Справа № 2-7951/11 Головуючий у 1
інстанції:Філюк Т.М. Провадження №
22-ц/0390/442/2012 Категорія:27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2012 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З А

суддів - Здрилюк О.І., Веремчук Л.М.

при секретарі Масляній С.В.

з участю представника відповідача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства (далі-ПАТ) «БМ
Банк», товариства з обмеженою
відповідальністю (далі- ТзОВ)
«Трансбуд-сервіс», ОСОБА_3 про визнання
договору поруки недійсним за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 12 січня 2012 року,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Луцького міськрайонного
суду від 12 січня 2012 року в позові
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_2, покликаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати це рішення і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов.

Судом першої інстанції встановлено, що
25 квітня 2008 року між ПАТ «БМ Банк» та
ТзОВ «Трансбуд-Сервіс» було укладено
кредитний договір № 2008-006/DC-004 за яким
останньому надано кредитні кошти в
сумі 930 000 гривень строком до 23 квітня 2010
року. З метою забезпечення виконання
зобов'язань за даним кредитним
договором між ПАТ «БМ Банк» та
відповідачем ОСОБА_3 було укладено
договір поруки №006/3/-2008/DC-004. Згідно умов
даного договору поруки поручитель
поручається перед кредитором за
своєчасне та повне виконання боржником
зобов'язання за кредитним договором.
При цьому, будь-які законні права та
інтереси ОСОБА_2, як дружини поручителя
ОСОБА_3, не були порушені, оскільки
договір поруки є способом забезпечення
зобов'язання, а не угодою щодо
розпорядження майном поручителя.

Заслухавши представника відповідача
ПАТ «БМ Банк», перевіривши доводи
апеляційної скарги, законність та
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін з
наступних підстав.

Встановлені судом та наведені вище
обставини, підтверджуються наявними у
справі доказами, зокрема: договором
поруки №006/3/-2008/DC-004. від 30 вересня 2008
року, укладеним між ВАТ «БМ Банк» та
ОСОБА_3, згідно з яким останній
поручився перед банком за належне
виконання ТзОВ «Трансбуд-Сервіс»
взятих на себе зобов'язань за кредитним
договором від 25 квітня 2008 року (а. с. 11-12).

Свої позовні вимоги ОСОБА_2
обґрунтувала тим, що про укладення
оспорюваного договору поруки, їй
нічого не було відомо, а тому при його
укладенні були порушені вимоги ст. 65
Сімейного кодексу (далі - СК) України
відповідно до яких в разі
розпорядження майном, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
слід отримати згоду на це іншого
подружжя.

Згідно зі ст. 553 Цивільного кодексу
України за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Зі змісту наведеної норми випливає, що
порука є угодою щодо прийняття перед
третьою особою на себе обов'язку
поручитися перед кредитором за
виконання боржником свого зобов'язання
та нести відповідальність за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання боржником шляхом
відшкодування в грошовій формі того, що
не було виконане боржником.

Таким чином, порука є способом
забезпечення виконання зобов'язання
(як правило, грошового), а не угодою щодо
розпорядження майном, належним
поручителю.

Посилання апелянта на ту обставину, що
при укладені договору поруки були
порушені її права та права
неповнолітніх дітей, а тому такий
договір є недійсним не заслуговує на
увагу, оскільки договір поруки не
створює обов'язків для будь-яких інших
осіб, крім сторін за договором.

Також статтею 73 СК України передбачено,
що за зобов'язаннями одного з подружжя
стягнення може бути покладено лише на
його особисте майно і на частку в праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка виділена йому в натурі.

Крім того, відповідно до п. 26 Постанови
Пленуму Верховного суду України від 6
листопада 2009 року N 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
особами, які беруть участь у справі про
визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину. У разі
якщо предметом правочину є майно, яке
належить особам на праві спільної
часткової власності, суд на підставі
статей 358, 361 та 362 ЦК відповідно до
частини другої статті 35 ЦПК залучає до
участі у справі про визнання такого
правочину недійсним усіх
співвласників.

Виходячи з проведеного аналізу
правових норм, про те, що договір порук
є способом забезпечення виконання
зобов'язання, а не угодою щодо
розпорядження майном, у позивача
ОСОБА_2, яка не була стороною
оспорюваного договору, відсутнє право
на його оскарження.

Суд першої інстанції з дотриманням
принципу диспозитивності, викладеному
в ст. 11 ЦПК України, підставно відмовив
у призначені почеркознавчої
експертизи підпису, зробленого ОСОБА_3
на договорі поруки. Як вбачається зі
змісту позовної заяви, позивач не
вказувала підставою звернення до суду
з позовом не підписання ОСОБА_3
оспорюваного договору. Крім того з
таких підстав оспорювати договір міг
лише сам поручитель.

Виходячи з викладеного, давши вірну
правову оцінку обставинам справи, суд
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову.

Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України
позивач не надала суду належних і
допустимих доказів того, що при
укладенні договору поруки були
порушені норми Закону, які є підставою
для визнання договору недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду та не
містять підстав для скасування
оскаржуваного рішення суду, яке
постановлено з дотриманням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача
ОСОБА_2 відхилити, а рішення Луцького
міськрайонного суду від 12 січня 2012 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: