№ 2/412/39
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2012 року
Жовтневий
районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
комунального закладу Дитяча міська
клінічна лікарня № 5 про визнання дій
незаконними, скасування наказу про
звільнення з роботи, поновлення на
роботі і стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 03 листопада 2011 року
звернувся до суду з позовом до
відповідача КЗ Дитяча міська клінічна
лікарня № 5 про визнання дій
незаконними, скасування наказу про
звільнення з роботи, поновлення на
роботі і стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу; позовні вимоги
не змінювалися, не доповнювалися,
уточнювалися в частині суми. Позивач в
своїх позовних вимогах, а його
представник в ході судового засідання
посилалися на те, що з 04 лютого 2011 року
працював в КЗ ДМКЛ №5 сторожем на
підставі безстрокових трудових
відносин. 22 вересня 2011 року він написав
заяву про звільнення за власним
бажанням і віддав її відповідачу, але
листом від 26 вересня 2011 року відкликав
цю заяву. Не дивлячись на це, наказом
від 23 вересня 2011 року його було
звільнено з роботи згідно ст. 38 КЗпП
України з 30 вересня 2011 року за власним
бажанням, що є порушенням закону,
оскільки на той час такого власного
бажання в нього вже не було. Вважаючи
незаконним не тільки саме звільнення, а
той порядок, який при цьому
відповідачем був застосований, просив
визнати дії відповідача по його такому
звільненню незаконними, скасувати
наказ про звільнення з роботи, поновити
його на роботі і стягнути заробітну
плати за час вимушеного прогулу,
допустити негайне виконання рішення,
задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача
позовні вимоги не визнав, пояснивши, що
дійсно позивач працював з 01 березня 2011
року в КЗ ДМКЛ №5 сторожем
(вартівником), трудові відносини з
позивачем було розірвано через його
письмову заяву про звільнення за
власним бажанням, звільнення позивача
з роботи проведено відповідачем з
дотриманням всіх вимог закону згідно з
чинним законодавством, накази
видавалися вірно, були враховані всі
вимоги закону при прийнятті позивача
на роботу і при звільненні, заробітна
плата нараховувалась, ніякої шкоди не
завдавали, порушень з їх боку допущено
не було, їх дії при звільненні позивача
з роботи були правомірними, всю належну
позивачу інформацію надавали йому
своєчасно і у відповідності до закону.
Все ними зроблено згідно вимог закону.
Ніяких інших зобов’язань відносно
позивача на себе не брали і не беруть,
нічиїх прав не порушували і будь-якої
шкоди не завдавали. Вважають позовні
вимоги безпідставними і просили в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Вислухавши пояснення
представників позивача і відповідача,
з’ясувавши думку сторін, дослідивши
добуті та надані докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовну
заяву не обгрунтованою і не
підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні
встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 01
березня 2011 року перебував в трудових
відносинах з відповідачем КЗ ДМКЛ №5,
працюючи на посаді сторожа (вартівника)
по забезпеченню охорони будинку
господарсько –обслуговувального
персоналу поліклініки № 1 згідно
наказу № 21-к від 21 березня 2011 року на
підставі безстрокових трудових
відносин. 22 вересня 2011 року позивач
вирішив звільнитися з роботи і написав
головному лікарю КЗ ДМКЛ №5 заяву про
звільнення за власним бажанням і
особисто віддав її відповідачу. Але
згодом позивач змінив свої наміри і
листом від 26 вересня 2011 року направив
поштою відповідачу письмову заяву про
відкликання заяви від 22 вересня 2011 року
про звільнення за власним бажанням.
Наказом № 83-к від 23 вересня 2011 року
позивача було звільнено з роботи
згідно ст. 38 КЗпП України з 30 вересня 2011
року за власним бажанням. Позивач не
погодився з цим наказом і звернувся до
відповідача з питанням про його
скасування, оскільки він відкликав
свою заяву про звільнення за власним
бажанням, на що отримав від відповідача
відмову. Виник спір, який в
добровільному порядку не вирішено і
позивача вимушений був звертатися з
позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги
безпідставними, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: «1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Судом встановлено, що заява позивача
від 22 вересня 2011 року про його
звільнення з посади вартівника
(сторожа) надійшла до відділу кадрів КЗ
ДМКЛ № 5 23 вересня 2011 року. На підставі
цієї заяви 23 вересня 2011 року
відповідачем було видано наказ № 83-к
від 23 вересня 2011 року про звільнення
позивача з займаної посади за ст. 38 КЗпП
України з 30 вересня 2011 року за власним
бажанням. 26 вересня 2011 року до відділу
кадрів КЗ ДМКЛ № 5 надійшла письмова
заява від іншого громадянина про
прийняття на роботу на посаду сторожа
(вартівника) /звільнену після
звільнення позивача/. 30 вересня 2011 року
був виданий наказ № 85-к від 30 вересня 2011
року про прийняття вказаного
громадянина на роботу з 01 жовтня 2011
року і з 02 жовтня 2011 року
новопризначений вартівник став до
роботи згідно графіку та табелю
робочого часу.

03 жовтня 2011 року у відділенні поштового
зв’язку № 27 відповідачем КЗ ДМКЛ № 5
був отриманий лист позивача про
відкликання заяви про звільнення за
власним бажанням. На час отримання цієї
заяви 03 жовтня 2011 року вакансій
вартівника (сторожа) в лікарні не було,
тому листом від 05 жовтня 2011 року
позивачу надана відповідь по суті його
звернення (не можливість продовження
їх трудових відносин).

Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий
договір може бути безстроковим,
укладеним на певний термін,
встановлений за погодженням сторін,
або таким. Що укладається на час
виконання певної роботи. Відповідно до
ст. 21 КЗпП України особливою формою
трудового договору є контракт, що за
своєю правовою природою є письмовою
угодою між працівником та
роботодавцем, в якому строк його дії,
права, обов’язки і відповідальність
сторін (у тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін.

Із змісту ст. 21 КЗпП України витікає, що
для укладання трудового договору, у
тому числі і на умовах контракту,
необхідне волевиявлення двох сторін
працівника і власника або
уповноваженого ним органу. При
відсутності згоди хоча б однієї
сторони - договір не може бути
укладеним, а укладений - буде недійсним.
Порядок укладання трудових договорів
регулюється законодавством про працю,
зокрема ст. 21 КЗпП України. Згідно ч. 1
ст. 21 КЗпП України трудовий договір є
угодою між працівником і власником
підприємства, установи, організації, за
якою працівник зобов'язується
виконувати роботу, визначену цією
угодою, з підляганням внутрішньому
трудовому розпорядку, а власник
підприємства, установи, організації
або уповноважений ним орган
зобов'язується виплачувати працівнику
заробітну плату і забезпечувати умови
праці, необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Позивач ОСОБА_1 сам свідомо писав заяву
на звільнення з роботи в лікарні за
власним бажанням, підписував її і
подавав відповідачу, що підтвердила в
ході судового засідання його
представник. Заява про звільнення з
роботи позивачем подана особисто в
лікарню, а про відкликання –чомусь
направлена поштою. Відповідач не
отримував заяву позивача про
відкликання заяви про звільнення за
власним бажанням в вересні 2011 року, що
також об’єктивно знайшло своє
підтвердження в ході судового
засідання, а вже з 01 жовтня 2011 на посаді,
яку раніше займав позивач, працювала
інша людина, яка прийнята на роботу в
передбаченому законом порядку без
порушення вимоги КЗпП України. Підстав
вважати, що трудова угода, у тому числі
і остання, укладались під примусом
адміністрації немає і доказів цьому
позивач не приводить.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Суду не надано доказів того,
що неправомірними, злочинними діями
відповідача, пов’язаними з неналежним
виконанням взятих на себе обов’язків
позивачу було завдано ушкодження
здоров’я, порушено її права, завдано
майнової шкоди та прямих збитків, які
знаходяться в безпосередньому
причинно-слідчому зв’язку зі
вказаними діями відповідача і
підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об’єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню ні повністю, ні в частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідач заперечує
будь-які домовленості і зобов’язання
стосовно позивача по незаконним (з
точки зору позивача) діям відносно
нього, предмета спору, а позивач цього
не довів, твердження позивача про
наявність будь-яких інших зобов’язань
або неправомірності стосовно нього є
припущенням.

Не може суд прийняти до уваги посилання
позивача на підтвердження свого
позову, оскільки вони спростовуються
вищевикладеним і об’єктивно нічим не
підтверджуються. Суд вважає
безпідставними позовні вимоги про
порядок, який відповідачем був
застосований при звільненні позивача,
гарантії збереження роботи та
працевлаштування, зобов’язання
провести дії по продовженню дії
трудового договору сторін, скасування
наказу та інш., оскільки вони не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні: порушень законодавства з
боку відповідача стосовно порядку
(термін дії правовідносин, порядок їх
продовження, погодження, прийняття на
роботу іншого працівника та ін..) та
підстав (норми закону) звільнення, не
надання чи недостовірності інформації,
неправомірності дій чи бездіяльності
не встановлено.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову
до КЗ Дитяча міська клінічна лікарня №
5 про визнання дій незаконними,
скасування наказу про звільнення з
роботи, поновлення на роботі і
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу відмовити.

Таким чином суд вважає, що обставини
позовних вимог не знайшли свого
об’єктивного підтвердження в ході
судового засідання, позовні вимоги про
визнання дій незаконними, скасування
наказу про звільнення з роботи,
поновлення на роботі і стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу в такому вигляді не
ґрунтуються на вимогах закону і в їх
задоволенні необхідно відмовити в
повному обсязі.

В зв’язку з тим, що позивач звільнений
від сплати державного мита по цій
категорії справ, а позовні вимоги не
задоволені, судові витрати в вигляді
судового збору необхідно віднести за
рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 21, 23, 38, 221, 232, 233 КЗпП України, ст. ст. 3,
10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову
до комунального закладу Дитяча міська
клінічна лікарня № 5 про визнання дій
незаконними, скасування наказу про
звільнення з роботи, поновлення на
роботі і стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -