Справа № 1412/1341/12
Провадження № 2/1412/2902/12
РІШЕННЯ

Іменем України

25.10.2012 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді - Бобрової І.В.

при секретарі - Пономарьовій Д.С.,

за участю позивачки - ОСОБА_1, представника позивачки - ОСОБА_2

відповідачки - ОСОБА_3, представника відповідачки - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Криницький Анатолій Антонович про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Криницький Анатолій Антонович про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 14 грудня 2006 року її батько ОСОБА_6 та бабця ОСОБА_7 уклали договір дарування, відповідно до умов якого подарували квартиру АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_3. Зазначений договір дарування вважає недійсним оскільки при його укладенні не враховані її інтереси, як дочки та онуки дарувальників, не було дозволу органу опіки та піклування на відчуження квартири. Також внаслідок укладання зазначеного договору вона фактично була позбавлена права на успадкування квартири після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили визнати недійсним спірний договір дарування.

Відповідачка та її представник проти позову заперечували, вважали його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2006 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7 і відповідачкою ОСОБА_8 укладено договір дарування квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Криницьким А.А.. За умовами цього договору ОСОБА_6, ОСОБА_7 подарували, а ОСОБА_8 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 203 ЦК України правочин зміст якого не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, вчинений особою, що мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення якої було вільним і відповідало внутрішній волі, вчинений у формі встановленій законом, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та є таким що не суперечить правам та інтересам неповнолітніх дітей в разі його вчинення їх батьками - є правомірним, презумпція чого закріплена у ст. 204 ЦК України.

На час укладення спірного договору в квартирі проживав ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що підтверджується копією поквартирної картки, виданою ТОВ «Ліски-М».

Позивачка ОСОБА_1 в даній квартирі ніколи зареєстрована не була, на час укладання договору дарування проживала разом з матерю, оскільки шлюб між батьками було розірвано в 2000 році та іноді приходила в спірну квартиру щоб відвідати батька та бабусю, що підтверджується матеріалами справи, а також показами свідків: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14. Тобто можливо дійти висновку, що між батьками позивачки було досягнуто згоди про її місце проживання.

Відповідно до ч.З ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено згодою між дитиною і батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно копії паспорту позивачки, яка міститься в матеріалах справи, на момент укладання договору дарування їй виповнилося повних 16 років.

Відповідно до ч.2 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

При цьому стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства», на яку посилається позивачка, містить заборону відмовлятися від належних дитині майнових прав (зокрема, відчужувати належне дітям майно) без згоди органу опіки та піклування, недотримання цієї вимоги є підставою для визнання договорів щодо відчуження майна недійсними.

Відповідно ст.12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідно попередній дозвіл органів опіки та піклування.

При укладенні договору дарування квартири нотаріусом були дотримані всі норми закону та дотримані вимоги щодо перевірки наявного права власності та права користування будинком інших осіб, а саме позивачки, яка на час укладання договору дарування не була співвласницею квартири, що вбачається з свідоцтва про право власності на житло, та не була зареєстрована в ньому, тобто не мали права на його користування, в зв'язку з чим дозвіл органу опіки та піклування не був потрібний, а власники спірної квартири ОСОБА_6, ОСОБА_7, з огляду на положення ст. 319 ЦК України мали право на власний розсуд розпорядитися нею.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 10,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Криницький Анатолій Антонович про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Боброва І.В.