Справа №2/214/39/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" травня 2012 р.

Літинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді: Сільченко О.В.

при секретарі: Плахотнюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Літина цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Літинська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом не дійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним;

В С Т А Н О В И В;

16.12.11 р. цей позов заявлено до суду.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 позов щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину підтримали та пояснили, що відповідач незаконно оформила вказане свідоцтво, так як при поданні заяви про прийняття спадщини не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців. Крім цього, їх батько ОСОБА_4, який помер у 1997 році, склав заповіт та поділив все належне йому майно між спадкоємцями. ОСОБА_1 пояснила, що вона знає про те, що в будинку, який знаходиться в смт. Літині по вул. Фрунзе, 23 постійно та на протязі всього життя проживає дочка ОСОБА_2 ОСОБА_5, однак дізналася про те, що ОСОБА_2 оформила спадщину на цей житловий будинок дізналася лише у вересні 2010 року. ОСОБА_1 пояснила, що заповіт склався в одному примірнику, який знаходився постійно у неї.

ОСОБА_1 пояснила, що вона прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті батька ОСОБА_4, так як за ЦК України (1963 р.), який діяв на той час вона вступила в управління та володіння спадковим майном, а саме, вона маючи ощадну книжку батька ОСОБА_4, отримала у ощадному банку частину його вкладу.

Крім цього, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не визнали позову щодо визнання недійсним заповіту від 24.10.97 р., який посвідчений лікарем Літинського РТМО ОСОБА_6 та головним лікарем Літинської РТМО ОСОБА_7, яким ОСОБА_4 заповів своє майно спадкоємцям, так як на той час батько знаходився на лікуванні у Літинській лікарні та самостійно не міг скласти заповіт та його підписати через хворобливий стан, однак зміст заповіту відповідає його волі, що підтвердили посадові особи Літинського РТМО.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 позову щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину недійсним не визнала та пояснила, що її мати ОСОБА_2 належним чином оформила спадщину, так як решта спадкоємців спадщини не прийняли. ОСОБА_5 пояснила, що заповіт від 24.10.1997р. слід визнати недійсним, так як його складено та посвідчено незаконно. Незаконність полягає у тому, що лікар ОСОБА_6 та головний лікар ОСОБА_7 не мами права його посвідчувати, так як ОСОБА_4 у 1997 році в Літинській лікарні зовсім не лікувався та не перебував, а тому у заповіті не викладена та не посвідчена воля спадкодавця. Про такий заповіт ніхто із спадкоємців, крім ОСОБА_1, не знав.

ОСОБА_8, який надає правову допомогу ОСОБА_2 висловив позицію, що підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом немає, так як ОСОБА_2 належним чином звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала вказане свідоцтво. Крім цього, у задоволенні позову слід відмовити, так як ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності звернення до суду, а її посилання на те, що вона дізналася лише у 2010 р. про порушення свого права не відповідає дійсності, так як вона знала про те, що в будинку тривалий час проживає дочка ОСОБА_2 ОСОБА_5 Крім цього, ОСОБА_8 висловив позицію, що заповіт від 24.10.97 р. складено у супереч вимогам ЦК України, так як ОСОБА_4 на лікуванні у лікарні в той час не перебував. Крім цього, заповіт складено

Представник Літинської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 пояснила, що стосовно вирішення вказаних спорів покладається на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що вона детально не памятає обставин оформлення свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2, але вона вчинили ці дії відповідно до вимог закону. ОСОБА_10 пояснила, що у разі складання та посвідчення заповіту у лікарні, то заповіт повинен був бути зареєстрований у книзі реєстрації нотаріальних дій та один примірник заповіту передається до нотаріуса, де він зберігається. ОСОБА_10 пояснила, що якщо вона оформила свідоцтво про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4Г, то у нотаріальній конторі заповіту не було.

Свідок ОСОБА_6Т, під час розгляду справи пояснила, що в жовтні 1997 року вона була черговим лікарем та до неї звернувся ОСОБА_4, який перебував на лікуванні у лікарні, з проханням скласти заповіт. Так як він самостійно не міг писати, то вона написала зміст заповіту із його слів та підписала його. Після цього вона звернулася до головного лікаря ОСОБА_7П,, який посвідчив його своїм підписом та печаттю.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що у 1997 році він працював головним лікарем Літинського РТМО. Він детально не памятає про обставини посвідчення заповіту ОСОБА_4, але ОСОБА_4 він не бачив та не підтвердив його перебування у лікарні на лікуванні. ОСОБА_7 пояснив, що заповіт можливо йому принесла лікар ОСОБА_6 до робочого кабінету або сам заповіт знаходився у пошті на підпис та він, довіряючи лікареві ОСОБА_6, підписав його та поставив на ньому печать.

Зясувавши позиції учасників судового розгляду, дослідивши докази у справі, суд вважає, що у задоволенні позову щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину слід відмовити, а зустрічний позов щодо визнання недійсним заповіту слід задовільнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 524, 529, 549 ЦК України (ред.1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом; при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти померлого; визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

У судовому засіданні достовірно доведено, що ОСОБА_2, являючись дочкою ОСОБА_4, який помер 08.11.1997 року на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та 04.05.2000 року отримала свідоцтво про права на спадщину, що відповідає вимогам вказаних норм ЦК України, який діяв на час виникнення вказаних правовідносин.

