Справа № 2-1130/11
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 березня 2012 року

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючої - судді Курус Р.І.

при секретарі - Антоненко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 особисто та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради про вселення в житлове приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за участю третьої особи органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить, на підставі вимог ст. 64-65 ЖК України, вселити її разом з малолітньою донькою Христиною-Марією, ІНФОРМАЦІЯ_1, в належну відповідачу ОСОБА_3 на праві власності квартиру №10, що в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі Львівської області, власником якої являється відповідач. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, допомагала облаштовувати спірну квартиру, вселилась в неї як дружина відповідача, була зареєстрована і проживала там з 2006 року. В цю квартиру після народження була зареєстрована і проживала їхня з відповідачем донька Христина-Марія, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, в серпні 2010 року між нею та відповідачем різко погіршились відносини, останній вигнав її з донькою з квартири, поміняв замки на вхідних дверях і вона вимушена була переїхати проживати до своїх батьків у с. Болехівці. По сьогоднішній день відповідач не допускає її до квартири, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідач ОСОБА_3, не погодившись з первісним позовом, звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, з уточненням позовних вимог (а.с. 69-70) просить визнати, на підстав вимог ст. 405 ЦПК України, відповідачку та їхню неповнолітню доньку Христину-Марію, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування належним йому на праві власності житловим приміщенням квартири №10, що в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі Львівської області. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що після одруження з відповідачкою разом проживали у її батьків у с. Болехівці. Оскільки в 2006 році у них народилась донька Христина-Марія, він зареєстрував дружину з дочкою у належну йому квартиру і лише в 2008 році вони вселились в це житло. Однак, в 2010 році їхні відносини з дружиною погіршились, в серпні 2010 року остання забрала всі свої особисті речі, а також придбані ними спільно за час перебування в шлюбі, і виїхала на постійне проживання до своїх батьків у с. Болехівці. Зазначає, що оскільки дружина з донькою добровільно залишила спірне житло, забрала всі свої особисті речі і без поважних причин у ньому не проживає понад 1 рік, а тому їх слід визнати втративши ми право користування цим житлом.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 ОСОБА_4 її представник адвокат ОСОБА_5 первісний позов підтримали, не визнавши зустрічного, і доповнили, що вона ОСОБА_1 в 2001 році уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 і стали проживати у будинку її батьків у с. Болехівці Дрогобицького району. В 2004 році батько її чоловіка отримав ордер на квартиру №10 на вул. Шептицького, 4 в м. Дрогобичі, вони з чоловіком вселились в це житло і стали разом в ньому проживати. В подальшому, після смерті батьків, її чоловік сам приватизував зазначену квартиру, про що вона не знала. На час отримання квартири, така була недобудована і вони з відповідачем почали робити в ній ремонт, покращували її стан. В 2006 році, після народження їхньої доньки, чоловік зареєстрував її з донькою в цьому житлі. В 2010 році їхні відносини з чоловіком різко погіршились, в останнього з'явилась інша жінка, чоловік почав провокувати сварки, конфлікти, пізно повертався додому. Нерідко чоловік наносив їй побої, почав виганяти з квартири, погрожуючи фізичною розправою. Все це відбувалось на очах їхньої малолітньої доньки, яка стала боятись батька, погано спати тощо. Не витримавши знущань з боку чоловіка, змушена була 05.08.2011 року виїхати з квартири до своїх батьків у с. Болехівці на тимчасове проживання. Не заперечила, що вивезла з квартири всі свої та доньчині особисті речі, демонтувала систему опалення, унітаз, зміщувачі до умивальників, побутові прилади, меблі, інші речі домашнього вжитку, позаяк ці речі були придбані у кредит, який оформлений на неї. Коли 06.08.2010 року повернулась до квартири для проживання, не змогла в неї потрапити, оскільки відповідач поміняв замки на вхідних дверях. Зазначила, що в будинку її батьків їй та доньці створили необхідні умови для проживання, виділивши окрему кімнату. Однак, у будинку батьків також проживає сім"я її брата і останній почав заперечувати її право на проживання в цьому будинку, а тому вона змушена була переїхати проживати в наймане житло, в якому проживає на протязі останнього року. До суду з позовом про вселення спочатку не зверталась у звязку з відсутністю коштів, і звернулась з таким в березні 2011 року, хоча її позов був зареєстрований лише 05.04.2011 року в день винесення судом рішення про розірвання шлюбу. Вважає, що не втратила, а набула з донькою право на проживання в спірній квартирі, оскільки тривалий час в ній проживала, покращила її стан, а тимчасове її непроживання зумовлене заміною відповідачем замків на вхідних дверях квартири. Зазначила, що зможе проживати в одній квартирі з відповідачем, це не викликатиме, на її думку, ніяких конфліктів з відповідачем, бо іншого житла у неї немає.

Відповідач та його представник адвокат ОСОБА_6 первісного позову не визнали, підтримавши зустрічний, і суду пояснили, що в 2001 році він ОСОБА_3 одружився з відповідачкою і став проживати у будинку її батьків у с. Болехівці. Спірне житло квартиру №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі отримав його батько на сім"ю в складі 3-х чоловік, а саме батько, мати та він. В подальшому, після смерті батьків, він сам приватизував цю квартиру. В 2006 році, у звязку з вагітністю дружини, зареєстрував її у цю квартиру, а після народження і доньку, однак вони і надалі продовжували проживати в с. Болехівці і лише в 2008 році вони з дружиною та донькою вселились в спірне житло і стали в ньому проживати. В 2010 році у них з дружиною погіршились відносини і дружина почала говорити йому, що не хоче жити з ним в його квартирі і що переїде до своїх батьків. 05.08.2010 року, зранку, коли він знаходився на роботі, йому зателефонував сусід по будинку і запитав куди він переїжджає, бо його дружина вивозить побутові речі з квартири. Коли ввечері повернувся додому, не зміг потрапити в квартиру, бо серцевина в замку на вхідних дверях була пошкоджена, що змусило його її демонтувати та здійснити заміну замка. Потрапивши в квартиру, виявив відсутність особистих речей дружини та доньки, демонтаж системи опалення батарей, котла, частини сантехніки, відсутність меблів, побутової техніки. З цього приводу звертався до міліції, позаяк ці речі були придбані в кредит, по якому він виступив поручителем. З часу свого виїзду з квартири відповідачка жодного разу не намагалась вселитись в неї для проживання, не просила в нього ключів від квартири тощо. У звязку з тим, що дружина його залишила, він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який було задоволено 05.04.2011 року. Після розірвання шлюбу між ним та дружиною було досягнуто домовленості, що їхня донька проживатиме саме з нею, він сплачує аліменти на її утримання. На даний час він одружився, у нього 27.02.2012 року народився син. Зазначає, що спільне проживання з колишньою дружиною негативно впливатиме як на його малолітню доньку, так і на всіх них. Зазначає, що відповідачка перестала бути членом його сім"ї, добровільно обрала собі інше місце проживання, не намагалась вселитись в спірне житло аж до розірвання їхнього шлюбу (предявивши відповідний позов), понад рік в ньому не проживає, а тому разом з донькою втратили право користування цим житлом. Крім цього, відповідачка, як на підставу своїх позовних вимог посилається на приписи статей 64-65 ЖК України, які регулюють відносини членів сім"ї наймача, а не власника житла. Квартира, в яку хоче вселитись відповідачка, належить йому на праві власності, а тому просять зустрічний позов задоволити, а в первісному відмовити.

Представник третьої особи начальник відділу служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради ОСОБА_7 заперечив проти задоволення первісного та зустрічного позовів з тих підстав, що у сім"ї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно виникали сварки та непорозуміння, які відбувались на очах їхньої малолітньої доньки, що є неприпустимим та суперечить інтересам дівчинки. Був присутній при обстеженні умов проживання в спірній квартирі і ними було встановлено, що дійсно у квартирі відсутні система опалення, частина сантехніки, меблі, однак, при бажанні, умови проживання для неповнолітньої дитини можуть бути покращені. Вважає, що проживання у квартирі двох сімей, які не повязані спільним побутом, і в подальшому призводитиме до постійних конфліктів, що негативно впливатиме на психічний стан дівчинки і суперечитиме її інтересам. Заперечив проти позову щодо визнання неповнолітньої ОСОБА_2-М. такою, що втратила право користування житлом, оскільки 5-річна дівчинка залишила спірне житло не за своїм бажанням, а у звязку з тим, що батьки добровільно домовились про її проживання разом з матір'ю.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, опитавши свідків, перевіривши письмові матеріали справи, суд вважає, що як первісний, так і зустрічний позови задоволенню не підлягають, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Частина 1 ст. 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. А згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 25.01.2001 року по 05.04.2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них 27.07.2006 року народилась донька Христина-Марія. Сім"я ОСОБА_3 була зареєстрована в квартирі №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі Львівської області. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 квітня 2011 року шлюбі між подружжям ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 13). Після розірвання шлюбу подружжя добровільно досягло домовленості про необхідність проживання малолітньої доньки Христини-Марії, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого 31.10.2005 року комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі Львівської області (а.с. 43).

Відповідно до акту від 24.01.2011 року, затвердженого директором КП "БУ-1", та акту від 18.05.2011 року, затвердженого директором КП "ЖЕО", встановлено, що в квартирі №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі Львівської області є зареєстрована ОСОБА_1, однак з серпня 2010 року в ній не проживає (а.с. 17-18).

Факт відсутності ОСОБА_1 у спірному житлі - квартирі №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі з серпня 2010 року підтвердили суду свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_8, однак причини не проживання ОСОБА_1 з донькою в цій квартирі їм не відомі.

Як встановлено в судовому засіданні і сторонами не оспорюється, 05.08.2010 року ОСОБА_1 виїхала зі спірної квартири, звідки, у відсутність ОСОБА_3 та за допомогою свого батька ОСОБА_9, вивезла в будинок №4 на вул. Миру в с. Болехівці Дрогобицького району, свої та доньчині особисті речі, демонтувала систему опалення (батареї, котел), частину сантехніки, забрала меблі, побутову техніку.

Як пояснив суду свідок ОСОБА_9 батько ОСОБА_1, про погані взаємовідносини доньки та ОСОБА_3 спочатку їм не було нічого відомо. Однак, дізнавшись від онуки про те, що ОСОБА_3 почав наносити побої ОСОБА_1, рекомендували дочці залишити чоловіка. У звязку з цим, 05.08.2010 року допомагав їй вивозити куплені донькою речі з квартири, в якій вона проживала разом з чоловіком. Зауважив у цей день видимі синяки на тілі доньки та зазначив, що речі перевезли в їхній будинок у с. Болехівці на вул. Миру, 4. В будинку вони створили для доньки та онуки всі необхідні умови для проживання, виділивши їм окрему кімнату. Однак, зараз дочка проживає у найманому житлі в м. Трускавці, а онуку привозить до них в село, коли йде на роботу. Зі слів дочки йому відомо, що в неї немає ключів від спірної квартири і що ОСОБА_3 її не впускає для проживання в неї. Вважає, що ОСОБА_3, як батько його онуки, повинен забезпечити дівчинку житлом.

Крім цього, факт конфліктів за час проживання у спірному житлі між подружжям ОСОБА_3 ствердила в суді свідок ОСОБА_10, яка пояснила, що працюючи разом з ОСОБА_1, неодноразово чула від останньої про нанесення їй чоловіком побоїв, про постійні сварки, конфлікти, неможливість їхнього спільного проживання через це та виїзд ОСОБА_1 з квартири чоловіка.

З приводу вивозу побутових речей з належної ОСОБА_3 квартири №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі, останній 11.08.2010 року звертався до Дрогобицького МВ з відповідною заявою, в ході перевірки якої було встановлено, що речі (меблі, систему опалення, частину сантехніки) з зазначеної квартири вивезла ОСОБА_1, позаяк такі речі були придбані в кредит, який оформлено на неї та в якому ОСОБА_3 виступав поручителем, і вказані речі були перевезені в с. Болехівці на вул. Миру, 4 Дрогобицького району.

Крім цього, до Дрогобицького МВ 27.08.2010 року зверталась з відповідною заявою і ОСОБА_1 щодо протиправної поведінки ОСОБА_3, погроз та застосування останнім щодо неї фізичного насильства, в ході перевірки якої ОСОБА_3 було винесено офіційне застереження та відмовлено в порушенні кримінальної справи (відмовний матеріал №315-1604).

Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного представниками служби у справах дітей виконкому Дрогобицької міської ради, квартира №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі складається з двох житлових кімнат, кухні, коридору, санвузла, загальною площею 52 кв.м., однак квартира не в повному обсязі облаштована необхідними меблями, потребує побілки.

Факт проживання ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою у будинку №4 на вул. Миру в с. Болехівці Дрогобицького району, де їм виділено окрему кімнату з необхідними речами домашнього вжитку, стверджується актом обстеження умов проживання, складеним 08.09.2011 року комісією Болехівської сільської ради (а.с. 49). Однак, комісія вважає, що оскільки на території Болехівської сільської ради відсутній дитячий садочок, а ОСОБА_1 працює, а тому не взмозі кожного дня возити дитину в дитячий садок в м. Дрогобич, а відтак, на думку комісії, такі умови є поганими для виховання та розвитку малолітньої дівчинки.

Таким чином судом встановлено, що за час проживання ОСОБА_1 з малолітньою донькою в належній ОСОБА_3 на праві власності квартирі, між подружжям стали виникали сварки та непорозуміння, які відбувались на очах їхньої малолітньої доньки, що, як пояснила ОСОБА_1, негативно впливало на її психологічний розвиток (дитина стала погано спати, почала боятись батька, часто справляла природні потреби у не відведених для цього місцях). І як наслідок ОСОБА_1 залишила квартиру, забрала всі свої та доньчині особисті речі, речі домашнього вжитку, меблі, сантехніку, тощо, які перевезла у будинок своїх батьків на вул. Миру, 4 в с. Болехівці Дрогобицького району, де стала проживати разом з донькою у відведеній їм та належно облаштованій житловій кімнаті.

Будь-яких доказів щодо неможливості проживання ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою у будинку на вул. Миру, 4 в с. Болехівці через небажання власників цього житла (якими є батьки позивачки) на їхнє проживання у зазначеному будинку, у звязку з цим вона ОСОБА_1 змушена проживати в орендованому житлі, останньою суду не надано, а відтак такі твердження ОСОБА_1 є голослівними і братись судом до уваги не можуть. Натомість суд приймає до уваги покази свідка ОСОБА_9, який пояснив, що створив для своєї доньки ОСОБА_1 та онуки всі умови у будинку і наміру їх виселяти у нього немає.

Разом з тим, в обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на тривалий час проживання та особистий вклад для покращення умов проживання в квартирі №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі, проведення ремонту, придбання речей, меблів тощо, у звязку з чим, на її думку, вказана квартира є спільним майном подружжя та вона набула право на проживання в цьому житлі.

Однак, як вбачається з копії рішення виконкому Дрогобицької міської ради від 19.12.2002 року №277 та копії ордеру на житлове приміщення від 19.07.2004 року (а.с. 11,12), право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 набув у порядку приватизації державного житлового фонду, а вкладення сторонами грошових коштів для ремонту квартири в період їх перебування у шлюбі не може бути правовою підставою для вселення ОСОБА_1 у це житло.

З огляду на зазначене суд вважає, що інтерес ОСОБА_1 до даної квартири проявляється не у використанні її за призначенням, а у отриманні грошової компенсації за належну їй, як вона вважає, частку у житлі.

Таким чином суд приходить до переконання, що позивачка ОСОБА_1 добровільно залишила спірне житло через виїзд на інше постійне місце проживання до с. Болехівці і наміру повертатись у квартиру ОСОБА_3 у неї не було, про що свідчить її виїзд з квартири у час відсутності власника житла, вивіз речей за допомогою батька та перевезення таких речей до обраного нового місця проживання в с. Болехівці.

При цьому, предявляючи позов про вселення в житлове приміщення, позивачка перестала бути членом сім"ї власника цього житла (ОСОБА_3І.), який після виїзду ОСОБА_1 та розлучення на підставі рішення суду від 05.04.2011 року створив нову сім"ю, яку вселив у спірну квартиру.

Крім цього, суд вважає необґрунтованим та безпідставним посилання ОСОБА_1, що необхідність її проживання у спірному житлі викликана, зокрема, інтересами їхньої малолітньої доньки, якій потрібно відвідувати дитячий садочок, а згодом, і школу, які розташовані в м. Дрогобичі, що утруднюється віддаленістю села Болехівці від міста Дрогобича, позаяк, як встановлено вище, спільне проживання в одній квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 супроводжувалось сварками, які відбувались на очах дівчинки, що негативно впливало на її психологічний розвиток.

Відповідно до вимог ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати свою дитину, піклуватися про стан її здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, Конвенція, Організація Об'єднаних Націй (ООН), батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Тому зважаючи на те, що в вищезазначених нормах Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також враховуючи те, що ч. 1 ст. 20 цієї ж Конвенції, передбачено, що дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. При таких обставинах, суд для запобігання погіршенню фізичного, духовного, інтелектуального розвитку ОСОБА_2-М.Р., ІНФОРМАЦІЯ_1, і в її ж інтересах (зважаючи на постійні конфлікти між батьками та те, що між останніми було добровільно вирішено про необхідність її проживання разом з матір"ю) не знаходить підстав для вселення ОСОБА_2-М.Р., ІНФОРМАЦІЯ_1, для проживання в спірну квартиру спільно з батьком.

Разом з тим, як на підставу своїх позовних вимог позивачка ОСОБА_1 посилається на приписи статей 64-65 ЖК України, які регулюють правовідносини щодо права користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду та якими визначено права і обовязки членів сім"ї наймача, до яких належить, зокрема, дружина наймача, їх діти, право наймача на вселення своєї дружини та дітей в займане приміщення, які набувають рівного з наймачем права користування жилим приміщенням.

Однак, як встановлено в судовому засіданні, квартира, в яку просить вселити її позивачка ОСОБА_1 перебуває у приватній власності ОСОБА_3

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

З огляду на вказане суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 не обрано способу захисту свого порушеного права, передбаченого чинним ЖК України, а відтак, враховуючи вище наведене, суд не знаходить підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_1

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до приписів ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Позов ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_1 та їхньої малолітньої доньки ОСОБА_2-М.Р., ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі, був предявлений 14.06.2011 року з підстав, передбачених ст. ст. 71-72 ЖК України і лише 06.12.2012 року з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України. Зокрема, ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_1 у належній йому на праві власності квартирі не проживає з серпня 2010 року, позаяк добровільно його залишила і вселитись в таке житло не намагалась.

Таким чином судом встановлено, що на момент предявлення ОСОБА_3 позову про визнання ОСОБА_1 та їхньої доньки такими що втратили право користування житловим приміщенням квартирою №10 в будинку №4 на вул. Шептицького в м. Дрогобичі не сплив визначений ст. 405 ЦК України річний строк, а тому суд не знаходить підстав для задоволення зустрічного позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 64-65, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 особисто та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради про вселення в житлове приміщення, відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю третьої особи органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Повний текст судового рішення

виготовлено та підписано 21 березня 2012 року

Справа №2-1130/11

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

В с т у п н а т а р е з о л ю т и в н а ч а с т и н а

19 березня 2012 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючої - судді Курус Р.І.

при секретарі - Антоненко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 особисто та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради про вселення в житлове приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за участю третьої особи органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Зважаючи на складність у викладенні повного рішення суду, пов'язаного з потребою в обґрунтуванні доводів сторін та їх представників, на що може бути витрачений значний час, суд вважає за необхідне проголосити його вступну та резолютивну частини.

Керуючись ст. 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні первісного позову ОСОБА_1 особисто та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради про вселення в житлове приміщення, відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за участю третьої особи органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Дрогобицької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя