Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.,

суддів: Панасенкова В.О.,

ОСОБА_1,

при секретарі: Душкевич О.І.,

за участю: позивачки ОСОБА_2 та

відповідачки ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2011 року, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про припинення права часткової власності та визнання права власності і зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним договору міни, визначення порядку користування, вселення, усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення вартості майна, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

06 травня 2009 року ОСОБА_6 звернулась з позовом до суду, у якому вказала, що їй на праві власності належить 84/100 частин домоволодіння №3 по 1-му Ключовому провулку в м. Одесі. Оскільки, відповідачка, яка є власником решти частини домоволодіння, не проживає у вказаному домоволодінні, не брала участі у його будівництві та утриманні, так як частка відповідачки є незначною, виділити в натурі її неможливо, спільне володіння і користування майном є неможливим, та припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, тому позивачка на підставі ст. 365 ЦК України просить припинити право власності ОСОБА_5 на 16/100 частин домоволодіння №3 по 1-му Ключовому провулку в м. Одесі і визнати за нею право власності на цю частину спірного домоволодіння.

Не погоджуючись з висунутими до неї вимогами, відповідачка ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Суворовської районної адміністрації ОМР, Одеської міської ради, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, в який вказала, що без її відома Суворовською районною адміністрацією було винесено розпорядження №1263 від 29.09.2003 року про зміну розміру часток співвласників, у звязку з чим вказане розпорядження є на думку відповідача незаконним, а тому має бути скасовано. Як наслідок має бути визнано недійсним договір міни частини домоволодіння між ОСОБА_6 та ОСОБА_7. У звязку з неможливістю користуватися власністю ОСОБА_3 вказала про те, що вона понесла моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень і матеріальну шкоду у розмірі 57 312 гривень, які просить стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Також ОСОБА_5 просить також визначити порядок користування спірним домоволодінням та вселити її в квартиру №2 під літерою «А» в будинку №3 по 1-му Ключовому провулку в місті Одесі.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні вимоги позову про припинення права власності відповідачки ОСОБА_3 підтримали і просили їх задовольнити. Вимоги за зустрічною позовною заявою не визнали, посилаючись на її необґрунтованість, та просили зустрічний позов залишити без задоволення в повному обсязі.

Відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 та її представник вимоги первісного позову ОСОБА_6 не визнали та заперечували проти його задоволення, вимоги зустрічної позовної заяви підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі.

Справа розглянута за відсутності представників Суворовської районної адміністрації ОМР та Одеської міської ради, які повідомлялись про час та місце розгляду справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомили. Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 надала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2011 року позов ОСОБА_6 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_5 на 16/100 частин домоволодіння №3 по 1-му Ключовому провулку в м. Одесі, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію в розмірі 66 211 гривень. Після стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 66 211 гривень. суд визнав за ОСОБА_6 право власності на 16/100 частин домоволодіння №3 по 1-му Ключовому провулку в м. Одесі, та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 понесені судові витрати в сумі 81 гривня.

В апеляційних скаргах ОСОБА_5 та Одеська міська рада просять рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим.

У судове засідання не з'явилися представники відповідачів по справі Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради та Одеської міської ради, а також третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, але про розгляд справи вони сповіщалися належним чином, про що свідчить поштові повідомлення про отримання ними судових повісток. Тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та Одеської міської ради, пояснення на апеляції ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, а також заперечення на апеляції ОСОБА_2. перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.ст.213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і які правові норми регулюють ці правовідносини.

Проте, судова колегія вважає, що зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в частині задоволення первісного позову не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.03.2009 року, виданого Четвертою Одеською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_7 стала власником 3/4 частин збудованого на 100%, але не зданого до експлуатації житлового будинку з надвірними господарчими спорудженнями, що знаходиться в місті Одеса, по 1-му Ключовому провулку (кол. 1-й Клубнічний провулок, кол. вул. Шевченко), під №3, розташованого на земельній дільниці розміром 465 кв.м., а ОСОБА_5 1/4 частини цього ж житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.03.2003 року.

27.08.2003 року Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради вказане домоволодіння було прийнято до експлуатації.

Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради №1263р. від 29.09.2003 року затверджено розрахунок ідеальних часток у домоволодінні №3 по 1-му Ключовому провулку в м. Одесі, за ОСОБА_7 84/100 частин, за ОСОБА_5 16/100 частин домоволодіння.

Згідно цього розпорядження ОСОБА_7 02.10.2003 року отримала свідоцтво про право власності на 84/100 частин домоволодіння №3 по 1-му Ключовому провулку в м. Одесі, яке складається з одного жилого будинку під літ. «А» загально площею 77,1 кв.м., жилою площею 42,0 кв.м., сараю літ. «Г», вбиральні літ. «В».

12.11.2003 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 посвідчила договір міни, відповідно до умов якого 84/100 домоволодіння №3 по 1-му Ключовому провулку в м. Одесі, що складається з одного жилого будинку літ. «А», жилою площею 42,0 кв.м., сараю літ. «Г», вбиральні літ. «В», № 1-2 огорожі, І мостіння, розташоване на земельній ділянці площею 465 кв.м. ОСОБА_7 обміняла ОСОБА_6 на АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 суд першої інстанції виходив з положень ст. 365 ЦК України, але з таким висновком колегія суддів не може погодитись на підставі нижченаведеного.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

На підставі ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Таким чином, володіння, користування, розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників.

При цьому, місцевим судом не було враховано, що відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 не давала згоди на викуп у неї її частку у праві власності, а примушувати її до цього є порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності в примусовому порядку.

В своєму рішенні суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення ст. ст. 358, 364 ЦК України на підставі чого позов був задоволений.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи із наступного.

За своїм змістом положення ч.3 ст.358, ч.2 ст.364 ЦК України носять диспозитивний характер. Закріплене право вимоги співвласника від інших співвласників відповідної грошової або матеріальної компенсації вартості його частки не є безумовним і не породжує у інших співвласників обов'язку такої компенсацію.

Відповідно до ст. 358 ЦК України питання щодо виділу частки із майна, що є у спільний частковій власності вирішується співвласниками за їхньою згодою, у разі недосягнення такої згоди право співвласника може бути захищено у судовому порядку.

Вирішуючи такий спір суд перш за все повинен керуватися положеннями ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, згідно з якими всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Оцінивши та проаналізував вищезазначені обставини, судова колегія дійшла висновку, що захист права позивачки ОСОБА_2 у такий спосіб, як припинення права власності відповідачки ОСОБА_3 на спільну часткову власність призведе до вкрай негативних наслідків для останньої, що є використанням одним із співвласників свого права власності на шкоду іншим співвласникам та є неприпустимим з точки зору загальних конституційних принципів.

Отже, суд першої інстанції при ухваленні рішення про задоволенні первісного позову невірно застосував норми матеріального права, що призвело до порушення прав відповідачки ОСОБА_3, а тому рішення в частині задоволення позову ОСОБА_6 підлягає скасуванню.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 про неправомірну відмову в задоволенні зустрічного позову, то з ними колегія суддів погодитись не може, так як законних підстав для задоволення позову ОСОБА_5 не має.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 дізналась про існування розпорядження №1263р. від 29.09.2003 року щонайменше, 04.08.2005 року, але з вимогою про визнання його недійсним звернулась лише 08.07.2009 року, причин поважності пропуску цього строку відповідачем не вказано та не доведено, а тому підстав для його поновлення у суду не має, так як відповідно до положень ст.ст. 71, 74, 75, 80 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час винесення Суворовською райадміністрацією Одеської міської ради розпорядження, встановлюють загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), у три роки, яка застосовується судом незалежно від заяви сторін, та закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у задоволенні позову.

У рішенні суду першої інстанції було зазначено, що оспорюваний ОСОБА_3 договір міни від 12.11.2003 року ґрунтується на свідоцтві про право власності виконкому ОМР, яке видано позивачу на 84/100 частин домоволодіння №3 по 1-му Ключовому провулку в м. Одесі 02.10.2003 року, що нею не оспорювалось, а тому підстав для визнання недійсним зазначеного договору міни суд не вбачає, з даним висновком колегія суддів погоджується, не знаходячи підстав для задоволення зазначених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вищенаведеному, ОСОБА_5 ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції не було надано належних доказів щодо підтвердження обставин для задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 матеріальної і моральної шкоди.

Оскільки, згідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення права користування ОСОБА_5 її частиною домоволодіння та вселення її до кв. №2, то суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволені цих вимог, так як апелянтом ОСОБА_3 не було надано доказів про порушення її прав як співвласника з боку ОСОБА_6.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду з постановлениям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.п. 3,4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314,316,317,319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково, апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2011 року в частині задоволення первісного позову скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про припинення права часткової власності та визнання права власності відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: підпис ОСОБА_10

підпис ОСОБА_11

підпис ОСОБА_1

Копія вірна: суддя М.М. Драгомерецький