№ 412/4602012
Провадження 2/412/2139/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2012 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 національного університету
імені ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання і
встановлення певних фактів, визнання
результатів конкурсу на заміщення
вакантних посад незаконними,
зобов’язання вчинити певні дії,
відновлення раніше існувавшого
становища та стягнення моральної
шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 липня 2006 року
звернулася з позовом до відповідачів
ОСОБА_2 національного університету
(ДНУ) імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання і встановлення певних фактів
та подій, визнання результатів
конкурсу на заміщення вакантних посад
незаконними, зобов’язання вчинити
певні дії та відновлення раніше
існувавшого становища, позовні вимоги
неодноразово змінювалися,
доповнювалися і уточнювалися. Позивач
в своєму позові і в ході судового
засідання посилалася на те, що
працювала в ДНУ імені ОСОБА_3
викладачем англійської мови, існували
безстрокові трудові відносини, а
згодом вона вимушена була підписати
контракт. По закінченню дії цього
контракту її звільнили, вона
звернулася до суду, про поновлення на
роботі. Суд відмовив в цьому, але
апеляційний суд скасував це рішення і
своїм рішенням поновив її на роботі. На
підставі рішення апеляційного суду
відповідач поновив її на роботі, але
згодом звільнив за прогули. Вона знову
звернулася до суду і рішенням
апеляційного суду її було знову
поновлено на роботі. Було неодноразове
оскарження і перегляд судових рішень,
врешті відповідач знову звільнив її з
роботи і вона знову вимушена
звертатися до суду з питаннями
поновлення на роботі та позовними
вимогами про численні, на її думку,
порушення, допущені при її звільненні:
організація і проведення конкурсу,
оформлення і підготовка документів до
цього та добір кандидатів на заміщення
посади, належність допуску та інш..
Вважає своє звільнення і дії
відповідача незаконними, порушені її
права, завдана моральна шкода, просила
визнати вказані дії відповідачів по
організації і проведенню конкурсу, не
забезпеченню експертної оцінки
поданих кандидатами списків
публікацій, не забезпеченню
відповідачами відвідування занять
конкурентами при проведенні конкурсу,
оформленню і підготовці документів до
цього та добір кандидатів на заміщення
посади, належність допуску, порушенню
її трудових прав, створенню і поширенню
не правдивої інформації про неї та інш.,
а також зобов’язати вчинити дії для
відновлення раніше існувавшого її
становища в університеті і стягнути з
відповідачів моральну шкоду,
задовольнивши уточнений і доповнений
позов в повному обсязі.

Представник відповідачів в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, пояснивши, що дійсно позивач
працювала в ДНУ імені ОСОБА_3
викладачем, з нею було укладено
контракт, по закінченню контракту вони
звільнили позивача, було декілька
судів, рішення яких вони виконували
(негайне виконання) і одночасно
оскаржували їх у встановленому
порядку, остаточне рішення виніс
Верховний Суд України, на виконання
якого вони і звільнили позивача,
звільнення позивача з роботи проведено
відповідачем з дотриманням всіх вимог
закону згідно з чинним законодавством,
накази видавалися вірно, заробітна
плата нараховувалась, ніякої шкоди не
завдавали, порушень з їх боку допущено
не було, організація і проведення
конкурсу на заміщення посади були
проведені університетом у
відповідності до вимог закону,
трудових прав позивачки не порушували,
вважає позовні вимоги не
обгрунтованими і просив в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Вислухавши пояснення
позивача та представника відповідачів,
дослідивши добуті та надані докази,
перевіривши матеріали справи, суд
вважає позовну заяву не обгрунтованою
і не підлягаючою задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні
встановлено, що позивач ОСОБА_1 була
прийнята на роботу в університет з 26
грудня 1989 року наказом по ДНУ № 2 від 03
січня 1990 року на посаду викладача
англійської мови і працювала на цій
посаді на умовах строкових трудових
договорів, які з нею переукладались у
1994 і 1999 роках (кожні п'ять років).
Останній строковий трудовий договір з
ОСОБА_1 був укладений на період з 06
грудня 1999 року по 30 червня 2004 року.
Переукладання строкових договорів з
викладачами кожні п'ять років
передбачалось діявшим у той час
Положенням, затвердженим наказом
Мінвузу СРСР № 500 від 10 липня 1987 року, а
потім Положенням, затвердженим наказом
Міносвіти України № 293 від 05 серпня 1993
року.

У зв'язку із закінченням 30 червня 2004
року останнього строкового договору
ОСОБА_1 листом № 553-85-9н від 03 квітня 2004
року було запропоновано визначитись у
термін не пізніше як за два місяці і
повідомити письмово про свої подальші
наміри, а саме: продовжити працювати на
займаній посаді на умовах трудового
договору, чи звільнитись після
закінчення дії строкового трудового
договору. ОСОБА_1 подала на і’мя
ректора власноручно написану заяву від
15 червня 2004 року з проханням перевести
її з 01 липня 2004 року по 30 червня 2006 року
на посаду викладача кафедри іноземних
мов на умовах контракту, а також подала
на підпис ректору і підписаний нею 23
червня 2004 року контракт - на період з 01
липня 2004 року по 30 червня 2006 року.
Наказом по ДНУ № 491к від 07 липня 2004 року
ОСОБА_1 була переведена на посаду
викладача кафедри іноземних мов з 01
липня 2004 року по 30 червня 2006 року на
умовах контракту.

Контрактна форма трудового договору з
науково-педагогічними працівниками
передбачена частиною 3 ст. 54 Закону
України «Про освіту», згідно якій,
науково-педагогічні працівники
приймаються на роботу на умовах
трудового договору, у тому числі за
контрактом. Після закінчення строку
дії контракту ОСОБА_1 була звільнена 30
серпня 2006 року наказом по університету
№ 530к від 04 серпня 2006 року (з наданням
відпустки). Вказане звільнення позивач
оскаржила до суду і рішенням
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року у
поновленні на роботі ОСОБА_1 було
відмовлено. Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 травня
2007 року рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
19 грудня 2006 року було скасоване, а
ОСОБА_1 була поновлена на роботі з
виплатою їй належних коштів. На
виконання вказаного рішення
апеляційного суду через негайне
виконання наказом по університету №
574к від 10 червня 2008 року ОСОБА_1 була
поновлена на попередній посаді, кошти,
визначені рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 травня
2007 року їй були виплачені повністю.

Університет у касаційному порядку
оскаржив рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 травня
2007 року. Ухвалою Верховного Суду
України від 06 серпня 2008 року рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області було скасоване, а рішення
Індустріального районного суду від 19
грудня 2006 року залишене в силі. Таким
чином, і Індустріальним районним судом
м. Дніпропетровська рішенням від 19
грудня 2006 року і Ухвалою Судової
колегії у цивільних справах Верховного
Суду України від 06 серпня 2008 року
підтверджено, що університетом з
ОСОБА_1 контракт був укладений
правомірно і наказом по ДНУ № 530к від 04
серпня 2006 року вона була звільнена на
законних підставах (у зв'язку із
закінченням строку дії цього
контракту).

ОСОБА_1 15 вересня 2008 року звернулася з
позовом до відповідача ОСОБА_2
національного університету (ДНУ) імені
ОСОБА_3 про визнання наказу недійсним,
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, зобов’язання вчинити певні
дії, визнання певних обставин та фактів
і незаконним звільнення; рішенням
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 12 травня 2009 року в
задоволенні позову було відмовлено в
повному обсязі, ухвалою апеляційного
суду Дніпропетровської області від 17
серпня 2009 року апеляційна скарга
позивачки відхилена, рішення суду від 12
травня 2009 року залишене без змін і
вступило в законну силу.

04 вересня 2009 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з заявою про перегляд рішення від
12 травня 2009 року за нововиявленими
обставинами з тих підстав, що вказане
рішення приймалось без врахування
того, що у відповідача був відсутній
розрахунок всіх сум, належних їй при
звільненні. Просила рішення стосовно
неї від 12 травня 2009 року скасувати,
відновити провадження, розглянути
позов, а нововиявлені на її думку
обставини ведуть до задоволення її
позовних вимог. Ухвалою суду від 12
лютого 2010 року в задоволенні заяви
ОСОБА_1 про перегляд рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
12 травня 2009 року за нововиявленими
обставинами відмовлено, ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 12 квітня 2010 року апеляційна
скарга позивачки відхилена, ухвала
суду від 12 лютого 2010 року залишена без
змін і вступила в законну силу.

