Справа № 2-8820/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2012 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

У складі : головуючого судді - Башмакова
Є.А.,

при секретарі - Куляба
Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Житлово-будівельний кооператив
№ 299, Перша дніпропетровська державна
нотаріальна контора, приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання недійсними довіренності та
договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до відповідачів про
визнання недійсними довіренності та
договору купівлі-продажу.

В обгрунтування позовних вимог,
позивач зазначила, що квартира № 132, що
розташована в корп. № 4 в буд. 10 по ж/м
Сокіл-1 в м. Дніпропетровську була
надана їй на сім’ю з трьох чоловік на
підставі ордера № 1959 від 23 квітня 1981
року, виданого виконавчим комітетом
Дніпропетровської ради народних
депутатів. Вказана квартира
знаходиться в ЖБК № 299, членом якого
вона є з моменту утворення і по
теперішній час. В квітні 1994 року нею був
повністю сплачений пайовий внесок, і
оскільки вона перебуває в шлюбі з
ОСОБА_4, то вказана квартира є їх
спільним сумісним майном подружжя.

В 2009 році вона дізналась, що квартира,
яку вона вважала своєю з чоловіком
власністю, належить відповідачу ОСОБА_2
на підставі договору купівлі-продажу
від 20 грудня 1995 року, посвідченого
Першою дніпропетровською державною
нотаріальною конторою,
зареєстрованого за № 4-11185 укладеного
між ОСОБА_7 (ОСОБА_3), від імені ОСОБА_1,
яка діяла на підставі довіреності від 12
грудня 1995 року, та ОСОБА_2 Оскільки вона
ніколи не надавала нікому довіреностей
на права продажу її квартири, позивач
просила суд визнати довіреність від 12
грудня 1995 року, посвідчену приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстровану в реєстрі № 1-412 та
договір купівлі-продажу від 20 грудня 1995
року, укладений між ОСОБА_7 (після шлюбу
ОСОБА_3), що діє на підставі довіреності
від 12 грудня 1995 року в інтересах ОСОБА_1
і ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за №
4-11185, недійсними.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_8 підтримали
позовні вимоги і просили їх
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_9 позовні вимоги не визнали та
просили в їх задоволені відмовити.

Відповідач ОСОБА_7 в судовому засіданні
пред’явлені позовні вимоги визнала і
не заперечувала проти їх задоволення.

Треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ЖБК № 299 в
судове засідання не з’явились, про час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином, причини неявки суду не
повідомили.

Представник третьої особи - Першої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори в судове
засідання не з’явилася, раніше в
судовому засіданні надавала свої
пояснення, проти позовних вимог не
заперечувала, просила розглянути
справу на розсуд суду.

Третя особа - приватний нотаріус
ОСОБА_6, в судове засідання не
з’явилася, про час і місце розгляду
справи була повідомлена належним
чином. Раніше надавала суду свої
пояснення, проти позовних вимог не
заперечувала, пояснила суду, що спірна
довіреність від 12 грудня 1995 року нею не
посвідчувалась і в Реєстр реєстрації
нотаріальних дій ніякі відомості про
зазначену довіреність не вносились. В
судовому засіданні судом було оглянуто
Реєстр реєстрації нотаріальних дій, а
саме: записи про вчинені нотаріальні
дії приватним нотаріусом ОСОБА_6 12.12.1995
року, копії відповідних сторінок якого
наявні в матеріалах справи, відповідно
до якого приватний нотаріус ОСОБА_6
дійсно не посвідчувала довіреність від
12 грудня 1995 року.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню
з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно ордера №
1959 від 23 квітня 1981 року позивач ОСОБА_1
зі своїм чоловіком та дочкою вселилась
в спірну квартиру, розташовану в ЖБК №
299 за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м
СокілАДРЕСА_1.

Згідно довідки № НОМЕР_1 № 299 від 19
березня 2011 року, ОСОБА_1 є членом
вказаного ЖБК з 1981 року по теперішній
час. Пай на вказану квартиру подружжям
ОСОБА_1 сплачений в 1994 році.

Відповідно до довідки № НОМЕР_2 № 299 від
19 березня 2011 року ОСОБА_1 до
теперішнього часу проживає в квартирі
за адресою: м. Дніпропетровськ, ж/м
СокілАДРЕСА_1, копія довідки наявна в
матеріалах справи.

В 2009 році при оформлені права
власності, позивач дізналась, що на
даний момент власником квартири № 132,
що розташована в корп. № 4 в буд. 10 по ж/м
Сокіл-1 в м. Дніпропетровську є ОСОБА_2
на підставі договору купівлі-продажу
від 20 грудня 1995 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 20
грудня 1995 року, укладеного між ОСОБА_7,
яка діяла на підставі доручення
посвідченого 12 грудня 1995 року
приватним нотаріусом ОСОБА_6 та ОСОБА_2,
квартира розташована за адресою: м.
Дніпропетровськ, ж/м СокілАДРЕСА_1 була
продана ОСОБА_2 за 1 070 000 000 крб.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про шлюб від 14 березня 2009
року, копія якого наявна в матеріалах
справи, ОСОБА_7 зареєструвала шлюб із
ОСОБА_10 та змінила прізвище «Дзень»на
«Берьозкіна».

В судовому засіданні було оглянуто
Реєстр реєстрації нотаріальних дій,
вчинених приватним нотаріусом ОСОБА_6,
згідно якого відомості про вчинення
нотаріальної дії щодо посвідчення
довіреності ОСОБА_1 на ім’я ОСОБА_7 від
12 грудня 1995 року відсутні. Крім того,
нотаріус ОСОБА_6 звернула увагу суду на
те, що записи про вчинення нотаріальних
дій від 12 грудня 1995 року мають
реєстрові номери, починаючи з 4620, а
реєстровий номер довіреності ОСОБА_1 на
ім’я ОСОБА_7 від 12 грудня 1995 року № І-412,
що також свідчить про те, що ОСОБА_6 не
посвідчувала зазначеної довіреності.

Виходячи з того, що позивач просила суд
визнати недійсними довіреність від 12
грудня 1995 року, посвідчену приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстровану в реєстрі № 1-412 та
договір купівлі-продажу від 20 грудня 1995
року, укладений між ОСОБА_7 (після шлюбу
ОСОБА_10), що діє на підставі довіреності
від 12 грудня 1995 року в інтересах ОСОБА_1
і ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за №
4-11185, до правовідносин, які виникли між
сторонами ще в 1995 році, повинні бути
застосовані положення Цивільного
Кодексу Української РСР 1963 року.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР (1963 року) - недійсною
є та угода, що не відповідає вимогам
закону.

Статтею 64 ЦК УРСР (1963 року) передбачено,
що довіреністю визнається письмове
уповноваження, яке видається однією
особою іншій особі для представництва
перед третіми особами.

Відповідно до ст. 65 ЦК УРСР (1963 року) -
довіреність на укладення угод, що
потребують нотаріальної форми, а також
на вчинення дій щодо державних,
кооперативних та інших громадських
організацій повинна бути нотаріально
посвідчена, за винятком випадків,
передбачених у цьому Кодексі, та інших
випадків, коли спеціальними правилами
допущена інша форма довіреності.

Як встановлено в судовому засіданні і
підтверджується дослідженими
матеріалами, ОСОБА_1 не зверталась 12
грудня 1995 року до приватного нотаріуса
ОСОБА_6 для посвідчення довіреності на
ім’я ОСОБА_7, і вказана довіреність
зазначеним нотаріусом не
посвідчувалась, у зв’язку з чим суд
приходить до висновку, що вимоги
позивача про визнання довіреності від
12 грудня 1995 року недійсною є
обгрунтованими.

Статтею 63 ЦК УРСР (1963 року) - угода,
укладена від імені другої особи особою,
не уповноваженою на укладення угоди
або з перевищенням повноважень,
створює, змінює і припиняє цивільні
права і обов'язки для особи, яку
представляють, лише в разі дальшого
схвалення угоди цією особою.

Судом достовірно встановлено, що в
архіві Першої дніпропетровської
державної нотаріальної контори в
справі про посвідчення від 20 грудня 1995
року договору купівлі-продажу квартири
№ 132, що розташована в корп. № 4 в буд. 10
по ж/м Сокіл-1 в м. Дніпропетровську,
відсутній оригінал довіреності ОСОБА_1
на ім’я ОСОБА_7, а мається лише її копія
на якій відсутній підпис позивача.

Також судом встановлено, що третя особа
ОСОБА_4 згоди на відчуження своєї
частки спірної квартири, у
відповідність до ст. 23 КпШС України не
надав.

Крім того, в судовому засіданні 09.12.2011
року суд зобов’язав відповідача
ОСОБА_2 надати в судове засідання
оригінал договору купівлі-продажу
квартири № 132, розташованої в корп. № 4 в
буд. 10 по ж/м Сокіл-1 в м. Дніпропетровськ
від 20 грудня 1995 року, укладений між
ОСОБА_7, діючої на підставі довіреності
від 12 грудня 1995 року в інтересах ОСОБА_11
та ОСОБА_2, зареєстрований в реєстрі за
№ 4-11185, проте відповідач в судове
засідання оригінал зазначеного
договору не надав, посилаючись на те, що
він розлучався з дружиною та не може
знайти оригінал даного договору від 20
грудня 1995 року.

За таких підстав суд приходить до
висновку, що, оскільки ОСОБА_7,
укладаючи договір купівлі-продажу від
20 грудня 1995 року від імені ОСОБА_1 не
була уповноваженою особою на укладення
вищезазначеної угоди, вказаний
договір купівлі-продажу підлягає
визнанню недійсним.

Представник відповідача просив суд
застосувати строк позовної давності,
оскільки позивач ОСОБА_1 знала про
даний договір купівлі-продажу набагато
раніше, аніж звернулася з позовом до
суду, тому пропустила строк позовної
давності, проте в судовому засіданні
доводи представника відповідача
об’єктивного підтвердження не
знайшли, представником відповідача не
було надано доказів того, що позивач
знала про договір купівлі-продажу від
20.12.1995 року раніше.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов’язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1
знайшли своє підтвердження в судовому
засіданні та підлягають задоволенню в
повному обсязі.

В судовому засіданні сторонам також
було роз’яснено, що у випадку
порушення їх прав, сторони мають право
звернутися до правоохоронних органів з
метою захисту їх порушених прав та
ставити питання про порушення
кримінальної справи стосовно особи,
яка їх права порушила.

В порядку розподілу судових витрат,
відповідно до ст. 88 ЦПК України,
зважаючи на те, що позовні вимоги
позивача задоволені, суд вважає за
необхідне стягнути солідарно з
відповідачів на користь позивача
судові витрати по справі.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 48, 63, 65 ЦК УРСР (1963 року), ст.ст. 2, 10,
11, 58, 60, 88, 212-215 ЦПК України суд –

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати довіреність від 12 грудня 1995
року ОСОБА_1 видану на ім’я ОСОБА_7 та
посвідчену приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстровану в реєстрі № 1-412 -
недійсною.

Визнати договір купівлі-продажу
квартири № 132, розташованої в корп. № 4 в
буд. 10 по ж/м Сокіл-1 в м. Дніпропетровськ
від 20 грудня 1995 року, укладений між
ОСОБА_7, яка діяла на підставі
довіреності від 12 грудня 1995 року в
інтересах ОСОБА_11, та ОСОБА_2,
посвідчений державним нотаріусом
ОСОБА_12, зареєстрований в реєстрі за №
4-11185 - недійсним.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування
судових витрат: 1700,00 (одну тисяча
сімсот) гривень 00 коп. –державне мито
та витрати на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі
120 (сто двадцять) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:

Є.А. Башмаков