У судовому засіданні достовірно доведено, що про існування заповіту ОСОБА_4 від 24.10.97 р. ОСОБА_2 не було відомо, що підтверджується поясненням ОСОБА_1, яка пояснила, що заповіт написано в одному примірнику, який зберігався у неї та про нього вона нікому не повідомила та поясненням нотаріуса ОСОБА_10, яка пояснила, що відомостей про наявність заповіту у нотаріальній конторі не було.

Відповідно до ст. 542 ЦК України (ред.1063 р.) до нотаріально посвідчених заповітів прирівнюються заповіти громадян, які перебувають на лікуванні в лікарнях, інших стаціонарних лікувально- профілактичних закладах, посвідчені головними лікарями, їх заступниками по медичній частині або черговими лікарями цих лікарень, лікувальних закладів.

У судовому засіданні під час дослідження стаціонарного журналу Літинського РТМО за період з 02 липня 1997 року до 09 грудня 1997 року ОСОБА_4 на стаціонарному лікування у Літинській лікарні не перебував. Вказана обставина також стверджується довідкою Літинського ЦРЛ №540 від 25.11.11 р. (а.с. 58).

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_7, який станом на 24.10.1997 р. працював головним лікарем Літинського РТМО пояснив, що заповіт, яким ОСОБА_4 заповів своє майно він дійсно підписав та поставив на ньому печать, однак ОСОБА_4 він не бачив, а сам заповіт можливо знаходився у пошті на підпис або йому його надала лікар ОСОБА_6

З огляду на зазначене суд вважає, що у судовому засіданні беззаперечно доведено, що ОСОБА_4 на лікуванні у Літинській лікарні станом на 24.10.1997 р. не перебував, а тому оспорюваний заповіт посвідчено всупереч вимогам ст. 542 ЦК України (ред. 1963 р.) та не свідчить про волевиявлення заповідача, та його слід визнати недійсним.

Суд рахує, що недійсність вказаного заповіту стверджується тим, що станом на 24.10.1997 р. і до часу оформлення свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 зазначений у ньому будинок в смт. Літині по вул. Фрунзе, що належав ОСОБА_4 значився за № 23, а не № 25. Номерація вказаного будинку змінено із №23 на №25 після 2000 року, що свідчить про суперечливість щодо місця та часу його складання та посвідчення.

ОСОБА_1 пояснила у судовому засіданні, що вважається такою, що прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті батька ОСОБА_4, відповідно до закону, який діяв на той час, так як вступила у управління та володіння спадковим майном, володіючи ощадною книжкою батька та отримала частину вкладу, згідно рахунку ощадної книжки. Не даючи оцінки вказаному твердженню, суд рахує, що ОСОБА_1 проігнорувала зміст заповіту, який вона вважає як дійсний, так як у заповіті зазначено, що ОСОБА_4 заповів заощадження ОСОБА_5 Вказана обставина також стверджує її суперечливе відношення до вказаного заповіту.

Відповідно до ст. 257, 267 ЦК України (ред. 2003 р.) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позову.

Враховуючи, що строк позовної давності щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 сплинув, та про застосування строку позовної давності заявила сторона у справі, тобто ОСОБА_8, то вказана обставина є ще однією підставою відмовити у задоволенні позову у цій частині.

Суд критично оцінює доводи ОСОБА_1 про те, що вона дізналася про оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 лише у 2010 році, так як постійно проживаючи в ІНФОРМАЦІЯ_1, знала, що у будинку по вул. Фрунзе, 25 в смт. Літині проживавє дочка ОСОБА_2 ОСОБА_5, а тому, відповідно до ст. 261 ЦК України ОСОБА_1 могла довідатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила, однак на протязі від 2000 року, тобто з дня оформлення свідоцтва про право на спадщину до дня подання цього позову, тобто до 16.12.2011 р., питання про визнання його недійсним вона не порушувала.

Керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Літинська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яке видане Літинською державною нотаріальною конторою 04 травня 2000 року (спадкова справа №313/2000), зареєстровано в реєстрі за №1007 на імя ОСОБА_2, жительки смт. Літина, вул. Фрунзе, 23 Вінницької області відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним задовільнити повністю.

Заповіт складений ОСОБА_4 та посвідчений лікарем Літинського територіального медичного обєднання ОСОБА_6 та головним лікарем Літинського територіального медичного обєднання ОСОБА_11 від 24.10.97 року, відповідно до якого ОСОБА_4 заповів будинок в смт. Літині по вул. Фрунзе, 25 ОСОБА_2, старий будинок в с. Камянка - ОСОБА_12, незавершену новобудову- Смірновій ОСОБА_13, заощадження на ощадній книжці ОСОБА_5 визнати недійсним.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області через Літинський районний суд на протязі 10-ти днів з дня його оголошення.

Суддя : Сільченко О. В.