З наказом № 574к від 19 червня 2007 року про
поновлення на роботі ОСОБА_1
ознайомилась під розпис 19 червня 2007
року і з 8-00 20 червня 2007 року повинна
була з'явитись на місце попередньої
роботи - кафедру іноземних мов, але вона
з'явилась на місце роботи лише після 11-05
годин. Це було розцінено університетом,
як прогул без поважних причин, вона
наказом по університету № 615к від 26
червня 2007 року була з роботи звільнена
за пунктом 4 ст. 40 КЗпП України
(відсутність на роботі 20.06.2007р. більше
3-х годин підряд без поважних причин).
Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 28. 11.2007р. у
поновленні на роботі ОСОБА_1 було
відмовлено.

Позивач знову звернулася до суду і
рішенням суду в задоволенні її позову
було відмовлено. За апеляційною
скаргою ОСОБА_1 рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області від 26
березня 2008 року рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 28 листопада 2007
року було скасоване, ОСОБА_1 була
поновлена на попередній посаді зі
стягненням з університету на її
користь 11 784.22 грн. - зарплати за час
вимушеного прогулу і 1 242.48 грн.
місячного заробітку. На виконання
цього рішення (негайне виконання)
ОСОБА_1 наказом по університету № 256к
від 07 квітня 2008 року була поновлена на
попередній посаді. ОСОБА_5, визначені
рішенням апеляційного суду від 26
березня 2008 року, їй були виплачені
повністю.

Касаційна скарга університету на
рішення апеляційного суду Дніпро
петровської області від 26 березня 2008
року залишена без задоволення. Ухвалою
судді Верховного Суду України від 25
липня 2008р. у відкритті провадження по
касаційній скарзі університету було
відмовлено.

28 серпня 2008 року університет отримав
ухвалу Верховного Суду України за
своєю касаційною скаргою на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 21 травня 2007 року. Колегія
суддів Судової палати у цивільних
справах ВС України, розглянувши
касаційну скаргу університету на
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 травня
2007 року, своєю ухвалою від 6 серпня 2008р.
скасувала рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 травня
2007 року в частині поновлення ОСОБА_1 на
роботі і стягненні з університету
коштів за період вимушеного прогулу і
місячної зарплати, а рі шення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 19 грудня 2006р. в
цій частині залишено в силі.

Цю ухвалу Верховного Суду України від 06
серпня 2008 року університет отримав
лише 28 серпня 2008 року, коли ОСОБА_1 уже
була поновлена на роботі наказом по
університету № 574к від 19 червня 2007 року
і кошти їй були уже виплачені. Саме
після отримання університетом
вказаної ухвали Верховного Суду
України по університету було видано
наказ № 692к від 02 вересня 2008 року яким
ОСОБА_1 була звільнена з роботи 03
вересня 2008 року за пунктом 2 ст. 36 КЗпП
України (за підставою, яка послу жила
основою звільнення ОСОБА_1, у зв'язку із
закінченням строку дії контракту, за
наказом по університету №415к від 19
червня 2006 року в редакції наказу № 530к
від 04 серпням 2006 року, визнаними
законними і за рішенням
Індустріального районного суду від 19
грудня 2006 року і ухвалою Верховного
Суду України від 06 серпня 2008 року). Цим
наказом № 692к від 02 вересня 2008 року
ОСОБА_1 нараховувалась компенсація за 45
календарних днів невикористаної
відпустки за 2007-2008 роки. 03 вересня 2008
року ОСОБА_1 з цим наказом ознайомилась
під розпис.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 травня
2007 року про поновлення ОСОБА_1 на
роботі, стягнення з універси тету 8331.43
грн. середньої зарплати за час
вимушеного прогулу і 966.63 грн. -
місячного заробітку на користь ОСОБА_1
ухвалою Верховного Суду України від 6
серпня 2008 року скасоване, а рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 19 грудня 2006 року
визнане законним.

Зараз позивачка вважає своє звільнення
і дії відповідача незаконними через
порушення відповідачами закону при
організації і проведенні конкурсу,
вважає, що порушені її права, завдана
моральна шкода, просила визнати
вказані дії відповідачів по
організації і проведенню конкурсу, не
забезпеченню експертної оцінки
поданих кандидатами списків
публікацій, не забезпеченню
відповідачами відвідування занять
конкурентами при проведенні конкурсу,
оформленню і підготовці документів до
цього та добір кандидатів на заміщення
посади, належність допуску, порушенню
її трудових прав, створенню і поширенню
не правдивої інформації про неї та інш.,
а також зобов’язати вчинити дії для
відновлення раніше існувавшого її
становища в університеті і стягнути з
відповідачів моральну шкоду, виник
спір, який в добровільному порядку не
вирішено і ОСОБА_1 вимушена була
звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не
підлягаючими задоволенню, виходячи з
наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: «1.
ОСОБА_5 особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішення у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду в
справі про адміністратвине
правопорушення обов’язкові для суду,
що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Комплектування вищих навчальних
закладів України третього та

четвертого рівнів акредитації
(університет акредитовано за четвертим
рівнем)

науково-педагогічними працівниками
(викладачами) здійснюється відповідно

до вимог трудового і законодавства
України про освіту.
Законодавством про працю,
зокрема, ст. 2-1 КЗпП України визначено,
що Україна забезпечує рівність
трудових прав усіх громадян незалежно
від походження, соціального і
майнового стану, расової та
національної приналежності, статі,
мови, політичних поглядів, релігійних
переконань і характеру занять, місця
проживання та інших обставин.

Частиною 1 ст. З КЗпП України
передбачено, що законодавство про

працю регулює трудові відносини
працівників усіх підприємств, установ,

організацій незалежно від форми
власності, виду діяльності і галузевої

належності, а також осіб, які працюють
за трудовим договором з фізичною

особою. Статтею 4 КЗпП України
встановлено, що законодавство про
працю України складається з Кодексу
законів про працю України та інших
актів законодавства України, прийнятих
відповідно до нього. Такими актами
законодавства, якими регламентується:
порядок і процедура прийняття на
роботу науково-педагогічних
працівників вузів III -IV рівнів
акредитації, їх трудові права і
обов'язки, вимоги щодо їх професійних,
морально-етичних якостей є, зокрема,
Закони України «Про освіту», «Про вишу
освіту», «Про наукову і
науково-технічну діяльність», а також
акти органу центральної виконавчої
влади у галузі освіти –Міністерство
освіти і науки, молоді та спорту
України.

Законодавство про вищу освіту, згідно
ст. 2 Закону України «Про вищу

освіту»базується на Конституції
України і складається із законів
України

«Про освіту», «Про вищу освіту», «Про
наукову і науково-технічну діяльність»

та інших актів, прийнятих відповідно до
нього. Частиною 1 ст. 54 Закону України
«Про освіту»передбачено, що
педагогічною діяльністю можуть
займатися особи, які мають відповідну
освіту, професійно-практичну
підготовку, фізичний стан яких
дозволяє виконувати службові
обов'язки.

Прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
згідно ч. З ст.

54 Закону України «Про
освіту»здійснюється на основі
конкурсного відбору. Частиною 3 ст. 48
Закону України «Про вищу освіту»також
передбачено, що на посади
науково-педагогічних працівників
обираються за конкурсом особи, які
мають наукові ступені або вчені звання,
а також випускники магістратури,
аспірантури, докторантури. Статутом
вузу може бути встановлено додаткові
вимоги до осіб, які приймається на
посади науково-педагогічних
працівників. Тобто, обрання за
конкурсом особи на посаду
науково-педагогічного працівника вузу
є обов'язковою передумовою для
укладення з ним трудового договору (у
тому числі на умовах контракту) і
видання наказу про призначення на
посаду.

На підставі законів України «Про
освіту»і «Про вищу освіту»

Міністерством освіти і науки України,
яке є центральним органом виконавчої

влади у галузі освіти, наказом № 744 від
24 грудня 2002 року було затверджене і

введене в дію «Положення про обрання та
прийняття на роботу науково-

педагогічних працівників вищих
навчальних закладів третього та
четвертого

рівнів акредитації». Цим положенням
визначена процедура обрання за
конкурсом осіб на вакантні посади
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів III і IV рівнів
акредитації, а саме: зав. кафедрами,
професорів, доцентів, старших
викладачів, викладачів, асистентів.
Конкурс на заміщення вакантної посади
оголошується наказом керівника вузу, а
оголошення про проведення конкурсу,
термін і умови його проведення,
кваліфікаційні вимоги до претендентів
публікуються у засобах масової
інформації. Посада вважається
вакантною після звільнення
науково-педагогічного працівника, а
також при введенні нової посади до
штатного розпису.

Заяви на участь у конкурсі на заміщення
посад науково-педагогічних
працівників мають право подавати особи
з повною вищою освітою, які за своїми
моральними і
професійно-кваліфікаційними якостями
відповідають вимогам, встановленими
для науково-педагогічних працівників
законами України «Про освіту»і «Про
вищу освіту». Кандидатури на заміщення
вакантних посад науково-педагогічних
працівників попередньо обговорюються
на відповідній кафедрі у їх
присутності. Для оцінки рівня
професійної кваліфікації претендентів
кафедра може запропонувати їм
прочитати пробні лекції, провести
практичні заняття. Висновки кафедри
про професійні та особисті якості
претендентів на відповідні посади та
відповідні рекомендації кафедри,
передаються на розгляд вченої ради
вищого навчального закладу
(факультету). Негативний висновок
кафедри не дає право відмовляти
претенденту у розгляді його
кандидатури вченою радою вищого
навчального закладу (факультету).

На підставі законодавства про освіту і
«Положення про обрання та прийняття на
роботу науково-педагогічних
працівників вищих навчальних закладів
третього та четвертого рівнів
акредитації», затвердженого
Міністерства освіти і науки України
наказом № 744 від 24 грудня 2002 року,
наказом ректора університету № 989 від 26
серпня 2003 року було затверджене
«Положення про обрання та прийняття на
роботу науково-педагогічних
працівників ОСОБА_2 національного
університету», яким передбачено, що до
заяви на участь у конкурсі на заміщення
посади науково-педагогічного
працівника претендентами на посади
додаються: особовий листок з обліку
кадрів; автобіографія, копія
документів про вищу освіту; про
науковий ступінь, вчене звання; список
наукових та навчально-методичних
праць, а також зазначено, що висновки
кафедри про професійні та особисті
якості претендента з відповідними
рекомендаціями протягом трьох днів, у
вигляді протоколу засідання кафедри,
подаються на розгляд вченої ради
факультету.

Вчена рада факультету, згідно ч. 2 ст. 34
Закону України «Про вищу освіту»є
колегіальним органом факультету вузу
третього і четвертого рівнів
акредитації. Вчену раду факультету
очолює її голова - декан факультету.

До компетенції вченої ради факультету
віднесено: визнання загальних напрямів
наукової діяльності факультету;
обрання таємним голосуванням на посади
асистентів, викладачів, старших
викладачів, доцентів, декана; ухвалення
навчальних програм та навчальних
планів; вирішення питання організації
навчально-виховного процесу; ухвалення
фінансового плану і звіту факультету.
Рішення вченої ради факультету є
підставою для укладення трудового
договору з обраною за конкурсом особою,
і для видання ректором університету
наказу про прийняття її на роботу.
Відповідно до чинного законодавства
при прийнятті на роботу
науково-педагогічних працівників з ним
укладається трудовий договір (у тому
числі -контракт).

Згідно абзацу 4 частини 2 ст. 34 Закону
України «Про вищу освіту»рішення
вченої ради факультету можу бути
скасоване лише Вченою радою вищого
навчального закладу. Жодна посадова
особа університету таким
повноваженнями не наділена. Згідно ч. 1
ст. 32 Закону України «Про вищу
освіту»безпосереднє управління
діяльністю вищого навчального закладу
здійснює його керівник, який, згідно
частини 2 цієї статті, у межах наданих
йому повноважень законом «Про вищу
освіту»затверджує штатний розпис
університету у межах фінансування, яке
виділяється Міносвіти України, а також
і структуру університету.

Штатна чисельність
науково-педагогічних працівників
кафедри

іноземних мов факультету міжнародної
економіки наказом по ДНУ № 945 від

29 травня 2005 року з 01 липня 2005 року була
встановлена у кількості 16.00 штатних
одиниць, у тому числі: зав. кафедрою -
професор –1.00, доцентів –0.00,

старших викладачів –2.50 ставок,
викладачів, асистентів –12.50 ставок.
Наказом по ДНУ № 22 від 06 січня 2006 року
на період з 01 січня 2006 року

встановлена штатна чисельність
науково-педагогічних працівників –16.00

одиниць, у тому числі: зав. кафедрою -
професор –1.00, доцентів –0.00,

старших викладачів –4.50 ставок,
викладачів, асистентів –10.50 ставок,

(тобто, введено 2 ставки старших
викладачів і виведено 2 ставки
викладачів). Наказом по ДНУ № 683 від 21
червня 2006 року штатна чисельність
кафедри з

О1 липня 2006 року встановлювалась у
кількості –17.00 ставок, у тому числі:
зав.

кафедрою - професор –1.00 ставка,
доцентів –0.00 ставок, старших

викладачів – 4.50 ставок, викладачів,
асистентів –11.50 ставок.

У зв'язку із введенням з 01 січня 2006 року
до штатного розпису кафедри

іноземних мов наказом № 22 від 06 січня
2006 року 2-х додаткових посад старших

викладачів, а також спільного рапорту
зав. кафедри іноземних мов ОСОБА_6

В.В. і декана факультету міжнародної
економіки ОСОБА_7 від 17 січня 2006 року на
ім'я ректора університету, по
університету було видано наказ № 77 від

25 січня 2006 року про оголошення конкурсу
на заміщення 2-х посад старших

викладачів по кафедрі іноземних мов
факультету міжнародної економіки, і у

газеті «ОСОБА_2 університет»за 22 лютого
2006 року (№3-4 (2772-

2773) було вміщена інформація, що
університетом оголошений конкурс на

заміщення 2-х посад старших викладачів
по кафедрі іноземних мов з

вимогами до претендентів: вища освіта
за фахом, досвід науково-педагогічної

роботи у вузах Ш-ІУ рівнів акредитації
не менше 10 років, вільне володіння

державною мовою.

Заяви на участь у конкурсі на заміщення
2-х посад старших

викладачів кафедри іноземних мов, з
доданням необхідних документів, подали

викладачі цієї ж кафедри: ОСОБА_8,
ОСОБА_1 і ОСОБА_9 Конкурсна комісія
університету, яка була створена на 2006
року наказом

ректора № 16 від 03 січня 2006 року,
розглянувши документи подані на
конкурс

ОСОБА_8 1.1., ОСОБА_1 і ОСОБА_9 і,
встановивши, що ці документи
відповідають умовам оголошеного
конкурсу, направила їх на розгляд на
кафедру іноземних мов факультету
міжнародної економіки.

Засідання кафедри іноземних мов 28
березня 2006 року, яке розглядало ці
конкурсні документи, вів декан
факультету проф. ОСОБА_10 На цьому
засіданні 28 березня 2006 року зав.
кафедри ОСОБА_6 ознайомив членів
кафедри, у тому числі і претендентів на
посади, з «Положенням про обрання та
прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вузів ПІ-ІУ рівнів акредитації»,
затвердженим наказом Міністерства
освіти і науки України № 744 від 24 грудня
2002 року.

Кафедра іноземних мов факультету
міжнародної економіки на

засіданні 28 березня 2006 року розглянула
конкурсні справи ОСОБА_8, ОСОБА_1 і
ОСОБА_9, заслухала їх інформацію щодо
рівня їх професійної підготовки,

виконання ними своїх трудових
обов'язків. У обговорені кандидатур
претендентів на засіданні кафедри
іноземних мов взяли участь: ст.
викладач ОСОБА_11, викладачі ОСОБА_12,
ОСОБА_13, зав. кафедрою ОСОБА_6, який дав
оцінку професійному рівню проведення
занять усіма 3-ма претендентами,
зокрема, відмітив і недоліки у
проведені занять ОСОБА_1, яке він
відвідав. Таємним голосуванням кафедра
28 березня 2006 року визначила рейтинг

претендентів: ОСОБА_8 - за 13 голосів,
утримались - 0, проти - 0; ОСОБА_9

Т.С. - за 12 голосів, утримались - 0, проти -
1; ОСОБА_1 - за 3 голоси,

утримались - 0, проти –10. Зміст виступів
на засіданні кафедри претендентів на
посади і членів кафедри зафіксований у
протоколі засідання кафедри № 8 від 28
березня 2006 року. Протокол оформлений
належним чином, підписаний проф.
ОСОБА_7, який вів засідання і
секретарем. Підстав вважати його
недійсним немає. Зауважень на порядок
ведення засідання кафедри, протокол і
результати голосування, ніхто із
членів кафедри, у тому числі і
претенденти ОСОБА_8, ОСОБА_1 і ОСОБА_9 не
заявляли.

30 березня 2006 року вчена рада факультету
міжнародної економіки на

своєму засіданні розглянула питання
щодо обрання на посади науково-

педагогічних працівників кафедр
факультету, у тому числі і на 2 посади

старших викладачів кафедри іноземних
мов факультету, на заміщення яких

подали викладачі кафедри іноземних
мов: ОСОБА_8, ОСОБА_1 і ОСОБА_9

ОСОБА_14 вченої ради факультету
міжнародної економіки професор ОСОБА_10
проінформував членів вченої ради, що
працівники кафедри іноземних мов на
своєму засіданні проголосували проти
кандидатури ОСОБА_1 Вчена рада
факультету міжнародної економіки
заслухала інформацію претендентів на
посади старших викладачів кафедри:
ОСОБА_8, ОСОБА_1 і ОСОБА_9 У своїх
виступах ОСОБА_8, ОСОБА_1 і ОСОБА_9
проінформували членів вченої ради про
свою педагогічні і навчально-методичні
здобутки. Зокрема: ОСОБА_8І, розповіла,
що вона - ветеран університету (працює в
ДНУ більше 27 років), прикладала зусилля
для забезпечення навчального процесу
методичним матеріалами; приймала
участь у конференціях; працює із
закордонними газетами; кожний рік
випускає по одній науковій праці, у 1998
року працювала по міжнародній програмі
ТЕМРUS/ТАСІ5: була перекладачем у
Амстердамі, за сумлінне виконання
службових обов'язків нагороджена
почесною грамотою університету; ОСОБА_9
повідомила, що працює в університеті з
1996 року, проводить заняття на 4-х
факультетах, має і постійно
удосконалює навчально-методичні
матеріали для проведення занять,
приймає участь у конференціях,
підготувала 8 студентів до захисту
дипломних робіт англійською мовою, має
36 публікацій, 4 посібники, нагороджена
почесною грамотою університету;
ОСОБА_1 у своєму виступі
зазначила, що має кваліфікацію
філолога, викладача, перекладача, знає
10 мов, має 123 наукові праці (6

підручників, 4 посібника з грифом
Міністерства освіти України), 2
свідоцтва фахівця-методиста, працює на
кафедрі з 1989 року, мала кандидатську
дисертацію за сумісними
спеціальностями, захист якої було
скасовано ВАК України (це не відповідає
дійсності). У теперішній час (на день
засідання вченої ради -

30 березня 2006 року) здала кандидатський
іспит. На виході нова кандидатська

дисертація (що викликає сумнів тому, що
кафедрі взагалі, нічого про її роботу

над дисертацією не було відомо).

У результаті таємного голосування на 2
посади старших викладачів

кафедри іноземних мов, на які
оголошувався конкурс, вченою радою

факультету міжнародної економіки 30
березня 2006 року більшістю голосів
були обрані: ОСОБА_8 (за 13 голосів, проти
- 5, недійсний бюлетень - 1 ), ОСОБА_9 (за
15голосів, проти - 4, недійсних бюлетенів
- 0); ОСОБА_1 0.І. (за 7 голосів, проти - 11,
недійсний бюлетень - 1), як не набравша
необхідної кількості голосів не була
обрана. Протоколи лічильної комісії,
обраної вченою радою, підписані
членами комісії. Результати
голосування затверджені вченою радою
факультету. Протокол засідання вченої
ради факультету міжнародної економіки
від 30 березня 2006 року підписаний
головою вченої ради проф. ОСОБА_15 і
секретарем Бондаревою Л.П. не оскаржено
і підстав вважати його недійсним немає.

На засіданні кафедри іноземних мов
факультету міжнародної

економіки 28 березня 2006 року і на
засіданні вченої ради факультету 30
березня 2006 року була надана можливість
виступити як претендентам на посади,
так і членам кафедри, і членам вченої
ради факультету (відповідно). Як на
засіданні кафедри 28 березня 2006 року,
так і на засіданні вченої ради
факультету 30 березня 2006 року
голосування по кандидатурам проходило
таємно, що повністю виключало
можливість прояви будь якого тиску на
членів кафедри і вченої ради з боку як
факультету, так і університету. І члени
кафедри, і члени вченої ради голосували
свідомо, керуючись власними
переконаннями. Будь-яких фактів тиску
на членів кафедри і вченої ради
факультету ОСОБА_1 не приводить.

На підставі рішення вченої ради
факультету міжнародної економіки

від 30 березня 2006 року (протокол № 3)
наказом по університету № 235к від

15 квітня 2006 року на посади старших
викладачів кафедри іноземних мов
факультету міжнародної економіки були
призначені: ОСОБА_8 з 04 квітня 2006 року по
30 червня 2009 року на умовах контракту і
ОСОБА_9 на період з 04 квітня 2006 року по 30
червня 2006 року, також на умовах
контракту. Наказ № 235к від 15 квітня 2006
року видано у межах повноважень,
наданих ректору трудовим
законодавством і законодавством про
освіту, а також Статутом університету.
Він не оскаржений і законний. Після
засідання вченої ради факультету
міжнародної економіки 30 березня 2006
року, якою ОСОБА_8 і ОСОБА_9 були обрані
на посади старших викладачів кафедри
іноземних мов і виданням наказу № 235к
від 15 квітня 2006 року, яким вони були
призначені (переведені) з посад
викладачів на посади старших
викладачів кафедри іноземних мов,
пройшло більше 5 років. Підстави
порушувати питання щодо скасування
результатів конкурсу, який був
проведений 30 березня 2006 року на вченій
раді факультету міжнародної економіки,
і наказу № 235к від 15 квітня 2006 року, яким
ОСОБА_8 і ОСОБА_9 були призначені
(переведені) на посади старших
викладачів кафедри іноземних мов
факультету міжнародної економіки -
відсутні (у зв'язку зі спливом і строків
позовної давності).

05 липня 2006 року ОСОБА_1 звернулась до
Жовтневого районного

суду м. Дніпропетровська з позовом до
ДНУ імені ОСОБА_3 і ректора
університету ОСОБА_4 «Про скасування
результатів конкурсу на заміщення
посад»у якому просила: - відновити
становище, яке існувало до оспорюваних
конкурсів, для чого визнати
проведеними з грубим порушенням вимог
закону конкурсів в лютому - квітні 2006
року на заміщення двох посад старших
викладів кафедри іноземних мов ДНУ,
скасувати результати цих конкурсів, як
неправомірно отриманих, визнати
неправомірними і скасувати кадрові
накази про призначення (переведення)
ОСОБА_8, ОСОБА_9 на посади старших
викладачів кафедри іноземних мов і
зобов'язати відповідачів невідкладно
після набрання рішенням законної сили
провести нові конкурси на ці дві посади
старших викладачів кафедри іноземних
мов з дотриманням всіх без винятку
вимог закону включно з відомчими
нормативними актами. 07 серпня 2007 року
ОСОБА_1 подала до суду по цій же
цивільній справі другу позовну заяву
про доповнення до своїх позовних вимог,
у якій просила Жовтневий районний суду
м. Дніпропетровська, крім раніше
заявлених нею вимог, визнати, що
відповідачі по справі завдали їй
моральної шкоди, порушивши її право, як
учасника конкурсу, на користь менш
продуктивних конкурсантів та стягнути
з відповідачів солідарно на її користь
- 100000 грн. У процесі розгляду цієї
справи ОСОБА_1 звернулась до

Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська з клопотанням про

призупинення провадження у справі у
зв'язку із її зверненням до Жовтневої

районної прокуратури м.
Дніпропетровська із її заявою від 25
липня 2007 року про

порушення кримінальної справи проти
ОСОБА_4 (ректора), ОСОБА_16

(першого проректора), ОСОБА_17
(начальника відділу кадрів), ОСОБА_18

(начальника юридичного відділу),
ОСОБА_19 (проректора), Заржицького

О.С. (колишнього зав. кафедрою), ОСОБА_20
(голови профкому),

ОСОБА_21 (колишнього декана факультету),
ОСОБА_6 (колишнього зав.

кафедрою) за «фальсифікацію доказів».
Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від О7 серпня 2007 року
провадження по справі було призупинене
до винесення рішення прокуратурою по
заяві ОСОБА_1. 23 травня 2011 року ОСОБА_1
після поновлення провадження по справі
подала до суду по цій же справі
додаткову (третю) позовну заяву
«Прозміну меж позову», яка містить
як нічим не обгрунтовані вимоги, так і
твердження, які суперечать, не
узгоджуються з фактичними, реальними
обставинами справи.

Твердження ОСОБА_1 про те, що ректор
університету не забезпечив
«експертної»оцінки поданих
кандидатами списків публікацій на
предмет науковості чи ненауковості
зазначених у переліках праць та
наявності в них одержаних результатів,
внаслідок чого допустив до участі в
конкурсі ОСОБА_8, яка не мала наукових
праць та наукових результатів, а тому
не відповідала кваліфікаційним
вимогам конкурсу, чим порушив її право
на оцінку та врахування отриманих нею
наукових результатів при проходженні
конкурсу –не обгрунтовані доказами.
По-перше. Умовами оголошеного конкурсу
передбачались кваліфікаційні вимоги
до конкурсантів, а саме: наявність
вищої освіти за фахом, стаж
науково-педагогічної роботи у вузах
III-ІУ рівнів акредитації не менше 10
років, вільне володіння державною
мовою. ОСОБА_18 конкурсанти: ОСОБА_8,
ОСОБА_9 і ОСОБА_1 відповідали цим
вимогам. По-друге. Проведення будь-яких
«експертиз»праць (публікацій)
претендентів, вказаних ними у списках
публікацій, доданих до заяв на участь у
конкурсі, законодавством не
передбачено. По тематиці публікацій
можна робити висновок щодо кола
професійних інтересів конкурсанта.
ОСОБА_18 претенденти на посади старших
викладачів (ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_1І.)
працювали тривалий час на цій же
кафедрі, коло їх інтересів, професійний
рівень кожного із них був добре відомий
членам кафедри і тому необхідності у
проведені спеціальних «експертиз»їх
праць необхідності не виникало, тим
більше, що це не передбачено
нормативними актами. У третіх.
Освітньо-кваліфікаційний рівень і стаж
науково-педагогічної роботи у вузах
ІII-ІУ рівнів акредитації усіх трьох
претендентів відповідав умовам
оголошеного конкурсу. Так, ОСОБА_8 1.1,
закінчила ДНУ у 1977 році за
спеціальністю «Англійська мова і
література», кваліфікація: філолог,
викладач англійської мови і
літератури. ОСОБА_9 - закінчила ДНУ у 1977
році за спеціальністю «Англійська мова
і література», кваліфікація: філолог,
викладач англійської мови і
літератури. ОСОБА_1 закінчила ДНУ у 1982
році за спеціальністю «Англійська мова
і література», кваліфікація: філолог,
викладач англійської мови і
літератури, перекладач. ОСОБА_18 вони
(ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_1І.) пройшли
спеціальну педагогічну підготовку що
передбачене частиною 1 ст. 48 Закону
України «Про освіту», як обов'язкову
умову для зайняття посади
науково-педагогічного працівника вузу.
Вказане свідчить, що у всіх трьох
претендентів освітньо-кваліфікаційний
рівень був однаковий. Наявність у
дипломі ОСОБА_1 додаткової
кваліфікації «перекладач»не
обумовлювалось умовами оголошеного
конкурсу.

Згідно частини 3 ст. 59 Закону України
«Про вищу освіту» визнанням рівня
наукової кваліфікації
науково-педагогічного працівника є
присудженням йому у встановленому
порядку наукового ступеню або
присвоєння вченого звання.

Жодна із кандидатів на посади старших
викладачів не мала ні наукового
ступеня, ні вченого звання. І така
вимога не передбачалась умовами
оголошеного конкурсу. Умовами
оголошеного конкурсу наказом по
університету № 77 від 25 січня 2006 року і
опублікованому у газеті «ОСОБА_2
університет»№3-4 (2772-2773) за 22 лютого 2006
року було однозначно і чітко визначені
вимоги до претендентів на посади: вища
освіта за фахом, досвід
науково-педагогічної роботи у вузах
ІІІ-ІУ рівнів акредитації (стаж) не
менше 10 років, вільне володіння
державною мовою. ОСОБА_18 три
претенденти відповідали вимогам
оголошеного конкурсу, у тому числі і до
стажу науково-педагогічної роботи,
який у ОСОБА_8 складав більше 27 років, у,
ОСОБА_9 - більше 23 років, у ОСОБА_1 -
більше 16 років.

У позовній заяві ОСОБА_1 твердить, що
ректор університету, начебто, при
проведені цього конкурсу не забезпечив
відвідування занять конкурсантів
кандидатами філологічних та
педагогічних наук і надання ними
експертної оцінки педагогічному рівню
конкурсантів чим (начебто) порушив її
право на доведення до відому членів
кафедри та вченої ради факультету
міжнародної економіки експертної
оцінки її педагогічного рівня,
визначеного належними експертами
відповідно до вимог законодавства. Ці
твердження позивачки надумані і не
законні. Законодавством України про
освіту не передбачений обов'язок вузу
при проведені конкурсів на заміщення
посад науково-педагогічних
працівників спеціально залучати до
проведення «експертиз»педагогічного
рівня конкурсантів кандидатів
філологічних та педагогічних наук і
складанні ними відповідних висновків.
Пунктом 6 «Положення про обрання та
прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вузів третього та четвертого рівнів
акредитації»визначено, що для оцінки
рівня професійної кваліфікації
претендента на посаду
науково-педагогічного працівника
кафедра може запропонувати йому
прочитати пробні лекції провести
практичні заняття. (Але це не являється
категоричною вимогою). ОСОБА_18 три
претенденти на посади старших
викладачів кафедри іноземних мов
(ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_1І.) тривалий час
працювали на цій же кафедрі іноземних
мов, постійно спілкувалися з членами
кафедри, приймали участь у засіданнях
кафедри у обговорені питань
навчальної, навчально-методичної
роботи, їх професійний рівень, особисті
якості були відомі членам кафедри, їх
заняття відвідувались викладачами
кафедри і завідувачем кафедри ОСОБА_6
Зав. кафедрою ОСОБА_6 у своїх виступах
та на засіданні кафедри 28 березня 2006
року і на засіданні вченої ради
факультету міжнародної економіки 30
березня 2006 року при розгляді
конкурсних справ ОСОБА_8, ОСОБА_9 і
ОСОБА_1 позитивно оцінивши рівень
професійної підготовки і проведення
занять ОСОБА_8, ОСОБА_9С, висловив ряд
критичних зауважень щодо якості
проведення занять ОСОБА_1, а також
відсутність на протязі декількох років
у неї індивідуального плану викладача
(що є обов'язковим для викладача).
ОСОБА_6 закінчив Горлівський
педагогічний інститут іноземних мов,
аспірантуру ОСОБА_2 державного
університету і отримав кваліфікацію
«педагог-дослідник», захистив
кандидатську дисертацію і йому була
присуджена наукова ступінь кандидата
наук, він також отримав ступінь
магістра Манчестерського університету
(Англія). Тому ОСОБА_6, як
висококваліфікований вчений, маючий
досвід організаційної,
науково-педагогічної роботи, міг
давати оцінку рівню проведення
практичних занять викладачами кафедри,
у тому числі і ОСОБА_1 Крім цього,
методична комісія кафедри у складі
викладачів: ОСОБА_22, ОСОБА_5, ОСОБА_11 і
ОСОБА_6 у акті про відвідування
практичного заняття викладача ОСОБА_1
від 10 травня 2004 року зробила висновок,
що заняття не відповідало
навчально-методичному рівню. І на
засіданні кафедри 28 березня 2006 року, і
на засіданні вченої ради факультету 30
березня 2006 року члени кафедри і члени
вченої ради факультету підтримали
кандидатури ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на
заміщення посад старших викладачів. У
той же час, жоден член кафедри і вченої
ради не висловив своєї підтримки
кандидатури ОСОБА_1, що свідчить про
рівень її авторитету серед колег.

У пункті 3 позовної заяви від 23 травня
2011 року ОСОБА_1 твердить, що начебто,
відповідач ОСОБА_4 «...формуванням у
травні 2002 року складу кафедри
іноземних мов без наявності щонайменше
3-х осіб зі званнями чи ступенями,
відповідно до профілю кафедри, і не
приведенням штату кафедри до дати
оголошення оспорюваного конкурсу у
відповідність до вимог закону, порушив
її право отримати висновок кафедри про
її (ОСОБА_1І.) професійні та особисті
якості, як претендентки на заміщувану
посаду, зроблені належним за законом
складом кафедри». Ці твердження
недостовірні, надумані, нічим не
обґрунтовані, що підтверджується
наступним: -згідно рішення Вченої ради
ДНУ від 25 жовтня 2001 року (протокол № 2)
за погодженням з Міносвіти країни (лист
МОНУ № 43-5/2102 від 03 грудня 2001 року)
наказом по університету № 34 від 11 січня
2002 року у структурі фізико-технічного
інституту (зараз факультету) була
створена кафедра «іноземних мов для
технічних та природничих
спеціальностей», а кафедра «іноземних
мов для інженерно-технічних
спеціальностей»(у структурі
факультету міжнародної економіки)
перейменована у «кафедру іноземних
мов». Склад колишньої кафедри
іноземних мов ІТС (близько 40
викладачів) був розподілений наказом
по університету № 34 від 11 січня 2002 року
на заново створені кафедри; -згідно
абзацу 2 п. 25 «Положення про державний
вищий заклад освіти», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 1074 від 05 вересня 1996 року (у редакції,
яка діяла на час створення кафедр) -
кафедра створюється наказом ректора за
поданням декана факультету та за
рішенням вченої ради факультету,
погодженим з органом управління, у
підпорядкуванні якого перебуває
заклад освіти, за умови, що обсяги
навчальної роботи дають змогу
сформувати викладацький склад у
кількості не менше 5 штатних одиниць. Це
Положення не містило вимог щодо
обов'язкової наявності викладачів зі
ступенями чи званнями. Кількість
викладачів (40 працівників) зумовлювала
необхідність створення двох кафедр для
більш ефективної організації
навчального процесу. Лише ч. 2 ст. 30
Закону України «Про вищу освіту» від 17
січня 2002 року, тобто, уже після
створення кафедр наказом по ДНУ № 34 від
11 січня 2002 року, було визначено, що
кафедра створюється рішенням Вченої
ради вузу за умови, якщо до її складу
входить не менше ніж 5
науково-педагогічних працівників, і не
менше ніж 3 із них мають науковий
ступінь, або вчене звання. (Закон «Про
вищу освіту»був прийнятий і набрав
чинності пізніше створення кафедр,
зворотної сили він не має); - у 2003 році
ОСОБА_1 зверталася до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська з
позовом до ОСОБА_2 національного
університету «Про відміну актів,
порушуючих закон, поновлення прав і
відшкодування моральної шкоди»(справа
№2-5373/2003 р.). У цьому позові ОСОБА_23
оспорювала законність реорганізації
кафедри іноземних мов для
інженерно-технічних спеціальностей і
створення на її базі двох кафедр:
кафедри іноземних мов для інженерних і
природничих спеціальностей (у
структурі ФТІ) і кафедри іноземних мов
(у структурі ФМЕ), призначення наказом
№ 492к від 01 липня 2002 року завідувачами
кафедрами доцентів ОСОБА_24 і ОСОБА_6, а
також перевід працівників кафедри
іноземних мов для ІТС наказом № 355к від
17 травня 2002 року на заново створені
кафедри. Рішенням Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 10 грудня
2003 року у задоволенні цього позову
ОСОБА_1 було відмовлено у повному
обсязі заявлених вимог. Ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 18 березня 2004 року рішення
Жовтневого районного суду від 10 грудня
2003 року залишене без змін. Ухвалою
Верховного Суду України від 25 серпня 2004
року касаційна скарга ОСОБА_1 була
відхилена, а рішення Жовтневого
районного суду від 10 грудня 2003 року і
ухвала апеляційного суду
Дніпропетровської області від 18
березня 2004 року залишені без змін. 14
листопада 2006 року ОСОБА_23 зверталась до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська із заявою про
перегляд рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 10 грудня
2003 року за нововиявленими обставинами.
Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 20 грудня 2006 року у
перегляді рішення Жовтневого
районного суду від 10 грудня 2003 року
було відмовлено.

Твердження ОСОБА_1 про те, що, начебто,
ректор університету «... допустивши до
участі у конкурсі та призначивши на
посаду старшого викладача ОСОБА_8, яка
не проводила наукової роботи та не мала
наукових результатів, а тому не
виконувала трудових обов'язків
викладача кафедри, провів не відкритий,
а «закритий»конкурс на зазначену
посаду з повідомленням лише ОСОБА_8
визначених ректором неоголошених умов
заміщення посади особою, яка не має
наукових результатів...» - вигадані
позивачкою, не відповідають
дійсності і суперечать фактичним
обставинам, спростовуються
документами, залученими до справи. Так,
до участі у конкурсі допускає не
ректор, а конкурсна комісія
університету, яка лише перевіряє
документи конкурсантів і їх
відповідність умовам оголошеного
конкурсу, і направляє їх на розгляд
відповідній кафедрі. Вважати, що ОСОБА_8
не виконувала своїх трудових
обов'язків викладача підстав немає. До
дисциплінарної відповідальності вона
не притягалась, зауважень по роботі
вона не мала. Коли розглядались
конкурсні матеріали ОСОБА_8, ОСОБА_9 і
ОСОБА_1 на засідання кафедри 28 березня
2006 року і на засіданні вченої ради
факультету 30 березня 2006 року, у своїх
виступах члени кафедри - викладачі
ОСОБА_12, ОСОБА_25, а на засіданні вченої
ради старший викладач ОСОБА_26С, доцент
факультету ОСОБА_27 дали позитивну
оцінку рівню роботи і ОСОБА_8 і ОСОБА_9С,
як викладачів, і рекомендували вченій
раді обрати їх на посади старших
викладачів. Конкурс на заміщення посад
був відкритий, а не «закритий», як
безпідставно твердить ОСОБА_1
Оголошення з умовами конкурсу було
опубліковане у газеті «ОСОБА_2
університет»№3-4 (2772-2773) за 22 лютого 2006
року. Газета університету
розповсюджується як по підписці, так і
в університеті, вивішується на стендах.
Ознайомитись з оголошенням мали
можливість усі бажаючі. Закритих
конкурсів законодавством про освіту не
передбачено. Ніяких «неоголошених
умов», які б повідомлялись лише ОСОБА_8,
не існувало.

Вимоги ОСОБА_1 (викладені у п. 5 заяви від
23 травня 2011 року) визнати, що
«...відповідач - ОСОБА_4 неналежним
проведенням конкурсу порушив її,
передбачене частиною 1 ст.145 КЗпП
України трудове право успішного (?)
науково-педагогічного працівника з
чисельними публікаціями наукових
результатів в наданні переваг при
просуванні по роботі...»- також не
обгрунтовані достовірними доказами її
успішності, як викладача. Статтею 145
КЗпП України передбачено, що
працівниками, які успішно і сумлінно
виконують свої трудові обов'язки,
надаються у першу чергу переваги та
пільги, у тому числі, у галузі
соціально-культурного і
житлово-побутового обслуговування
(путівки до санаторіїв та будинків
відпочинку, поліпшення житлових умов і
т.п.). Таким працівникам надається також
перевага при просуванні по роботі.
Стаття 145 КЗпП України містить
узагальненні положення трудового
законодавства щодо застосування пільг
і першочергового просування по роботі
працівникам, які успішно і бездоганно
виконують свої трудові обов'язки. Але
специфіка комплектування вузів
науково-педагогічними кадрами полягає
саме у тому, що, згідно законодавству
про освіту, посади
науково-педагогічних працівників
вузів заміщаються лише на умовах
конкурсного відбору шляхом
обговорення кандидатур претендентів
на посади на засіданнях кафедр і
обранням на посади таємним
голосуванням на засіданнях вчених рад.
Оцінку, як професійного рівня
претендентів на посади, так і їх
моральних якостей, дають колективи
кафедр і вчені ради факультету (вузу).
При цьому, «Положенням»передбачено, що
негативний висновок колективу кафедри
щодо кандидата на посаду не є
перешкодою для розгляду кандидатури
претендента вченою радою факультету
рішення якої є вирішальним і може бути
скасоване лише вченою радою вузу. Лише
рішення вченої ради факультету (або
вузу) про обрання кандидата на посаду
науково-педагогічного працівника
являється підставою для прийняття його
на роботу (призначення на посаду чи
переведення на вищу посаду) наказом
ректора. Згідно законодавству про
освіту, Статуту університету ректор
університету наділений правом
затверджувати штатний розпис
університету у межах виділеного
фінансування, але йому не делеговані
повноваження скасовувати рішення
вчених рад про обрання (або не обрання)
на відповідні посади
науково-педагогічних працівників. За
період роботи в університеті ОСОБА_1 не
заохочувалась наказами по
університету, не нагороджувалась
грамотами, цінними подарунками та інш..

Вимоги позивачки про те, що
«...порушенням її прав на експертну
оцінку її наукового та педагогічного
рівнів, рівня успішності виконання
трудових обов'язків, на інформованість
щодо неоголошених умов конкурсу, які
були повідомлені ОСОБА_8, відповідачі
не визнали і порушили її права на
рівність вимог конкурсу для всіх
конкурсантів, на надання їй переваги
при просуванні по роботі як успішному
науково-педагогічному працівнику і
визнати недійсними результати
конкурсу, та наказ ректора ОСОБА_4 (щодо
призначення ОСОБА_8 на заміщення другої
посади старшого викладача, вважаючи
першою посадою ту, в результаті
таємного голосування на заміщення якої
перемогла ОСОБА_9, оскільки голосування
щодо цієї другої посади проведено з
порушенням встановленого законом
порядку...»- не підлягають задоволенню
як безпідставні, надумані. Так, із
вимог, які викладені ОСОБА_1 у цьому
пункті заяви, взагалі, неможливо
зрозуміти які конкретно і якого закону
допущені порушення? Що стосується
зауваження позивачки щодо «експертної
оцінки»її наукового і педагогічного
рівня, рівня її успішності, тверджень
щодо якихось неоголошених умов
конкурсу, на рівність при проходженні
конкурсу, наданні їй переваг при
просуванні по роботі, то вони не можуть
братись до уваги, як надумані,
недостовірні, не обґрунтовані
будь-яким достовірним доказом вини
університету, як юридичної особи чи
його посадових осіб. Оцінку її, як
науково-педагогічного працівника
зробили і кафедра, і вчена рада не
обравши її на посаду.

Щодо вимог ОСОБА_1, які стосуються
визнання недійсним результатів
конкурсу від 30 березня 2006 року і наказу
№ 235к від 14 квітня 2006 року про
призначення ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на посади,
як обраних вченою радою 30 березня 2006
року за конкурсом, то ця вимога, як
незаконна, не підлягає задоволенню.
Визнавати недійсними результати
конкурсу, який відбувся 30 березня 2006
року, щодо обрання ОСОБА_8 і ОСОБА_9
вченою радою факультету на посади
старших викладачів, законних підстав
немає. Конкурс, включаючи процедуру
обговорення кандидатур ОСОБА_8І,,
ОСОБА_9 і ОСОБА_1, як претендентів на
посади старших викладачів, на
засіданні кафедри іноземних мов 28
березня 2006 року і на засіданні вченої
ради факультету, яка 30 березня 2006 року
обрала на посади старших викладачів
кафедри іноземних мов ОСОБА_8 і ОСОБА_9
шляхом таємного голосування, проведені
у відповідності з «Положенням про
обрання та прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів третього та
четвертого рівнів акредитації»- без
порушень, передбаченої ним, процедури.
Вчена рада факультету 30 березня 2006 року
таємним голосуванням на посади старших
викладачів кафедри іноземних мов
обрала: ОСОБА_8 (за - 13 голосів, проти - 5,
недійсний - 1 бюлетень); ОСОБА_9С.(за - 15
голосів, проти - 4). ОСОБА_1 як така, що не
набрала необхідної кількості голосів
членів вченої ради (за - 7, проти -11,
недійсний 1 бюлетень) не була обрана.
Результати голосування затверджені
вченою радою факультету. Наказом № 235к
від 14 квітня 2006 року на посади старших
викладачів кафедри іноземних мов, як
обрані за конкурсом, були призначені:
ОСОБА_8 на період з 04 квітня 2006 року по 30
червня 2009 року на умовах контракту і
ОСОБА_9 на період з О4 квітня 2006 року по 30
червня 2006 року також на умовах
контракту. Наказ № 235к від 14 квітня 2004
року виданий у межах повноважень
ректора університету, передбачених
законодавством про працю і про освіту.
Він законний, підстави для його
скасування відсутні (тим більше, що
пройшло більше 5-ти років після його
видання і сплили строки давності для
його оскарження).

У позовній заяві ОСОБА_1 твердить, що,
«створенням і розповсюдженням перед
голосуванням умисно неправдивої
негативної інформації щодо виконання
нею трудових обов'язків, її професійних
якостей, не проведенням конкурсу у
встановлені законодавством спосіб і
порядку, відповідачі, начебто, завдали
шкоди її діловій репутації, зобов'язати
відповідачів спростувати або
підтвердити належними доказами та
експертними висновками всю негативну
інформацію, яку вони поширили членам
кафедри і вченої ради факультету щодо
неї і стягнути з відповідачів на її
користь грошову компенсацію за завдану
моральну шкоду у розмірі достатньому
для опублікування однієї монографії
обсягом 10 авторських аркушів (7000 грн.)
та покриття витрат на її участь у трьох
міжнародних конференціях за профілем
її наукової роботи (Зх1500 грн.=45000 грн.) -
разом 45000 грн.»(а потім і 52000 грн.). Ці
вимоги позивачки, як і інші, викладені
нею у цій позовній заяві, не підлягають
задоволенню, як не обґрунтовані
достовірними, реальними, а не
надуманими доказами вини університету,
як юридичної особи чи його посадових
осіб у причинені їй будь-якої шкоди. Дії
ОСОБА_1 у минулому були предметом
розгляду вченою радою факультету
міжнародної економіки і Вченою радою
університету. У період роботи комісії
університету, яка готувала пропозицію
Вченій раді університету, до комісії
звернулась група викладачів кафедри
іноземних мов (29 осіб) з проханням
відгородити колектив від дій ОСОБА_1І,
які спрямовані на руйнування
морально-психологічного клімату у
колективі. Вчена рада факультету і
Вчена рада університету дали, в цілому,
негативну оцінку діям ОСОБА_1 (копії
доповідної записки комісії, копія
звернення викладачів кафедр іноземних
мов до комісії від 20 червня 2002 року,
копія протоколу засідання вченої ради
факультету міжнародної економіки № 43
від 17 червня 2002 року, копія рішення
Вченої ради університету від 01 липня 2002
року (протокол № 10) в матеріалах справи
є). Що стосується змісту виступів зав.
кафедрою ОСОБА_6 на засіданнях, то він,
як член трудового колективу кафедри,
член вченої ради факультету, вчений,
використав своє право на викладення
своєї точки зору щодо професійного
рівня ОСОБА_1, як викладача, з якою він
тривалий час уже спілкувався по роботі
на кафедрі. Покладання на університет,
як на юридичну особу обов'язки по
проведенню «експертиз»змісту виступів
працівників на зборах, засіданнях і т.і.
чи обов'язку по їх підтвердженню чи
спростуванню, законодавством України,
у тому числі і про освіту, не
передбачено.

ОСОБА_1 у позовній заяві ставить вимогу
«на підтвердження позовних вимог щодо
наявності/відсутності наукових
результатів, зобов'язати відповідача -
ДНУ надати експертний висновок, у якому
вказати за встановленими ВАК України
критеріями, які конкретно наукові
результати, яких конкретно наукових
робіт отримала і опублікувала ОСОБА_8
на час проведення конкурсу». Ці вимоги
не підлягають задоволенню як незаконні
з наступних підстав: при зверненні з
позовом до суду, згідно частині 2 ст. 10
ІШК України кожна сторона повинна
довести ті обставини на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Тобто,
подібні докази повинні бути подані
позивачем (ОСОБА_1І.), а не
університетом, який законодавством не
зобов'язаний робити
«експертні»висновки по публікаціям,
які вказують претенденти у списках
наукових праць, при подачі документів
для участі у конкурсі на заміщення
посад науково-педагогічних
працівників. Експертні висновки у
випадках, передбачених законодавством,
робляться незалежними особами
(установами), а не сторонами у
цивільному процесі. ВАК України (Вища
Атестаційна Комісія) ніколи не
встановлювала «критеріїв експертної
оцінки»наукових, навчально-методичних
і інших праць публікацій, які
претенденти на заміщення посад
науково-педагогічних працівників,
вказують у списках своїх наукових,
навчально-методичних праць, які разом з
іншими документами подаються ними на
конкурс - при заміщенні посад
науково-педагогічних працівників
вузів. Питання заміщення посад
науково-педагогічних працівників
вузів не входить до компетенції ВАК
України. Згідно ст. 13 Закону України
«Про освіту», ст. 19 Закону України «Про
вищу освіту»ВАК України забезпечував
виконання державних вимог при
атестації наукових і
науково-педагогічних кадрів вищої
кваліфікації, організовував мережу
спеціалізованих вчених рад; формував
нормативні та методичні засади їх
діяльності; розробляв і затверджував
вимоги до рівня наукової кваліфікації
здобувачів наукових ступенів, вченого
звання старшого наукового
співробітника; забезпечував єдність
вимог до рівня наукової кваліфікації
осіб, які здобувають науковий ступінь
кандидата, доктора наук і вченого
звання старшого наукового
співробітника; проводив експертизу
дисертацій для здобуття наукових
ступенів кандидата та доктора наук,
вченого звання старшого наукового
співробітника. Ні ст.13 Закону України
«Про освіту», ні ст.19 Закону України
«Про вищу освіту»до компетенції ВАК
України не були віднесені не право, не
обов'язок встановлювати будь-які
правила щодо порядку комплектування на
конкурсних засадах вузів ІП-ІУ рівнів
акредитації науково-педагогічними
працівниками. Це виключна компетенція
Міносвіти і науки, молоді та спорту
України. Згідно частині 2 ст. 17 Закону
України «Про вищу освіту» управління у
галузі вищої освіти у межах його
компетенції здійснює спеціально
уповноважений орган виконавчої влади у
галузі освіти і науки (Міносвіти і
науки, молоді та спорту України). Ні
«Положення про порядок обрання та
прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів III-ІУ рівнів
акредитації», ні наказ Міносвіти
України № 744 від 24 грудня 2002 року, яким
затверджене це Положення, ні інші
нормативно-правові акти, які регулюють
працю науково-педагогічних
працівників, не містять спеціальних
приписів, щодо проведення спеціальних
«експертиз», опублікованих
претендентами на посади публікацій. У
списках наукових і науково-методичних
праць, складених і підписаних
претендентами, засвідчених зав.
кафедрою (деканом) і ученим секретарем
Вченої ради університету та поданих
претендентами разом з іншими
документами, зазначені як назви праць
(їх характер), так і джерела їх
оприлюднення. Щодо оцінки змісту
наукових, науково-педагогічних праць,
опублікованих (у різний спосіб)
науково-педагогічними працівниками, то
обов'язково необхідно враховувати, що
точки зору автора і опонента по одній і
тій же проблемі, не завжди можуть
співпадати; що є однією із засад
(принципів) свободи на наукову і на
науково-педагогічну діяльність,
обстоювання своїх наукових поглядів.

ОСОБА_1І у позовній заяві ставить
вимогу - «...зобов'язати відповідача
відновити становище, яке існувало
після оголошення про перемогу ОСОБА_9 (?)
внаслідок першого голосування
бюлетенями з зазначенням у них прізвищ
всіх конкурсантів та зобов'язати
провести повторно конкурс на заміщення
другої зазначеної посади в частині,
передбаченій пунктами 5-9
Положення...(від висновку кафедри до
таємного голосування та затвердження
його результатів вченою радою
факультету». Ця вимога на підлягає
задоволенню у зв'язку з її
безпідставністю, необґрунтованістю і
незаконністю. Так, процедура
обговорення кандидатур ОСОБА_8, ОСОБА_9
і ОСОБА_1І на засіданні кафедри
іноземних мов 28 березня 2006 року,
визначення рейтингу претендентів,
обговорення усіх трьох претендентів на
засіданні вченої ради факультету
міжнародної економіки і таємне
голосування по кандидатурам 30 березня
2006 року не були порушені. Процес
обговорення кандидатур як на засіданні
кафедри 28 березня 2006 року, так і на
засіданні вченої ради факультету 30
березня 2006 року проходив комплексно у
один день, усіх трьох претендентів.
Ніякого розриву у часі обговорення,
голосуванні і оголошенні результатів
виборів не було. Ніяких зауважень щодо
будь-яких порушень процедури
обговорення кандидатур, голосування,
ведення засідань і кафедри, і вченої
ради, змісту протоколів (їх неповноти)
ОСОБА_1І ніколи не робила і подібних
скарг не заявляла. Твердження ОСОБА_1
щодо, начебто, підготовлених нею
(станом на 2006 рік) кандидатських
дисертацій нічим не підтверджено.

У своїй позовній заяві по цій цивільній
справі ОСОБА_1 заявляє, що вона мала
затверджену тему дисертаційного
дослідження, яку вона, начебто,
дослідила. 30 березня 2006 року на
засіданні вченої ради факультету, коли
розглядалась її конкурсна справа,
ОСОБА_1 заявила у своєму виступі,
зафіксованому у протоколі засідання
вченої ради, що вона, начебто, виконала
кандидатську дисертацію за суміжними
спеціальностями, захист якої, як вона
безпідставно твердить, був скасований
Вищою Атестаційною Комісією України, а
у теперішній час (станам на день
засідання вченої ради факультету
міжнародної економіки –30 березня 2006
року) здала кандидатський іспит і на
виході нова кандидатська дисертація.
На цьому ж засіданні вченої ради
факультету 30 березня 2006 року на
запитання члена вченої ради факультету
проф. ОСОБА_28 - чому не захищена
дисертація на підставі такої, як у неї
кількості публікацій, ОСОБА_1 відповіла
(це зафіксоване у протоколі засідання
вченої ради факультету № 3 від 30
березня 2006 року), що, начебто, відмовив
ректор після зустрічі із зав. кафедрою.
Але ця інформація ОСОБА_1 - недостовірна
по суті, ректор вузу ніякого відношення
до процесу захисту дисертацій у
спеціалізованих радах не має, рішення
про присудження наукових ступенів
приймають спеціалізовані ради по
присудженню наукових ступенів, а не
керівник вузу. На час проведення
конкурсу (березень 2006 року) на
заміщення 2-х вакантних посад старших
викладачів по кафедрі іноземних мов
факультету міжнародної економіки, як і
на день звільнення ОСОБА_1 03 вересня 2008
року наказом по університету № 692к від
02 вересня 2008 року, кандидатська
дисертація ОСОБА_1 до захисту не була
подана. У якій стадії знаходилась
робота над нею (і чи, взагалі, вона
велась) ні кафедрі іноземних мов, де
працювала ОСОБА_1, ні факультету
міжнародної економіки нічого не було
відомо.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об’єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню, а ні повністю, а ні
частково.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові можуть бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Суду не надано доказів того,
що неправомірними діями відповідачів
позивачу було завдано ушкодження
здоров’я, майнової шкоди та прямих
збитків чи інше, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв’язку зі вказаними діями
відповідачів і підлягають відновленню
чи повному відшкодуванню за рахунок
винної особи.

Частина 1 статті 2371 КЗпП України
передбачає, що відшкодування власником
або уповноваженим їм органом моральної
шкоди працівникові проводиться у
випадку, якщо порушення його законних
прав привело до моральних страждань,
втраті нормальних життєвих зв'язків і
жадають від його додаткових зусиль для
організації свого життя.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави
відповідальності за завдану моральну
шкоду: моральна шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті; моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній
особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; в інших
випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового
розгляду позивачем не було надано
належних доказів наявності моральної
шкоди та підтвердження факту
заподіяння позивачу відповідачами
моральних страждань.

Для відшкодування моральної
шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК
України необхідно довести такі факти:
неправомірність поведінки особи,
наявність шкоди, наявність причинного
зв’язку між протиправною поведінкою
та шкодою, що є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
завдавача шкоди, наявність вини
завдавача шкоди. Таким чином лише
наявність всіх вищезазначених умов є
підставою для прийняття судом рішення
про відшкодування завданої шкоди. Суд
приймає до уваги ті обставини, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору
(п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідачі заперечують
будь-які домовленості і зобов’язання
стосовно позивача по незаконним (з
точки зору позивача) діям відносно
нього, предмета спору, а позивач цього
не довів, твердження позивача про
наявність будь-яких інших зобов’язань
або неправомірності стосовно нього є
припущенням.

Не може суд прийняти до уваги пояснення
позивача на підтвердження свого
позову, оскільки вони спростовуються
вищевикладеним і об’єктивно нічим не
підтверджуються. Суд вважає
безпідставними позовні вимоги
позивача, оскільки вони не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні: порушень законодавства з
боку відповідача стосовно порядку
проведення та організації і підстав
(норми закону) організації роботи і
звільнення, встановлення фактів, не
надання чи недостовірності інформації,
завдання моральної шкоди,
неправомірності дій чи бездіяльності
чи інш. не встановлено.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову
до ДНУ імені ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про
визнання і встановлення певних фактів,
визнання результатів конкурсу на
заміщення вакантних посад незаконними,
зобов’язання вчинити певні дії,
відновлення раніше існувавшого
становища та стягнення моральної шкоди
відмовити.

Таким чином, обставини позовних вимог
не знайшли свого об’єктивного
підтвердження в ході судового
засідання, позовні вимоги про визнання
і встановлення певних фактів, визнання
результатів конкурсу на заміщення
вакантних посад незаконними,
зобов’язання вчинити певні дії,
відновлення раніше існувавшого
становища та стягнення моральної шкоди
в такому вигляді не ґрунтуються на
вимогах закону і в їх задоволенні слід
відмовити повному обсязі.

В зв’язку з тим, що позивач був
звільнений від сплати державного мита
по цій категорії справ, а позовні
вимоги не задоволені, судові витрати в
вигляді судового збору необхідно
віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 2-1, 3, 4, 21, 23, 41, 43, 145, 221, 232, 233, 2371 КЗпП
України, ст. 13, 17, 54 Закону України «Про
освіту», ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1167 ЦК України,
ст. ст. 2, 19, 30, 54, 59 Закону України «Про
вищу освіту», ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2
національного університету імені
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання і
встановлення певних фактів, визнання
результатів конкурсу на заміщення
вакантних посад незаконними,
зобов’язання вчинити певні дії,
відновлення раніше існувавшого
становища та стягнення моральної шкоди
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -