У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

ОСОБА_1,

при секретарі: Криворучці Ю.П.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та представника відповідача Державної санітарно-епідеміологічної служби Одеської області ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 липня 2012 року за позовом ОСОБА_2 до Державної санітарно-епідеміологічної служби Одеської області про визнання дій неправомірними та поновлення на роботі ,-

В С Т А Н О В И Л А:

26 квітня 2012 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Державної санітарно-епідеміологічної служби Одеської області про визнання дій неправомірними та поновлення на роботі. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі власної заяви ОСОБА_2 була прийнята на посаду помічника санітарного лікаря з гігієни дітей та підлітків. Між нею та головним лікарем санепідемстанції м. Южне, 01.12.1998 року був укладений безстроковий трудовий договір.

З 24.05.1999 року головний лікар санепідемстанції м. Южне, ОСОБА_4, необґрунтовано не забезпечує позивача роботою із заробітною платою на посаді помічника санітарного лікаря з гігієні дітей та підлітків, яка була визначена діючим трудовим договором, чим порушує законодавство про працю, трудовий договір та законні права позивача.

Посилаючись на викладене, позивач ОСОБА_2 просила суд визнати дії Державної санітарно-епідеміологічної служби Одеської області неправомірними та поновити її на роботі на посаді помічника санітарного лікаря з гігієни дітей та підлітків у санітарно -епідеміологічній станціїі м. Южного Одеської області.

В судовому засіданні представник відповідача Державної санітарно-епідеміологічної служби Одеської області позовні вимоги не визнав та просив суд у їх задоволенні відмовити.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 10 липня 2012 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, мотивуючи це тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 і її пояснення на апеляцію та заперечення на апеляційну скаргу представника Державної СЕС Одеської області ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 01.12.1998 року була прийнята на роботу на посаду помічника санітарного лікаря по гігієні дітей та підлітків в санітарно -епідеміологічну станцію м. Южного.

Наказом № 31 від 24.05.1999 року позивач була звільнена із займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2001 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 до санітарно - епідеміологічної станції м. Южного Одеської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та транспортних витрат. Зазначене рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.06.2001 року залишено в силі в апеляційній та касаційній інстанції та набрало законної сили 27.01.2003 року.

Позивач повторно 03.02.2005 року звернулась до Южного міського суду Одеської області з аналогічними позовними вимогами. Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 13.01.2006 року провадження у справі було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27.03.2012 року у задоволені позову ОСОБА_2 до Державної санітарно-епідеміологічної служби Одеської області, головного державного санітарного лікаря м. Южне Одеської області ОСОБА_4 про зобов'язання видати копію наказу про прийняття на роботу було відмовлено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.04.2012 року було відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 до Державної санітарно - епідеміологічної служби Одеської області про стягнення заробітної плати, зобов'язання забезпечити оплату належної заробітної платні, стягнення моральної шкоди.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що Державна санітарно-епідеміологічна служба Одеської області є неналежною стороною по справі, оскільки ОСОБА_2 працювала в Южненській міській СЕС, яка відповідно до п.3.1 Статуту є юридичною особою та може бути позивачем та відповідачем у суді, тому трудових відносин між ОСОБА_2 та відповідачем не існувало.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції вірно послався на норми закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, перевірив усі докази по справі та зробив вірний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які призвели до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

ОСОБА_5

ОСОБА_1