АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа№ 2-2764/11 ¦^№,в Головуючий 1 інст. - Макаров В.О.
Провадження : 22-ц/2090/6590/2012 Доповідач - Малійська С.М.
Категорія : «договірні правовідносини»
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2012 року колегія судців судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді - Малійської С.М.,

Суддів - Піддубного Р.М., Даниленка В.М., при секретарі - Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2

Іванівни, ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 липня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про поновлення порушеного права, визнання договору дарування недійсним, -

встановила:

У серпні 2011 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 1.1, звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про поновлення порушеного права, визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову позивачі зазначали, що є власниками 64/100 частин квартири АДРЕСА_1. Власником інших 36/100 частин квартири була ОСОБА_5, яка 14 червня 2005 року уклала договір дарування належної частки і квартири на користь громадянки ОСОБА_8 Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6

Позивачі вказували на те, що укладений правочин є удаваним, тобто таким, який має за мету приховати фактично укладений між сторонами договору купівлі-продажу. Зазначені обставини стали відомими позивачам зі слів ОСОБА_5, яка пояснила, що її ввели в оману з метою ненадання позивачам переважного права купівлі спірної частини квартири відповідно до ст.362 ЦПК України. У звязку з чим просили відповідно до ст. 235 ЦК України визнати укладений договір недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 липня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивачі просять скасувати постановлене по справі рішення та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши судцю-доповідача , осіб , що приймали участь у справі ,дослідивши матеріали справи , судова колегія вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до п. 25 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06

листопада 2009 року за удаваним правочином ( стаття 235 ЦК ) сторони умисно оформляють один правочин , але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину , за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають , але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи , що правочин вчинено з метою приховати інший правочин , суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати , що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм , що регулюють цей правочин. Якщо правочин , який насправді вчинено , суперечить закону , суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог , суд першої інстанції обґрунтовано послався на те , що як на підставу визнання договору дарування спірної кімнати недійсним позивачі посилаються на ст. 235 ЦК України. Зазначена стаття не містить посилань саме на підстави та наслідки недійсності правочину. Відповідно до вищевказаних розяснень Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року , якщо правочин насправді вчинено ( в даному випадку мається на увазі договір купівлі-продажу 36/100 частин квартири ) , то суд ухвалює рішення про встановлення саме цього договору нікчемним або недійсним, але з такими позовними вимогами позивачі не звертались.

Відповідно до ч.З ст.Ю ; ч.І ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції обгрунтовано вказано , що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження позовних вимог.

Щодо посилань суду першої інстанції на пропуск позивачами строку позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України , то судова колегія не погоджується з цим висновком , оскільки відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. З рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.12.2011року( а.с.20- 21) на яке посилається суд першої інстанції , як на доказ пропуску позивачами строку позовної давності , не вбачається , що позивачі до ухвалення рішення знали про порушення їх прав, інших доказів пропуску строку позовної давності позивачами матеріали справи не містять . Судова колегія вважає безпідставним посилання на пропуск позивачами строку позовної давності , але цей висновок суду не впливає на обґрунтовану відмову судом у задоволенні позовних вимог .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.Ю ; 60 ; 292 ; 294-296; 303 ; 304 ; 307 ч.І п.1 ; 308 ;313-315 ; 317 ; 319 ; 325 ЦПК України , судова колегія,-

*»

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити .

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення , але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили

Головуючий

Судді