2014/3754/2012
2/2014/1144/2012
РІШЕННЯ
Іменем України

19.12.2012 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області
в складі: головуючого судді Бібіка О.В.,
за участю секретаря судового засідання Онацької В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Змієві Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними,
встановив:
Крім того, відповідач ОСОБА_2, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_3 взяв у неї 01 серпня 2008 року в борг 6000 гривень та зобовя»язався повернути гроші 31 серпня 2011 року, про що надав власноруч написану розписку.
Просить стягнути три проценти річних від простроченої суми за прострочення виконання грошового зобов»язання у розмірі 440 гривень 68 коп.
Відповідач у вказаний ним строк борг так і не повернув, в добровільному порядку повернути гроші їй відмовляється, у весь цей час просить її зачекати, посилаючись на сімейні обставини.
У зв»язку з тим, що нею понесені судові витрати на оплату судового збору у сумі 107 гривень 30 коп. та правової допомоги у сумі 3000 гривень, то просила вказані витрати стягнути із ОСОБА_1.
Позивач та її представник в судовому засіданні, підтвердили фактичні обставини справи, викладені у позовній заяві. Проти зустрічного позову заперечували. Стверджували, що відповідач ОСОБА_3 надала мовчазну згоду на позику її чоловіком ОСОБА_2 у своєї матері ОСОБА_1 грошей, необхідних для першого внеску на купівлю жилого будинку та на його ремонт.
Відповідач за первісним позовом, він же третя особа за зустрічним позовом ОСОБА_2, проти первісного позову не заперечував, фактичні обставини справи не оспорював. Підтвердив факт передачі йому ОСОБА_1 грошей. Поти зустрічного позову заперечував з тих підстав, що ОСОБА_3 знала про укладені ним договори позики та не заперечувала проти їх укладення.
Відповідач ОСОБА_3 та її представник проти первісного позову заперечували. ОСОБА_3 пояснила, що про позику грошей ОСОБА_2 у своєї матері ОСОБА_1 в січні та серпні 2008 року вона дізналась із позовної заяви про стягнення боргу. Коли її колишній чоловік позичив гроші та на які потреби він їх витратив вона не знає. На потреби сім»ї ці гроші витрачені не були. Вона не давала своєї письмової згоди на укладення вказаних договорів позики, тому не може відповідати за особистими зобов»язаннями ОСОБА_2 як солідарний боржник.
Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги по первісному позову підлягають задоволенню частково, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_1 15 січня 2008 року в борг 5000 гривен та зобовя»язався повернути гроші 15 січня 2011 року, та 01 серпня 2008 року взяв в борг 6000 гривень та зобовя»язався повернути ОСОБА_1 гроші 31 серпня 2011 року, про що надав власноруч написані розписки ( а.с.40, 41).
Але до теперішнього часу взяті на себе зобов"язанання ОСОБА_2 не виконав, гроші ОСОБА_1М не повернув. Вказаний факт підтверджується наявністю у позивача боргових розписок власноручно написаних відповідачем ОСОБА_2 ( а.с.40,41), що у відповідності до вимог ст. 545 ЦК України свідчить про невиконане зобов»язання боржником.
Таким чином, між сторонами були укладений договір позики, оскільки згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір був укладений в письмовій формі, про що свідчать розписки, надані відповідачем.
У відповідності до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Як слідує із умов договорів перше грошове зобов»язання повинно бути виконане 15 січня 2011 року, друге - 31 серпня 2011 року.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних , від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тож вимоги позивача ОСОБА_1 по стягненню з боржника 260 грн.80 коп. ( 5000 грн.:365:100%х3%х635) та 179 грн.88 коп. ( 6000 грн.:365:100%х3%х395), підлягають задоволенню в повному обсязі.
Задовольняючи позовні вимоги та солідарно стягуючи суму основного боргу, в гривневому еквіваленті, індекс інфляції, а також 3 % річних за період з 02 листопада 2009 року по 01 жовтня 2010 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_7 уклав договір позики в інтересах сім'ї відповідно до положення ст. 65 СК України, та у встановлений розпискою строк відповідно до ст. 625 ЦК України кошти не повернув.
Заявлена позивачем ОСОБА_1 вимога про стягнення солідарно суми боргу із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виходячи із положень ч. 2 ст. 65 СК України, відповідно до якої при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Виходячи із того, що ОСОБА_2 на момент укладення договорів позики знаходився в шлюбі із ОСОБА_3 ( а.с.42) договір позики створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором використане в інтересах сім'ї.
Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.
Заявляючи вимогу до відповідача ОСОБА_3 про солідарний обов'язок щодо повернення заборгованості, позивач ОСОБА_1 не надала належних доказів чим передбачена така відповідальність ОСОБА_3 перед позивачем, не довела перед судом, що договорами позики на ОСОБА_3 не покладається обов'язок його виконання, що виключає, як наслідок, її солідарний обов'язок з боржником та, відповідно, її відповідальність за зобов'язаннями ОСОБА_2 як відповідача.
Крім того, аналіз норм сімейного законодавства надає підстави для висновку, що при покладенні обов'язку на одного з подружжя, який не був стороною у договорі позики, доказуванню підлягає укладення договору позики та отримання позики для потреб та інтересів сім'ї.
Заявляючи вимогу про стягнення на користь позивача суми боргу за договорами позики, позивач виходила тільки з факту перебування відповідачів на час укладення договорів позики у шлюбі.
Пояснення свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд оцінює критично, так як вказані свідки не змогли пояснити переконливо про наявність домовленості між кредитором ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_2. Н.В. про відповідальність подружжя як солідарних боржників під час укладення договорів позики.
Відповідачем ОСОБА_2 не надано жодного доказу щодо укладення правочину саме в інтересах сім»ї. Із наданих розписок не вбачається цільового призначення позичених грошей, за наведеного слідує, що гроші ОСОБА_2 позичав для себе.
Таким чином, правові підстави для відповідальності ОСОБА_3 за договорами позики відсутні, а отже в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Щодо зустрічних позовних вимог, то вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Єдиною підставою для визнання договору позики недійсним ОСОБА_3 зазначено відсутність її письмової згоди на укладення ОСОБА_2 договорів щодо позики значної суми грошей.
Змістом права спільної сумісної власності, як і будь-якого права власності, є право володіння, користування та розпорядження спільною річчю (статті 63 і 65 СК).
Право кожного зі співвласників на володіння, користування та розпорядження спільною річчю кореспондує обов'язку кожного з них погоджувати свою поведінку, пов'язану з володінням, користуванням та розпорядженням нею, з іншим співвласником, тобто кожен співвласник, у тому числі й подружжя, при здійсненні права спільної сумісної власності зобов'язаний займати не тільки пасивну (не перешкоджати одне одному в здійсненні правомочностей, пов'язаних з цією власністю), а й активну позицію, змістом якої, є право та обов'язок кожного з подружжя узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном з другим із подружжя.
Порядок розпорядження спільним майном подружжя врегульовано у спеціальному законодавчому акті, яким є Сімейний Кодекс України. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
У ст.65 СК України закріплено нову оціночну категорію цінне майно, хоча і не надається її визначення або загальних критеріїв, які б дали змогу в разі спору віднести те чи інше майно подружжя до цінного майна. Виходячи із суми грошових коштів, які були передані ОСОБА_2, та з урахуванням, що у ч.1 ст.31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість, то договором стосовно цінного майна можна вважати договір, який виходить за межі дрібного побутового правочину.
Законодавець, виходячи із положень ч.2 ст.65 СК України, та зазначаючи, що при укладенні договорів одним із подружжя, вважається, що він діє за згодою другого подружжя, передбачає підвищену охорону прав іншого із подружжя-співвласника майна, вимагаючи дотримання письмової форми на надання згоди на укладення договору стосовно цінного майна.
У даному випадку згода другого з подружжя на укладення договору стосовно цінного майна є одностороннім правочином на який поширюється дія відповідних вимог ЦК України щодо наслідків недодержання форми правочину.
Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.
Ні у ЦК України, ні у СК України прямо не передбачено такого наслідку недотримання простої письмової форми щодо згоди другого з подружжя відносно укладеного договору стосовно цінного майна подружжя, як визнання договору недійсним. Тому лише недодержання письмової форми згоди другого з подружжя на укладення договору іншим із подружжя, не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим із подружжя, недійсним.
Більш того, сама позивач за зустрічним позовом зазначила, що про існуючі договори позики вона дізналась тільки у жовтні 2012 року. Стороною вказаних договорів вона не є, гроші, які позичив її колишній чоловік ОСОБА_2 використав не в інтересах сім»ї, а у своїх власних.
Відсутність письмової згоди другого з подружжя на укладення договору стосовно цінного майна може розглядатися лише у контексті недобросовісних дій сторін за угодою
Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті правочину 203 цього Кодексу.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
З огляду на положення глави 16 ЦК України укладений між сторонами правочин є оспорюваний.
Згідно вимог частин 1-3 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Крім того, суд стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею та документально підтвердженні судові витрати у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України (а.с.1,12).
Що стосується вирішення питання щодо розподілу судових витрат, зокрема стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн., то погодитися з доводами позивача за зустрічним позовом в цій частині неможливо.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.
Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи.
З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2012 року між ОСОБА_3. та адвокатом ОСОБА_6, укладено договір про надання правової допомоги по цивільній справі в судах усіх інстанцій. Вартість послуг розрахована та вказана у додатковій угоді до цього договору ( а.с.27). Однак матеріали справи не містять такої додаткової угоди.
Заяви письмової та усної відповідача ОСОБА_3 про допущення до участі в розгляді даної справи адвоката ОСОБА_6 як особи, що надає правову допомогу, та постановлення з цього приводу відповідної ухвали суду матеріали справи не містять.
За таких обставин у суду не має підстав стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3.3000 грн., оскільки такі кошти не можуть вважатися витратами на правову допомогу, відшкодування яких передбачено цивільним процесуальним законодавством.
Виходячи з наведеного, суд відмовляє також у стягненні судового збору у розмірі 107 грн. 30 коп. із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у зв»язку з відмовою в повному обсязі у задоволенні зустрічного позову.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-216 ЦПК України, суд
вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 214 (двісті чотирнадцять) гривень 60 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про визнання договорів позики недійсними відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк, з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Бібік О.В.