Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2012
року
Жовтневи
й районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого
–судді Мазниці
А.А.

Секретаря
–Ковальської Т.Г.

За участю:

Представника позивача
–ОСОБА_1

Представника відповідача
–ОСОБА_2

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
«ПРИВАТБАНК»про визнання правочинів
недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2011 року позивач звернувся
до суду з вищезазначеним позовом. В
обґрунтування заявлених вимог
послався на те, що 23.05.2006 р. між ним та
відповідачем був укладений кредитний
договір № DNP0GK00000031, за яким він отримав
споживчий кредит у розмірі 25.000, 00
доларів США на строк до 20.05.2021 р. на
споживчі цілі –придбання квартири
АДРЕСА_1. У забезпечення виконання
зобов’язань позичальника за даним
кредитним договором у той же день між
тими ж сторонами був укладений договір
іпотеки № DNP0GK00000031, предметом якого
була вищезазначена квартира.

Згаданий кредитний договір позивач
вважає таким, що суперечить вимогам
закону, оскільки він передбачає видачу
кредиту в іноземній валюті для
розрахунку між резидентами України за
придбання нерухомого майна на
території України, що суперечить
вимогам закону, оскільки згідно ст. ст.
3, 5 п.4 пп. «г»Декрету КМУ «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю», п. 1.11 Положення «Про порядок
видачі Національним Банком України
резидентам і нерезидентам
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу
платежу»для здійснення такого
розрахунку позивачеві була потрібна
індивідуальна ліцензія НБУ, якої він
завідомо для банку не мав. Виходячи з
наведеного позивач вважає, що йому була
надана послуга неналежної якості, що на
його думку тягне визнання кредитного
договору від 23.05.2006 р. № DNP0GK00000031
недійсним згідно ч. 6 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»як
здійсненого з використанням нечесної
підприємницької практики, а також
визнання недійсним договору іпотеки
від 23.05.2006 р. № DNP0GK00000031 як акцесорного
зобов’язання, що наслідую юридичну
долю основного.

У судовому засіданні представник
позивача заявлені вимоги підтримав, на
їх задоволенні наполягав.

Представник відповідача проти позову
заперечував, посилаючись на його
безпідставність.

Вислухавши пояснення осіб, що брали
участь у справі, дослідивши письмові
докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 23.05.2006 р. між
відповідачем та позивачем був
укладений кредитний договір № DNP0GK00000031,
за яким останній отримав кредит у
розмірі 25.000, 00 доларів США на строк до
20.05.2021 р. для придбання нерухомого майна
та оплату страхових платежів (а.с. 6, 7).

У той же день згідно договору
купівлі-продажу, укладеному з
продавцем ОСОБА_4, позивач набув за ціну
у розмірі 158.065, 00 грн. за кредитні кошти,
отримані від відповідача, що прямо
зазначено у п. 2.1. цього договору,
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 11, 12).

У забезпечення виконання зобов’язань
позичальника за вищезазначеним
кредитним договором у той же день між
позивачем та відповідачем був
укладений договір іпотеки № DNP0GK00000031,
предметом якого була придбана
позивачем квартира АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).

Аналізуючи спірні правовідносини, суд
приходить до наступного.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги щодо
визнання спірного кредитного договору
недійсним в цілому, позивач зазначив,
що останній був укладений з
застосуванням нечесної
підприємницької практики.

Згідно ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів»такою практикою
вважаються дії, що кваліфікуються
законодавством як прояв
недобросовісної конкуренції, а також
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною. Разом з тим у
спірних правовідносинах не вбачається
ознак нечесної підприємницької
практики відповідача, укладений між
сторонами кредитний договір закону не
суперечить, його положення є
зрозумілими, відсутні підстави
вважати, що вони вводять позивача в
оману, а висновки останнього щодо
порушення його права мають
суб’єктивний характер та не
випливають з фактичних обставин
відносин сторін та змісту договору.

Посилання позивача на те, що він
завідомо не міг використати отримані
від відповідача кредитні кошти з метою,
на яку вони видавалися, суд оцінює
критично, оскільки необхідність
додаткової конвертації зазначених
коштів у національну валюту України
для здійснення розрахунку за придбане
нерухоме майно не впливає на сутність
спірних кредитних правовідносин. Крім
того, доводи позивача у цій частині
спростовуються фактом досягнення ним
за допомогою отриманих коштів мети, для
якої вони були видані, –придбання
квартири АДРЕСА_1.

Виходячи з наведеного суд вважає
позовні вимоги в частині визнання
недійсним спірного кредитного
договору від 23.05.2006 р. №
DNP0GK00000031–безпідставними та вважає за
необхідне в їх задоволенні –відмовити.
При цьому решта позовних вимог
задоволенню не підлягає як така, що
ґрунтувалася на задоволенні даної
вимоги.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати
у справі покладаються на сторону, проти
якої ухвалене рішення, а саме не
відшкодовуються позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст.
19 Закону України «Про захист прав
споживачів», ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову –відмовити у
повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги , якщо таку скаргу не буде
подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає чинності після розгляду справи
апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, що брали участь у
справі, втім не були присутні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії рішення.

Суддя: