представника.

Вислухавши пояснення представників сторін, позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі показань свідків, пояснень позивача, представника позивача, представлених письмових доказів.

02 квітня 1977 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали шлюб, про що Іллічівським ЗАГС м. Одеси в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 278.

17 березня 1992 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між Виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Одеси в особі уповноваженої посадової особи та ОСОБА_2, посвідченого Другою Одеською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-2026, ОСОБА_2 купив займану ним та членами його сім'ї квартиру АДРЕСА_4 (нині вул. Рішельєвська) в м. Одесі.

04 серпня 1997 року нотаріус Братського нотаріального округу Іркутської області РФ ОСОБА_1 посвідчив довіреність, якою ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_4 (після розірвання шлюбу ОСОБА_3) управляти і розпоряджатися всім його майном, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, у відповідності з цим укладати всі дозволені законом угоди, зокрема: купляти, продавати, дарувати, приймати в дар, міняти, закладати і приймати в заставу будівлі й інше майно, визначаючи у всіх випадках суми, строки й інші умови на свій розсуд; проводити розрахунки по укладеним угодам; приймати спадщини чи відмовлятися від них; отримувати належне йому майно, гроші, цінні папери, а також документи від всіх осіб, установ, підприємств, організацій, в тому числі всіх банків, пошти, телеграфу з усіх підстав: розпоряджатися рахунками в банках; отримувати поштову, телеграфну, цінну і всякого роду кореспонденцію в посилках; вести від його імені справи у всіх державних установах, організаціях і підприємствах, цивільні та кримінальні справи у всіх судових установах з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі і потерпілому, в тому числі, з правом закінчення справи миром, визнання чи відмови повністю чи частково від позовних вимог, зміни предмета позову, оскарження рішення суду, отримання виконавчого листа, з правом отримання майна і грошей, розписуватися за нього і вчиняти всі дії, пов'язані з виконанням цього доручення.

Довіреність була видана строком на три роки. Повноваження по цій довіреності могли бути передані іншим особам. В довіреності зазначено, що вона підписана ОСОБА_2 в присутності нотаріуса після прочитання тексту довіреності вголос; що особа, яка підписала довіреність встановлена, дієздатність перевірена. Посвідчення довіреності зареєстровано в реєстрі за №2-2920.

18 листопада 1997 року на підставі договору дарування ОСОБА_4 (після розірвання шлюбу ОСОБА_3), діючи від імені ОСОБА_2 на підставі посвідченої 04 серпня 1997 року нотаріусом Братського нотаріального округу Іркутської області ОСОБА_1, зареєстрованої в реєстрі за № 2-2920 довіреності, подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_5. Договір дарування посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 12-2795.

20 квітня 2002 року державний нотаріус Другої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті 03 жовтня 2001 року її матері ОСОБА_5, що складалася з квартири АДРЕСА_6. Вказана квартира на праві власності в порядку спадкування зареєстрована за ОСОБА_3 30 жовтня 2003 року.

Свідки, допитані у судовому засіданні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 показали, що позивач деякий час продовжував користуватися спірною квартирою після її відчуження ОСОБА_3 Згодом відповідачка створила перешкоди у доступі позивача до цієї квартири, унеможлививши користування нею. Показання свідків у своїй сукупності дозволяють зробити висновок суду, що відчуження квартири відповідачкою було неочікуваним для позивача, що, в свою чергу, свідчить, що відповідачка під час відчуження зазначеної квартири діяла не у відповідності з отриманим дорученням та всупереч інтересам позивача.

Згідно із постановою Президії Одеського обласного суду від 18 жовтня 2000 року у справі за розглядом протесту заступника голови Одеського обласного суду від 09.10.2000 року судом встановлено наступне. Маючи видане позивачем генеральне доручення, відповідачка виписала ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_7 без його відома, подарувала цю квартиру своїй матері, приховуючи факт розлучення, 15 квітня 1998 року прописала ОСОБА_2 в квартирі №7 по вул. Варненській в м. Одесі. Сам суд відбувся в Малиновському районному суді м. Одеси за місцем проживання батьків відповідачки, сама вона там не прописана і не проживає.

Зазначене рішення в частині встановлення фактів має преюдиційне значення для розгляду цієї справи, а тому зазначені обставини, відповідно до положення ст. 32 ЦПК України 1963 року й ст.61 ЦПК України 2004 року повторному доведенню не підлягають. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно із розпискою відповідача про одержання 24 квітня 1997 року від ОСОБА_2 17 080,0 доларів США ОСОБА_3 отримала зазначену суму для оплати ремонту та переобладнання квартир №№7,8 в будинку 44/46 по вул. Рішельєвській в м. Одесі.

За договором №48275/ц, який ОСОБА_2 уклав 17.11.1997 року із обласним підприємством електрозвязку «Одесателеком», позивачу надані послуги телефонного звязку за адресою спірної квартири. Таким чином, зазначений договір укладений за день до оскаржуваного договору дарування від 18.11.1997 року, що свідчить про відсутність наміру у ОСОБА_2 відчужувати спірне майно.

Договір дарування, укладений ОСОБА_3 від імені позивача з ОСОБА_5, нотаріально посвідчений 18.11.1997 року за реєстровим №12-2795. При цьому, одночасно з посвідченням зазначеного договору дарування відбулося нотаріальне посвідчення доручення від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 відповідно до доручення від 18.11.1997 року, зареєстрованого в реєстрі за №12-2798 тим самим нотаріусом, відповідно до якого дарувальник отримав право розпорядження майном обдарованої, в тому числі і спірною квартирою, яку ОСОБА_5 отримала в дар за оспорюваним договором, що свідчить про фіктивність зазначених правочинів.

Суд виходить з того, що укладенню будь-якої угоди передує досягнення домовленості за всіма істотними умовами між сторонами, зокрема видачі довіреності передувало досягнення між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 домовленості щодо всіх істотних умов договору доручення. Нотаріальне посвідчення є завершальним етапом укладення правочинів, коли взаємоузгоджена воля та волевиявлення сторін оформлюється у певну правову форму, що може бути обєктивно сприйнята іншими особами.

Суд не може припустити, що воля сторін ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на укладення договору доручення виникла спонтанно, лише після укладення оспорюваного договору, оскільки нотаріальне посвідчення є завершальним моментом оформлення вже досягнутої домовленості.

Таким чином, відповідачка під час укладення оспорюваної угоди мала доручення на ведення справ в інтересах як позивача, так і обдарованої, що ставить під сумнів добросовісність та правомірність її дій щодо укладеного договору дарування, беручи до уваги, що в результаті оспорюваного правочину одна сторона безоплатно втратила на користь другої сторони вартісне майно, що апріорі не може одночасно відповідати інтересам обох сторін.

За своїм змістом доручення є фідуціарним правочином; отримавши довіреність від позивача відповідачка повинна була діяти в його інтересах та за його дорученням. При цьому, сторона відповідача не довела в судовому засіданні, що укладення оспорюваного договору відповідає волі дарувальника та вчинено згідно з його інтересами. Навпаки, недобросовісні дії відповідачки, встановлені постановою президії Одеського обласного суду від 18 жовтня 2000 року, свідчать про наявність зловмисної змови, що виникла у відповідача зі своєю матірю ОСОБА_5, спрямовану на позбавлення прав позивача його прав на спірне майно.

Втрата позивачем цінного за вартістю майна в результаті дій відповідачки свідчить про виникнення в нього шкоди в результаті протиправних дій відповідача.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір вчинений всупереч інтересам довірителя внаслідок зловмисної змови між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, що призвело до несприятливих для ОСОБА_2 наслідків.

За правилом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Згідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

При цьому, враховуючи, що спірну квартиру придбано у 1992 році, тобто в період перебування позивача та відповідача у шлюбі, суд, відповідно до чинних на той момент положень ст.22 КпШС України визнає спірне майно спільною сумісною власністю.

Зазначені обставини підтверджуються також рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 січня 2012 року.

Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

За правилом ст.23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального посвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Таким чином, суд вважає доведеним, що спірний договір дарування від 18.11.1997 року укладений внаслідок наявної домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, що є безумовною підставою для визнання частково недійсним договору дарування від 18 листопада 1997 року в частині відчуження ? частини квартири під № 7 в будинку № 44/46 по вул. Рішельєвській в м. Одесі.

Враховуючи, що спірний договір, на підставі якого померла ОСОБА_3 набула право власності на спірне майно, визнається судом частково недійсним, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 12 квітня 2002 року ОСОБА_4 на спадкове майно, що складається з квартири АДРЕСА_1, також підлягає визнанню частково недійсним, у відповідній частині.

При цьому суд не вважає пропущеними строки позовної давності, з огляду на таке. Умовою визнання правочину недійсним в результаті зловмисної змови представника однієї сторони з іншою стороною є той факт, що довірена особа мала діяти на підставі чинної довіреності. Цей факт встановлений ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.06.2012 року, у якій зазначено, що позивач своїм дорученням уповноважив ОСОБА_4 на здійснення спірного правочину. Таким чином, рішення суду, яким встановлено певні юридичні факти та дана остаточна правова оцінка обставинам по цій справі в частині визнання правового значення зазначеної довіреності надало право позивачу звернутися до суду з таким позовом за вказаною правовою підставою.

Відповідно до ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне повернути у власність ОСОБА_2 ? частину квартири під № 7 в будинку № 44/46 по вул. Рішельєвській в м. Одесі

За ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 232 ЦК України, п. 19, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 10, 11, 15, 61, 213, 215 ЦПК України, СУД

В И Р І Ш И В :

Позови ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати частково недійсним договір дарування, укладений 18 листопада 1997 року між ОСОБА_2 (нині ОСОБА_3) ОСОБА_10, яка діяла від імені ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_5, з іншої, - в частині відчуження ? частини квартири під № 7 в будинку № 44/46 по вул. Рішельєвській в м. Одесі, що складається з трьох кімнат, житловою площею 52,2 кв.м., загальною площею 78,50 кв.м., посвідчений державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори, в реєстрі під № 12-2795.

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 12 квітня 2002 року ОСОБА_7, державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5, в реєстрі за № 1-1375, - в частині оформлення права власності на ? частину квартири під № 7 в будинку № 44/46 по вул. Рішельєвській в м. Одесі, що складається з трьох кімнат, житловою площею 52,2 кв.м., загальною площею 78,50 кв.м.

Повернути у власність ОСОБА_2 ? частину квартири під № 7 в будинку № 44/46 по вул. Рішельєвській в м. Одесі, що складається з трьох кімнат, житловою площею 52,2 кв.м., загальною площею 78,50 кв.м.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення у порядку ст. 296 ЦПК України.

СУДДЯ С.О. ПОГРІБНИЙ

29.10.2012