Рівненський міський суд Рівненської області
справа № 1715/3239/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2012 року Рівненський міський суд

в особі судці Крижової О.Е.,

при секретарі Гриценюк М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить визнати недійсним Заповіт, посвідчений Першою рівненською державною нотаріальною конторою 18 червня 1992 року, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори 15 травня 2007 року, визнати за ним право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

В обгрунтування позовних вимог вказується, що з 31 березня 1992 року зареєстрований і постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. Разом з ним зареєстровані і проживають дружина та малолітній син. Квартира належала його бабі - ОСОБА_3, яка померла 19 серпня 2006 року. В лютому 2012 року я дізнався, що його сестра - ОСОБА_2 15 травня 2007 року отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори, за яким на підставі Заповіту, посвідченого Першою рівненською державною нотаріальною конторою 18 червня 1992 року, успадкувала квартиру АДРЕСА_2. Доводить, що відповідач ніколи не проживала у спірному помешканні, не приїжджала доглядати за бабою, останні роки взагалі з нею не спілкувалась. Внаслідок свого похилого віку ОСОБА_3 не могла звернутись до нотаріальної контори з приводу скасування заповіту і цим свідомо скористалась відповідач, неправомірно заволодіючи майном.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги повністю.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 31 березня 1992 року зареєстрований за місцем проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1. 15 травня 2007 року державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 4-398, за яким, на підставі Заповіту, посвідченого Першою рівненською державною нотаріальною конторою 18 червня 1992 року, ОСОБА_2 успадкувала квартиру АДРЕСА_2.

Є обгрунтованими доводи позивача щодо визнання оскаржуваних правочинів недійсними. За змістом ст. 1268 ЦК України, той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї.

У відповідності до п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування", При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю.

Відповідач в судовому засіданні не заперечувала факту про те, що ніколи не проживала у спірному помешканні. З бабою жив брат і доглядав її. Вона з бабою майже не спілкувалась.

За положеннями Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 р., позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред'являються відповідно до частини першої статті 114 ЦПК України за місцезнаходженням майна або основної його частини.

До окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Визнані недійсними правочини не створюють для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжують наслідки, передбачені законом. При визнанні правочину недійсним застосовуються наслідки недійсності оспорюваного правочину. У ст. 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Для захисту майнового права, наслідки, визначені в законі, повинні застосовуватися незалежно від того, чи наведені вони у позовній заяві. Відтак, вимога позову щодо визнання права власності на спірну квартиру є правомірною.

На підставі ст. 229,230,261,1223,1268 ЦК України, ст. 114 ЦПК України, керуючись ст.ст. 10,11,60,212 - 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

Визнати недійсним Заповіт, посвідчений Першою рівненською державною нотаріальною конторою 18 червня 1992 року за реєстром № 4-4027, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2.

Визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене державним нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 4-398, за яким, на підставі Заповіту, посвідченого Першою рівненською державною нотаріальною конторою 18 червня 1992 року, ОСОБА_2 успадкувала квартиру АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Рівненського міського суду