Єдиний унікальний номер 2-630/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2012 року
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Остапенко Н.Г.

при секретарі Шевцовій М.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
територіальної громади в особі
Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріальний округу ОСОБА_4, ЖБК №354, КП
ДМБТІ, Публічне акціонерне товариства
«Банк «Фінанси та Кредит», про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності на квартиру, договору
дарування квартири та визнання права
власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська з
позовом до територіальної громади в
особі Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріальний округу ОСОБА_4, ЖБК №354,
про визнання частково недійсним
свідоцтва про право власності на
квартиру, договору дарування квартири
та визнання права власності на
квартиру.

В обґрунтування позовних вимог
зазначивши, що він та ОСОБА_2
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
27 серпня 1955 року.

В період шлюбу, у 1984 році його дружина
була прийнята в члени ЖБК №354 та їх
родині, яка складалася з трьох чоловік
була надана трикімнатна квартира
АДРЕСА_1 в яку вони заселилися на
підставі ордеру №670 від 14 червня 1984
року.

Вони з дружиною, виплатили пайові
внески в повному обсязі, що
підтверджується довідкою ЖБК №354 від 05
березня 2010 року. В зв'язку з чим, кожен з
них має право на ? частину пайових
внесків.

Однак, 26.01.2000 року ОСОБА_2 на підставі
рішення виконкому Дніпропетровської
міської ради №2091 від 21.10.1999 року
отримала свідоцтво про право власності
на житло, згідно якого вона є титульним
власником спірної квартири. Він, як
чоловік, не давав згоду на те, щоб
власником усієї квартири була його
дружина, та навіть не знав про
отримання нею свідоцтва про право
власності на квартиру.

Крім того, 12 серпня 2008 року ОСОБА_2
подарувала вищезазначену квартиру
ОСОБА_3 за договором дарування
посвідченим приватним нотаріусом
Дніпропетровського нотаріального
округу ОСОБА_4, та зареєстрованим в
реєстрі за №2222.

Таким чином ОСОБА_2 розпорядилася не
тільки власним майном, а і його майном,
на яке він як чоловік мав право.
Розв'язати спір мирним шляхом він не
має можливості.

В зв'язку з чим просив визнати
частково недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру, договір
дарування квартири та визнати за ним
право власності на ? частину квартиру.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1.,
уточнені позовні вимоги підтримав та
просив їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач
ОСОБА_2 позовні вимоги визнала в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання
не з'явився, про час і місце судового
засідання повідомлявся належним чином,
через засоби масової інформації -
газету «Вісті Придніпров'я», причину
неявки в судове засідання не повідомив,
ніяких письмових заяв до суду не
надходило.

Відповідач територіальна громада в
особі Дніпропетровської міської ради у
судове засідання не з'явився, про час і
місце судового засідання повідомлявся
належним чином, причину неявки в судове
засідання не повідомив, ніяких
письмових заяв до суду не надходило.

В судовому засіданні представник
третьої особи ЖБК №354, Міщенко О.Г.
просила винести рішення згідно чинного
законодавства.

В судовому засіданні представник
третьої особи Лисенко П.П. позовні
вимоги не підтримала просила
відмовити в позові.

В судовому засіданні представник
третьої особи Ковалевська Ю.І. позовні
вимоги не підтримала просила відмовити
в позові.

Третя особа КП «ДМБТІ» у судове
засідання не з'явилась, про день та час
розгляду справи сповіщалась належним
чином, про причини неявки суду не
повідомила, письмових заяв не
надходило.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено,
що він та ОСОБА_2 перебувають у
зареєстрованому шлюбі з 27 серпня 1955
року.

В період шлюбу, у 1984 році його дружина
була прийнята в члени ЖБК №354 та їх
родині, яка складалася з трьох чоловік
була надана трикімнатна квартира
АДРЕСА_1 в яку вони заселилися на
підставі ордеру №670 від 14 червня 1984
року.

Вони з дружиною, виплатили пайові
внески в повному обсязі, що
підтверджується довідкою ЖБК №354 від 05
березня 2010 року. В зв'язку з чим, кожен з
них має право на ? частину пайових
внесків.

Однак, 26.01.2000 року ОСОБА_2 на підставі
рішення виконкому Дніпропетровської
міської ради №2091 від 21.10.1999 року
отримала свідоцтво про право власності
на житло, згідно якого вона є титульним
власником спірної квартири. Він, як
чоловік, не давав згоду на те, щоб
власником усієї квартири була його
дружина, та навіть не знав про
отримання нею свідоцтва про право
власності на квартиру.

Крім того, 12 серпня 2008 року ОСОБА_2
подарувала вищезазначену квартиру
ОСОБА_3 за договором дарування
посвідченим приватним нотаріусом
Дніпропетровського нотаріального
округу ОСОБА_4, та зареєстрованим в
реєстрі за №2222.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч.1 ст.61 СК
України, об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту.

Частиною 3 ст. 65 СК України
передбачено, що для укладення одним із
подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Згідно ч.1 ст. 86 ЦК Української РСР (в
редакції 1963 р.) право власності - це
врегульовані законом суспільні
відносини щодо володіння, користування
і розпорядження майном.

Відповідно до ст. 15 Закону України
«Про власність» член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж,
іншу будівлю або приміщення, надані
йому в користування, набуває права
власності на це майно. Громадянин, який
став власником цього майна, має право
розпоряджатися ним на свій розсуд:
продавати, обмінювати, здавати в
оренду, укладати інші угоди, не
заборонені законом.

З дослідженої в судовому засіданні
копії ордеру №670 вбачається, що він
виданий ОСОБА_2, сім*я якої складається
із 3-х чоловік на право зайняття
квартири АДРЕСА_1 /а.с.18/.

Судом встановлено, що 12 серпня 2008 року
ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3, який є
онуком відповідачки, прийняв у дар
квартиру, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Квартира, належала ОСОБА_2 на
підставі свідоцтва про право
власності, виданого 26 січня 2000 року
Виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради за
реєстровим номером № 60-403,
зареєстрованого 09.07.2008 року .Вказаний
договір дарування був посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрований в
реєстрі за № 2222 та в подальшому
зареєстрований відповідачем в КП
"ДМБТІ" (а.с.82, 86,22).

Матеріалами справи встановлено, що
сторони перебувають у зареєстрованому
шлюбі з 27 серпня 1955 року. Шлюб
зареєстрований Красногвардійським
відділом РАЦС, актовий запис за № 1129
(а.с.14).

В ході розгляду справи досліджено
копію заяви ОСОБА_1 від 12 серпня 2008 року,
з якої вбачається, що останній дав свою
згоду своїй дружині ОСОБА_2 подарувати
належну їм квартиру за адресою: АДРЕСА_1
гр. ОСОБА_3 Особу ОСОБА_1 встановлено по
паспорту, справжність підпису
перевірено. Заява підписана
власноручно ОСОБА_1 та засвідчена
підписом нотаріуса /а.с.84 /.

Отже, як вбачається з досліджених в
ході судового розгляду справи доказів,
заяви ОСОБА_1, які повністю
спростовують твердження позивача про
те, що спірний договір дарування
укладено без згоди та у відсутність
ОСОБА_1, останній був присутній при
укладенні договору дарування квартири
за адресою: АДРЕСА_1 та дав ОСОБА_2 свою
письмову згоду на дарування
вищевказаної квартири ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

В частині ч.4 ст.267 ЦК України
зазначено, що сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1,
він звернувся до суду з даним позовом
10.03.2010 року, тобто, строк позовної
давності минув.

Представник третьої особи
Ковалевська Ю.І. просила відмовити в
задоволенні позову у звязку із спливом
строків позовної давності.

Твердження позивача позивача про те,
що йому стало відомо про існування
спірного договору дарування квартири
лише в 2009 році є безпідставними і
повністю спростовуються його заявою
про дачу згоди на дарування квартири.
Крім того, згідно спірного договору,
він був укладений лише в двох
примірниках, що мають силу оригіналу,
один з яких залишається в справах
приватного нотаріуса, а інший
видається на руки обдарованому. Копія
договору, яка долучена позивачем до
матеріалів позову (а.с.24) зроблена із
копії, яка видана на руки ОСОБА_3,
оскільки копія договору (а.с.82), яка
зроблена з другого примірника, який
залишається в справах нотаріуса,
роздрукована на простому аркуші
паперу, а не на бланку.

Отже, як встановлено в ході судового
розгляду справи, позивачем було
власноручно надано письмову згоду
своїй дружині ОСОБА_2 на укладення
оспорюваного договору дарування
квартири, яка була посвідчена
нотаріусом, ОСОБА_1 був присутній при
укладенні вказаного договору
дарування квартири. Жодних прав ОСОБА_1
укладенням оспорюваного договору
порушено не було, оскільки він сам
особисто дав свою згоду своїй дружині
подарувати квартиру онуку ОСОБА_3 Крім
того, строк позовної давності по даній
справі минув, а тому в даному випадку в
задоволенні позову слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 8, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, ст.ст. 43, 44, 47, 48, 71, 75, 80, 86, 227, 243, 244
ЦК Української РСР (в редакції 1963 року),
ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 65
СК України, Постановою Пленуму
Верховного Суду України №9 від 6.11.2009
року «Про практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», Постановою Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи» №9 від
18.09.1987 року, Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 28 квітня 1978
року N 3 "Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними" (із
змінами, внесеними згідно з
постановами Пленуму Верховного Суду
України від 25 грудня 1992 року N 13 та від 25
травня 1998 року N 15), суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, ЖБК №354,
КП ДМБТІ, Публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит»
про визнання частково недійсними:
свідоцтва про право власності на житло
від 26.01.2000 року, виданого на ім'я ОСОБА_2
виконкомом Дніпропетровської міської
ради на підставі рішення № 2091 від 21.10.99
року та довідки ЖБК №354 від 12.10.99 року
№45, зареєстрованого в КП ДМБТІ 26.01.2000
року, договору Дарування квартири
АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 12.08.08 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі під №2222 та
визнання права власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя:
Н.Г. Остапенко