АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/6305/12 Справа № 2-1191/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2012 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Макарова М.О.,

суддів: Гайдук В.І., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Завідоновій К.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2012 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи; ОСББ «Куба-1», Сектор Громадянства і реєстрації фізичних осіб Нікопольського МВ (з обслуговування м. Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України в Дніпропетровській області про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , що діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа: ОСББ «Куба-1», про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2006 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що з 1991 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 та від цього шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. У 1991 році вони з відповідачем поселилися у квартирі № 8 будинку № 10 по вул Барнаульській в м. Нікополі, а з 1994 року - зареєструвалися у ній та проживали.

Вказана квартира була виділена батькові ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підставі ордеру у 1978 році, а з 2000 року відповідач покинув постійне місце проживання та з того часу не сплачує комунальні послуги і не несе витрат по утриманню квартири, а також проживає з іншою жінкою, у звязку з чим просила визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою із зняттям його з реєстраційного обліку.

У червні 2007 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те що, у вказаній квартирі зареєстровані він, його син ОСОБА_3, а також його неповнолітні онуки ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а також відповідачка. У 2000 році його син ОСОБА_3 припинив шлюбні відносини з ОСОБА_2 та після чого остання покинула квартиру АДРЕСА_1, у звязку з чим просив визнати ОСОБА_2 разом з її неповнолітніми дітьми такими, що втратили право користування спірною квартирою із зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є відповідальним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2, яка є неприватизована, та разом з ним проживають і зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5С та ОСОБА_6 (а.с. 36, 87).

Відповідно до припису про виїзд до місця відбування покарання від 18 грудня 2006 року та довідки від 18 червня 2008 року ОСОБА_3, який був засуджений Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ст. 164 ч.2 КК України до 2 років 6 місяців обмеження волі, відбував покарання у Широківській ВУ №75 з 21 грудня 2006 року по 18 червня 2008 року (а.с. 16, 86).

Згідно із ч.ч.1 та 2 ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сімї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сімя, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сімї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Також відповідно до ч.ч.1, 4 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Звертаючись з даним позовом позивач посилалася на ст. 107 ЖК України, проте з цими вимогами має право звернутися до суду лише наймач житлового приміщення, а не член сімї, а інших підстав позивач не зазначала, у звязку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що відповідач ОСОБА_3 взагалі не проживає в спірній квартирі, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки відповідач на час звернення позивача до суду та під час розгляду справи був засуджений та перебував в місцях позбавлення волі та крім спірної квартири іншого житла у відповідача немає, а інших доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивач не надала.

Що стосується доводів зустрічного позову ОСОБА_4 колегія суддів їх не розглядає, оскільки рішення суду в цій частині не оскаржується.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права і відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави для його скасування або зміни.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді