Справа № 2214/3399/2012
Провадження № 2/2214/973/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2012 року. Славутський міськрайонний
суд Хмельницької області в складі :

головуючого судді Тончук Р.І.

при секретарі Придачук Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання
частково недійсним договору довічного
утримання та визнання права власності
на спадкове майно,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом
до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання частково
недійсним договору довічного
утримання та визнання права власності
на спадкове майно. Посилається на те, що
ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з
ОСОБА_5 купила 12 частину житлового
будинку, що розташований у АДРЕСА_1.
ОСОБА_5 10.12.2005 року нотаріально
посвідченим заповітом заповів їй,
ОСОБА_1, усе своє майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 він
помер. Вона прийняла спадщину після
смерті спадкодавця і отримала
свідоцтво про право на спадщину на ?
частину грошових вкладів. Житловий
будинок , придбаний його дружиною в
період перебування в шлюбі, є спільною
сумісною власністю подружжя, а, отже,
спадкодавцю належала половина частини
житлового будинку, що повинна входити
до складу спадкового майна. Однак,
нотаріус не видав їй свідоцтва про
право на спадщину на частину будинку,
оскільки правовстановлюючий документ
оформлений на ОСОБА_2, яка запечувала
проти видачі їй свідоцтва про право на
спадщину і згідно договору довічного
утримання від 29.11.2011 року безпідставно
передала у власність ОСОБА_4 ? частину
будинку. ОСОБА_2 належить 3/8 частин
будинку, тобто ? частина як дружині, а 1/8
як особі, що має право на обов»язкову
частку в спадщині незалежно від змісту
заповіту, оскільки на день смерті
заповідача вона була непрацездатною.
Їй же належить 1/8 частина будинку з
надвірними будівлями. Просить визнати
частково недійсним договір довічного
утримання від 29.11.2011 року, а саме в
частині передачі ОСОБА_4 1/8 частини
будинку з надвірними будівлями та
визнати за нею право власності на цю
частину будинковолодіння.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
позов підтримала.

Відповідачка ОСОБА_2 позову не визнала,
давши пояснення про те, що будинок не є
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки придбаний за її власні кошти,
що їй дали батьки. На придбання будинку
власних коштів чоловіка або їх
спільних коштів не було затрачено. При
житті чоловік жодних претензій з
приводу права власності на будинок не
заявляв і не заповідав його позивачці.

Відповідачка ОСОБА_4 позову не
визнала, давши пояснення про те, що
будинок переданий їй у власність на
підставі договору довічного утримання,
тобто на законних підставах. Жодних
відомостей про те, що будинок був
спільною власністю подружжя ОСОБА_2, їй
не було відомо. При посвідченні
договору довічного утримання ОСОБА_2
був наданий договір купівлі-продажу, з
якого вбачалось, що будинок є саме її
власністю.Отже, підстав для визнання
договору довічного утроимання
частково недійсним немає. Просить в
позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, доводи
представника відповідачки ОСОБА_4
ОСОБА_7, вивчивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає задоволленню.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого 19.07.1962 року Славутською
держнотконторою за реєстром № 1670,
придбала частину житлового будинку з
надвірними будівлями(а.с.12). 18.02.1969 року
на підставі договору Славутським
міським відділом комунального
господарства їй було видано свідоцтво
про право власності на 50% цього будинку
та господарських будівель(а.с.15). На час
придбання будинку ОСОБА_2 перебувала в
шлюбі з ОСОБА_5, що стверджується
свідоцтвом про їх одруження(а.с.17).
Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. При житті він
не ставив питання щодо визначення
своєї частки та виділу її в натурі. У
складеному та посвідченому ОСОБА_1
заповіті від 10.12.2005 року не зазначав
частину будинку у складі спадкового
майна, у заявах про прийняття спадщини
та видачу свідоцтва про право на
спадщину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також не
зазначали частину будинку в складі
спадкового майна(а.с.40,41). Їм видані
свідоцтва про право на спадщину лише на
грошові вклади(а.с.44).

ОСОБА_2 будучи титульним власником
будинку згідно договору довічного
утримання, посвідченого 29.11.2011 року
приватним нотаріусом Славутського
міського нотаріального округу за
реєстром № 4631, передала у
власність ОСОБА_4 1/2 частину спірного
житлового будинку та надвірних
будівель, якою здійснена державна
реєстрація свого права на
будинковолодіння (а.с.19, 20). ОСОБА_4 є
добросовісним набувачем, оскільки
будинок вона придбала на законних
підставах. На час укладення договору та
в даний час їй невідомо, чи був цей
будинок спільною сумісною власністю
подружжя. При посвідченні договору
довічного утримання був наданий
правовстановлюючий документ на
будинок, у якому єдиним власником
значилась ОСОБА_2

Договір довічного утримання є
відплатним. Відповідно до ст. 388 ЦК
України якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати(добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише в разі, якщо
майно:

1) було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння;

2) було викрадене у власника або
особи, якій він передав майно у
володіння;

3) вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Такі обставини відсутні, а, отже,
відсутні підстави для визнання
частково недійсним договору довічного
утримання, на підставі якого ОСОБА_4
належить спірний будинок і він не може
бути витребуваний у неї іншою особою.
ОСОБА_4 також виданий Державний акт на
право власності на земельну ділянку, на
якій розташований будинок.

Щодо позовних вимог до ОСОБА_2, то після
укладення договору довічного
утримання вона не є власником будинку.
Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Хмельницької області від 16 серпня 2012
року ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про
визнання права власності на ? частину
житлового будинку за заповітом
відмовлено. З вищевказаних підстав
повинно бути відмовлено і в позові до
неї про визнання частково недійсним
договору довічного утримання.

Керуючитсь ст.ст.321, 328, 330,388 ЦК
України, ст.ст. 8,10,212,213 ЦПК України, суд

вирішив:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору довічного утримання в частині
передачі ОСОБА_2 у власність ОСОБА_4 18
частини житлового будинку з надвірними
будівлями, що розташований у м. Славуті
Хмельницької області по АДРЕСА_1, та
визнання права власності на цю частину
будинку з надвірними будівлями,
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Хмельницької
області протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Головуючий: