Справа № 2-27/11/0225 Провадження № 22-ц/0290/468/2012Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 41 Доповідач: Іващук В. А.

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2012 м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючогоОСОБА_2,
суддів:ОСОБА_3, ОСОБА_4,
при секретаріОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визначення порядку користування квартирою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2011 року та ухвалу цього суду від 10 січня 2012 року про відмову у задоволенні заяви про розяснення рішення суду,

у с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом позивачі звернулися в суд 10 листопада 2010 року.

Зазначали, що у їх користуванні та користуванні відповідача ОСОБА_8 знаходиться квартира АДРЕСА_1, загальною площею 59,6 кв.м та житловою площею 39,07 кв.м. Спірна квартира знаходиться на балансі та є власністю ЗАТ «Ободівка газ». З останнім у травні 2009 року позивачі уклали договір найму на 2/3 цієї квартири.

Вказали, що у зазначеній квартирі є три ізольовані кімнати, а саме: кімната зала розміром 19,17 кв.м; кімната спальня розміром 12,9 кв.м; кімната спальня розміром 7,0 кв. м. В квартирі є підсобні приміщення, а саме кухня, ванна, кладова, санвузол, коридор, якими всі користуються спільно.

Оскільки ОСОБА_7 розірвала шлюб з відповідачем ОСОБА_8 і вони вже не є однією сімєю, то просили встановити для них порядок користування квартирою, згідно із яким: кімнату залу розміром 19,17 кв.м виділити ОСОБА_7; кімнату спальню розміром 12,9 кв.м виділити відповідачу; кімнату спальню розміром 7,0 кв. м. виділити ОСОБА_6

Підсобні приміщення: кухню, ванну, кладову, санвузол, коридор залишити в загальному користуванні.

Посилаючись на ці ж обставини просили також зобовязати ОСОБА_8 не порушувати правила користування жилим приміщенням і правил співжиття в одній квартирі.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2011 року вирішено:

Позов задовольнити.

Встановити наступний порядок користування квартирою №8 по вул. Леніна, 23 в с. Ободівка Тростянецького району Вінницької області:

1а кімната-зала площею 19,17 кв. надати в користування ОСОБА_9;

2а кімната спальня площею 12,9 кв.м надати в користування ОСОБА_8;

3а кімната спальня площею 7,0 кв.м надати в користування ОСОБА_6.

Підсобні приміщення : кухню, ванну, кладову, санвузол, коридор залишити в загальному користуванні.

Зобовязати ОСОБА_8 не порушувати правила користування жилим приміщенням і правил спів проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 10 січня 2012 року у задоволенні заяви ОСОБА_10 про розяснення вказаного рішення суду від 21 грудня 2011 року у цій справі відмовлено.

У апеляційній скарзі на рішення та на ухвалу цього суду від 10 січня 2012 року про відмову у задоволенні заяви про розяснення рішення суду ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду та ухвалу про відмову у задоволенні заяви про розяснення рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Позивачі у письмових запереченнях, а представник ОСОБА_6 у судовому засіданні, заперечували доводи апеляційної скарги через їх безпідставність. Просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення та ухвали суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на ухвалу суду задоволенню не підлягає виходячи із наступного.

Відповідно частинам 1 та 2 статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Рішення суду таким визнати не можна, оскільки суд не виконав всі вимоги цивільного судочинства та допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Так, задовольняючи позов в частині встановлення порядку користування квартирою №8 по вул. Леніна, 23 в селі Ободівка Тростянецького району Вінницької області та встановлюючи порядок користування цією квартирою, виділивши позивачам ОСОБА_9 кімнату розміром 19,17 кв.м., ОСОБА_6 кімнату 7,0 кв.м., а відповідачу ОСОБА_8 кімнату 12,9 кв.м., суд першої інстанції виходи із того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 розірвали шлюб, позивачі та відповідач припинили вести спільне господарство, з позивачами 28 травня 2009 року укладено договір найму, згідно з умовами якого їм надано 2/3 квартири, а тому порядок користування квартирою можливо становити так, як про це ставлять питання позивачі. При цьому, суд цей спір вирішив за правилами статті 156 ЖК України.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами у справі, що спірна квартира не є власністю позивачів та відповідача ОСОБА_8

Як вбачається із договору найму від 28 травня 2009 року та судового рішення Тростянецького районного суду від 22 жовтня 2009 року власником і балансоутримувачем будинку, у якій розташована спірна квартира, є ЗАТ «Ободівка - газ»(а.с.5-9).

Із позовної заяви вбачається, що позивачі звернулись в суд з цим позовом посилаючись на статті 64 та 156 ЖК України, як на правову підставу його задоволення.

Проте, із змісту позовних вимог та суті зазначених позивачами обставин справи вбачається, що між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 виник спір про поділ квартири і позивачі фактично ставили питання про це, з урахуванням того, що вказана квартира їм на праві приватної власності не належить.

Отже правовідносини між сторонами слід урегульовувати за правилами ЖК України, які витікають із договору житлового найму, а саме правилами статей 18, 63, 64, 104 ЖК України, а не за правилами статті 156 ЖК України про права і обовязки членів сімї власника жилого будинку (квартири), які не регулюють виниклі між сторонами правовідносини.

Згідно із положеннями статті 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Виходячи із цього, договір найму жилого приміщення не може укладатись ні на що інше ніж ізольоване жиле приміщення, зокрема предметом договору найму не може бути ідеальна частка квартири.

Укладення договору житлового найму на окремі ізольовані житлові приміщення в квартирі є фактичним поділом квартири, що відповідно тягне і зміну субєктивного права кожного з наймачів на окреме ізольоване житло, яке вони за договором найматимуть.

Відповідно з розясненнями даними у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1984 року №2 з відповідними наступними змінами та доповненнями, в силу статті 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сімї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за вимогою члена сімї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Суд не дав належної оцінки фактичним обставинам справи у їх взаємозвязку з вимогами заявленим позивачами. Через це суд неправильно визначився з правовідносинами, які склались між позивачами та відповідачем та помилково вирішив справу за нормою матеріального права (ст.156 ЖК України), яка правовідносини між сторонами у справі не регулює.

Вбачаться, що суд не сприяв всебічному та повному зясуванню обставин справи у відповідності до правил частини 4 статті 10 ЦПК України, зокрема не сприяв у визначенні належного відповідача у справі за вимогами, які слід вирішувати за статтями 18, 63, 104 ЖК України про поділ житлового приміщення, яке не перебуває у приватній власності сторін.

Усупереч обовязкам визначеним правилами частини 4 статті 10 ЦПК України, суд не розяснив позивачам їх права звертатись до суду з клопотанням, ураховуючи вимоги статті 18 ЖК України та правила статті 33 ЦПК України, про притягнення до участі у справі другого відповідача, як належного відповідача за вимогами про поділ квартири (зміну договору найму), оскільки право на укладення договору найму (зміну договору найму) на окремі ізольовані кімнати в спірній квартирі має лише власник будинку (квартири) або уповноважений на те орган.

На час вирішення справи та виходячи із наявних доказів, належним відповідачем у справі за вказаними вимогами про поділ квартири є ЗАТ «Ободівка-газ»(а.с.5-7).

Згідно із правилами статті 33 ЦПК України заміна неналежного відповідача, залучення співвідповідача можлива лише за клопотанням позивача.

Оскільки позивачі за вимогами про поділ квартири не звернулись із позовом до належного відповідача (власника квартири або уповноваженого органу), а при розгляді справи таке залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача не допускається з ініціативи суду, то за обставин коли належний відповідач не приймав участі у справі, оскільки до участі не притягувався, рішення суду залишатись в силі не може та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за вказаними вимогами.

Вбачається, що суд дійшов до своїх висновків через їх невідповідність обставинам справи, а також внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи у цій частині вимог.

Щодо вимог про зобовязання ОСОБА_8 не порушувати правила користування жилим приміщенням і правил співжиття в квартирі, то як вбачається із позовної заяви, такі вимоги позивачами нічим не обгрунтовуються. Жодних підстав для задоволення цієї вимоги позовна заява не містить. Не містить позовна заява також і правового обґрунтування цих вимог з відповідним посиланням на норми матеріального права за яким слід вирішити вказані вимоги.

Суд першої інстанції при розгляді справи, як це вбачається із судового рішення та матеріалів справи, не встановлював обставини через які задовольнив вимоги про зобовязання ОСОБА_8 не порушувати правила користування жилим приміщенням і правил співжиття в квартирі. Судове рішення також не містить посилань і на норми матеріального права за якими суд задовольнив зазначені вимоги.

За таких обставин у цій частині судове рішення також є незаконним, оскільки ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права та через недоведеність позивачами тих обставин з якими вони повязували порушення своїх прав.

Невідповідність висновків суду обставинами справи, порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права, відповідно до правил пунктів 3 та 4 частини 1 статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Отже, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за всіма заявленими вимогами.

Щодо апеляційної скарги на ухвалу суду від 10 січня 2012 року про відмову у задоволенні заяви про розяснення рішення суду у цій справі, то вона задоволеною бути не може через наступне.

Як зазначено вище, рішення суду підлягає скасуванню у звязку з неправильним застосуванням судом норм матеріального і процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Оскільки апеляційним судом скасовується рішення суду у розясненні якого було відмовлено оскаржуваною ухвалою суду від 10 січня 2012 року, то відповідно зазначена ухвала суду втратила самостійне правове значення без цього рішення, а тому немає підстав для перегляду ухвали та її скасування.

Ухвала суду підлягає залишенню без змін, оскільки без скасованого рішення суду про розяснення якого йшлося в оскаржуваній ухвалі вона втратила самостійне правове значення та не тягне ніяких правових наслідків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.3, п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 21 грудня 2011 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визначення порядку користування квартирою відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 10 січня 2012 року про відмову у задоволенні заяви про розяснення рішення суду у цій справі - відхилити, а ухвалу суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: /підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

/підпис/ ОСОБА_4

З оригіналом вірно: