АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/2690/2162/2012 Головуючий у першій інстанції - Крижанівська Г.В.
Доповідач - Оніщук М.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2012 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Дем'янчук Т.О.,

за участю:

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача

ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення суми боргу та штрафних санкцій,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2011 року позов задоволено частково: стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суму за договором позики від 09.04.2009 року в розмірі 995370,00 грн., індекс інфляції за весь час прострочення в розмірі 255151,32 грн. та неустойку в розмірі 3000000,00 грн., а також судові витрати в розмірі 1820,00 грн.

В задоволенні іншої частини заявлених вимог, відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду відповідач ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема зазначає, що оскільки позивачем було здійснено відчуження переданого в іпотеку майна в рахунок погашення основного зобов'язання, то відповідальність поручителів обмежується саме залишком основного боргу без стягнення із них будь-яких штрафних санкцій, а тому солідарне стягнення суми боргу із нарахованими штрафними санкціями із боржника та поручителів не відповідає вимогам чинного законодавства, а також вказує на те, що судом не застосовано спеціальну позовну давність у один рік до вимог про стягнення неустойки (пені).

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засідання підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали, а відтак колегія суддів, у відповідності до ст. 305 ЦПК України, визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі порушили та не в повному обсязі виконали взяті на себе зобов'язання за договором позики, укладеним між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 та за договором поруки, укладеним між позивачем та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а відтак в силу вимог закону та умов укладених між сторонами договорів, з відповідачів в солідарному порядку підлягає стягненню залишок суми боргу та неустойка за договором позики, а також інфляційні втрати за час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Вказані висновки суду є законними та обґрунтованими і колегія суддів повністю з ними погоджується, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 09.04.2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладеного договір позики, згідно умов якого позивач надав ОСОБА_3 у позику 4755780,00 грн., яку останній зобов'язувався повернути до 09.06.2010 року. Також, 09.04.2010 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладеного договір іпотеки, який забезпечував виконання зобов'язання, ОСОБА_3 за договором позики.

Судом встановлено, що станом на 08.10.2010 року відповідачем ОСОБА_3 сума позики позивачеві повернута не була, а відтак, 08.10.2010 року на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_5 було укладено договори купівлі-продажу переданих в іпотеку земельних ділянок на загальну суму 3760410,00 грн., що підтверджується відповідними документами та копіями судових рішень, які наявні в матеріалах справи. Отже, станом на день ухвалення рішення судом першої інстанції заборгованість відповідача ОСОБА_3 перед позивачем складала 995370,00 грн.

Вказані фактичні обставини справи та залишок суми заборгованості за договором позики сторонами не заперечувались.

Встановлення вищевказаних фактичних обставин справи дозволило суду обґрунтовано застосувати до спірних правовідносин правові норми ст.ст. 526, 610 та 612 ЦК, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Крім цього, судом встановлено, що відповідно до п. 4 договору позики від 09.04.2010 року у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов'язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення платежу.

Провівши відповідні розрахунки суд першої інстанції дійшов висновку, що за період з 10.06.2010 року по день укладення договорів купівлі-продажу переданого в іпотеку майна - 08.10.2010 року, сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції складає 185475,42 грн. (4755780,00 х 103,9 % : 100% - 4755780,00) та за період з 09.10.2010 року по 09.06.2011 року - 69675,90 грн. (995370,00 х 107% : 100% - 995370,00), а всього 255151,32 грн. Загальний розмір неустойки, передбаченої п. 4 договору позики, за період 120 днів з 10.06.2010 року по 08.10.2010 року становить 5706936,00 грн. (4755780,00 х 1% х 120) та за період 244 дні з 09.10.2010 року по 09.06.2011 року - 2428702,80 грн. (995370,00 грн. х 1% х 244), а всього 8135638,80 грн.

При цьому, слід зазначити, що судом, у відповідності до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки було зменшено з 8135638,80 до 3000000,00 грн.

Також судом встановлено, що 09.04.2011 року між ОСОБА_5 та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, згідно умов якого поручителі зобов'язуються відповідати перед кредитором за виконання всіх зобов'язань ОСОБА_3, що виникли з договору позики від 09.04.2010 року, який був укладений між позикодавцем та боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, щодо доводів апеляційної скарги відносно того, що оскільки позивачем було здійснено відчуження переданого в іпотеку майна в рахунок погашення основного зобов'язання, то відповідальність поручителів обмежується саме залишком основного боргу без стягнення із них будь-яких штрафних санкцій, а тому солідарне стягнення суми боргу із нарахованими штрафними санкціями із боржника та поручителів не відповідає вимогам чинного законодавства, то колегія суддів вважає, що такі доводи не ґрунтуються на умовах укладеного між сторонами договору поруки та вимогах закону, з огляду на наступне.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору поруки від 09.04.2010 року укладеного між позивачем ОСОБА_5 (кредитор) та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (поручителі), поручителі та боржник (ОСОБА_3.) несуть солідарну відповідальність перед кредитором за неналежне виконання боржником забезпеченого зобов'язання, але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителів не повинен перевищувати розмір забезпеченого зобов'язання, зазначеного в п. 4 цього Договору.

Згідно п.п. 4.1. п. 4 договору поручителі відповідають перед кредитором за виконання зобов'язання боржником згідно з основним договором в сумі 4755780,00 грн., а також за відшкодування кредиторові збитків та сплату неустойки.

Більш того, ч. 1 ст. 553 ЦК України визначає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частина 1 ст. 554 ЦК України закріплює, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлена додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Таким чином, з наведеного вбачається, що висновок суду про те, що поручителі ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 несуть солідарну відповідальність за невиконання зобов'язань боржником ОСОБА_3 є законним і обґрунтованим.

Щодо тверджень відповідача викладених в апеляційній скарзі відносно того, що судом не застосовано спеціальну позовну давність у один рік до вимог про стягнення неустойки (пені), про застосування якої було заявлено відповідачем під час розгляду справи, то таке твердження відповідача також не заслуговує на увагу і спростовується наступним.

З матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 заявила про пропущення позивачем строків позовної давності в частині вимог про стягнення неустойки, оскільки до пені застосовується спеціальний строк позовної давності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність у один рік застосовуєтьсядо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач.

Позивач звернувся до суду з позовом 30.08.2010 року та просив стягнути з відповідача неустойку за період з 10.06.2010 року по 09.06.2011 року, а тому висновок суду про те, що позивачем не пропущено визначений законом спеціальний річний строк позовної давності, є цілком правомірним та мотивованим.

За таких підстав, коли судом першої інстанції встановлено, і це знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що відповідачі порушили та не в повному обсязі виконали взяті на себе зобов'язання за договором позики, укладеним між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 та за договором поруки, укладеним між позивачем та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, то колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були всі належні правові підстави для постановлення рішення про солідарне стягнення з відповідачів залишку суми боргу та неустойки за договором позики, а також інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов'язання.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі. Більш того, слід зазначити, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції і висновків суду не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін та наявним в матеріалах справи доказам, в їх сукупності, належну правову оцінку, а тому цілком правомірно постановив рішення про часткове задоволення позову.

Отже, оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді