АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/8045/12 Справа № 437/1690/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2012 року м. Дніпропетровськ

30 серпня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_8, про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2012 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, за кошти отримані за кредитним договором з АППБ «Аваль» від 20 червня 2006 року, він купив у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1, але в укладеному у письмовій нотаріальній формі договорі купівлі-продажу вказаної квартири покупцем зазначена теща ОСОБА_7 у зв'язку з тим, що за отриманий позивачем кредит у банку, в порядку забезпечення належного виконання умов кредитного договору, відповідачка передала в заставу банку належний їй будинок. Крім того, позивач, як учасник бойових дій, мав право на першочергове отримання житла і 08 січня 2010 року отримав пільгову квартиру. Позивач просив суд визнати вищезазначений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 удаваним в частині покупця, визнати його, позивача, покупцем спірної квартири, визнати за ним право власності на зазначену квартиру.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2012 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 26.06.2006 року у письмовій нотаріальній формі було укладено договір, згідно якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_7 купила квартиру АДРЕСА_1; здійснена реєстрація права власності ОСОБА_7 у відповідному реєстрі (а.с. 5, 6, 7).

Суду надана розписка від 24.06.2006 року, згідно якої за продаж вказаної вище квартири продавець ОСОБА_9 отримав гроші безпосередньо від покупця ОСОБА_7 (а.с. 25).

Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року роз»яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим письмовим доказам, показам свідків, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог позивача, заявлених на підставі ст. 235 ЦК України, та правомірно відмовив у задоволенні позову у повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за його кошти, отримані за кредитним договором з АППБ «Аваль» від 20 червня 2006 року, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки не доведено використання кредитної суми саме на придбання спірної квартири.

Колегія звертає увагу, що позивачем визнано факт обізнаності з умовами оскаржуваної угоди на час її укладення 26.06.2006 року, а з позовом звернувся до суду лише у березні 2012 року, що свідчить про порушення трирічного строку позовної давності, але про застосування позовної давності відповідачем не заявлено.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи правильне застосування місцевим судом вимог ст. 88 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді