РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ Справа № 2/508/477/12

16 лютого 2012 року Ворошиловський
районний суд м. Донецька в складі:

головуючого –судді Орєхова О.І.,

при секретарі –Кобець А.І., Лисенко Л.В.,

за участю позивача –ОСОБА_1,

представника позивача –ОСОБА_2,

представника відповідача –ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до Донецького національного
університету про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
внаслідок звільнення та компенсацію
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовною заявою до Донецького
національного університету про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу внаслідок
звільнення та компенсацію моральної
шкоди, посилаючись на наступні
обставини.

Вона працювала в Донецькому
національному університеті на посаді
помічника директора студентського
містечка з 1.06.2006 року. У вересні 2006 року
займана нею посада була перейменована
на посаду «заступник директора».
Наказом виконуючого обов'язки ректора
Донецького національного університету
№ 72/05 від 29.06.2011р. структурний підрозділ
Університету студентське містечко
було ліквідоване, а наказом № 1988/06 від
30.09.2011р. вона була звільнена з посади
заступник директора студмістечка по п.1
статті 40 КЗпП України в зв'язку зі
скороченням штату працівників.

Вважає, що її звільнення є незаконним з
наступних підстав.

Розірвання з нею трудового договору з
ініціативи роботодавця було зроблено з
грубим порушенням процедури
звільнення та вимогам ст. 47 та ст. 116
КЗпП України.

Так, в день звільнення їй не була
видана копія наказу про звільнення. У
виданої їй копії наказу про звільнення
вказана дата звільнення 14.10.2011р., тоді
як копію наказу про звільнення їй
видали на руки тільки 6.10.2011р., що
підтверджується відповідним записом в
оригіналі наказу.

Цього ж дня, 06.10.2011 р., у відділі
кадрів їй була видана трудова книжка,
про отримання якої вона розписалася в
Книзі обліку руху трудових книжок із
зазначеним дати видачі.

Відповідач не повідомив її письмово
про нараховані суми, належні їй при
звільненні.

Розрахунок по заробітній платі з нею
до цього часу не проведено, вихідна
допомога не виплачена.

Відповідачем порушено вимоги статей
40 частина 2 і 49-2 КЗпП

Україна, оскільки з моменту
попередження про майбутнє звільнення в
зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці до дня звільнення
її не була запропонована інша робота в
Донецькому державному університеті.
Відповідно до дипломом вона має вищу
освіту за спеціальністю «Управління
трудовими ресурсами», має досвід
роботи з кадрами, тому що до роботи в
Донецькому національному університеті
працювала у відділах кадрів декількох
підприємств (установ). Не дивлячись на
наявність вакантних робочих місць
інша, робота в університеті їй
запропонована не була.

Як їй стало відомо перед
звільненням, відповідач не доводив до
відома державної служби зайнятості
інформацію про її майбутнє звільнення,
як цього вимагають положення статті 49-2
КЗпП України. Розглянувши на своєму
засіданні, за поданням роботодавця,
питання про її звільнення за
скороченням штату працівників,
профспілковий комітет первинної
профспілкової організації
співробітників Донецького
національного університету відмовив у
дачі згоди на її звільнення за п. 1
статті 40 КЗпП України.

Вона має трьох дітей. Молодша дочка (19
років) - студентка 3-го курсу Донецького
національного університету,
навчається на договірній основі.
Чоловік тимчасово не працює.
Матеріальне забезпечення сім'ї в
основному залежить від її заробітної
плати. Тому, позбавивши її роботи,
заробітної плати, не виплативши їй
грошові кошти, належні від установи,
відповідач заподіяв їй переживання,
нервовий стрес, його дії призвели до
моральних страждань.

Вважає, що своїми протиправними
діями відповідач заподіяв їй моральну
шкоду, що виразився в нервовому
дисбалансі, знаходженню в стресовій
ситуації протягом тривалого часу,
переживань. Таким чином, їй завдано
моральної шкоди, яку вона оцінює в 5000
гривень.

Просила суд ухвалити рішення, яким
зобов'язує відповідача вжити заходів
до її працевлаштування, запропонувавши
їй підходящу роботу в Донецькому
національному університеті; про
стягнення з відповідача на її користь
суми середнього заробітку за час
вимушеного прогулу; про стягнення з
відповідача на її користь,
невиплаченого їй при

звільненні, вихідної допомоги; про
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної відповідачем її здоров'ю, в
сумі п'ять тисяч гривень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
та її представник ОСОБА_2, який діє на
підставі договору про надання правової
допомоги від 07 грудня 2011 року кожний
окремо підтримали позовні вимоги,
надали пояснення аналогічні
викладеним в позовній заяві та просили
задовольнити їх в повному обязі.

Представник відповідача ОСОБА_3, яка
діє на підставі довіреності в судовому
засідання заперечувала проти позовних
вимог позивачки, просила суд відмовити
позивачці в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі, оскільки при
звільненні позивачки з боку
відповідача не було порушень, а
посилання позивачки на профспілковий
комітет, який не надав згоди на її
звільнення не заслуговує на увагу,
оскільки та відмова профспілкового
комітету до відповідача не надходила і
відповідачем не була отримана.

Суд, вислухавши пояснення позивачки
та її представника, представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленному цим Кодеком, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо: захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 працювала в Донецькому
національному університеті на посаді
помічника директора студентського
містечка з 01.06.2006 року.

У вересні 2006 року займана позивачкою
посада була перейменована на посаду
«заступник директора».

Наказом виконуючого обов'язки ректора
Донецького національного університету
№ 72/05 від 29.06.2011р. структурний підрозділ
Університету студентське містечко
було ліквідоване.

Наказом № 1433/06 від 27.07.2011 року було
поперджено про звільнення за
скороченням штату у зв»язку з
ліквідацією дирекції студмістечка по
закінченню двохмісячного терміну з дня
попередження, в даному наказі 12 осіб, з
яких і позивача ОСОБА_1, з яким була
ознайомлена 1.08.2011 року.

Наказом № 1988/06 від 30.09.2011р. позивачка
ОСОБА_1 була звільнена з посади
заступник директора студмістечка по п.1
статті 40 КЗпП України в зв'язку зі
скороченням штату працівників.

Згідно витягу з наказу № 2036/06 від 30.09.2011
року вбачається, що вказаним наказом
встановлено сплатити у зв»язку зі
звільненням по скороченню штату
вихідну допомогу у розмірі середнього
місячного заробітку нижчепереліченм
співробітникам, з яких є позивачка
ОСОБА_1

Позивач звертаючись з даним позовом до
суду вважає, що відповідачем при
звільненні були порушені норми КЗпП
України, не враховано відмову
профспілкового комітету, який не дав
згоду на її звільнення, не було
запропоновано їй іншу роботу та не
своєчасно розраховано при звільненні,
у зв»язку з чим, було заподіяно
моральну шкоду здоров»ю.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов’язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України -
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строк, зазначений у ст. 116
КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії у про звільнення або з
дня видачі трудової книжки.

Згідно відмітки в трудовій книжці,
позивача ОСОБА_1 звільнена 4.10.2011 року
згідно Наказу № 1988/06 від 30.09.2011 року у
зв»язку із скороченням штату на
пдставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно подання адміністрації
університету спрямованого в
профспілковий комітет щодо надання
згоди на звільнення ОСОБА_1 у зв»язку з
скороченням штату на підтсаві п. 1 ст. 40
КЗпП України, дане подання
профспілковим комітетом було отримано
19.09.2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення
строку його чинності можуть бути
розірвані власником або уповноваженим
ним органом лише

у випадках: змін організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скороченя
чисельності або штату працівників.

Отже, оскільки було ліквідовано
дирекцію студмістечка, де працювала
позивачка, то відповідач мав право
розірвати трудовий договір з
працівником.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що
профспілковим комітетом не було надано
згоди на її звільнення не заслуговує на
увагу з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 ( крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу (
профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Згідно до ч. 5 ст. 43 КЗпП України
виборний орган первинної
профспілкової організації
(профспілковий представник)
повідомляє власника або уповноважений

ним орган про прийняте рішення у
письмовій формі в триденний строк

після його прийняття. У разі пропуску
цього строку вважається, що

профспілковий орган дав згоду на
розірвання трудового договору.

Отже, оскільки така відмова до
адмінінстрації університету не
надходила, а згідно до вимог чинного
законодавства у разі не надходження
відповіді з профспілкового комітету до
власника або уповноваженого ним органу
в триденний строк з дня його прийняття,
тому відповідач мав всі законні
підстави для прийняття рішення щодо
звільнення позивача.

Зі свідчень свідків в судовому
засіданні ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 не знайдено
свого підтвердження того факту, що
належним чином профспілковий комітет
передав до адміністрації університету
незгоду щодо звільнення позивача
ОСОБА_1, та такі документи були отримані
останнім.

Згідно довідки наданої до суду за
підписом начальника загального
відділу ОСОБА_10 повідомляється щодо
документів, які на прохання секретаря
профкому було передано начальнику
відділу кадрів ОСОБА_9 наступне:
документи були без супровідного листа,
без реєстру, без відповідної
систематизації та визначення їх
кількості. В такому стані їх було
передано начальнику відділу кадрів. В
загальному відділі не має жодного
документа, який би підтверджував факт
передачі документів та визначення
переліку, яких саме документів було
передано начальнику відділу кадрів.
Факт передачі документів був, але яких
саме доументів, в якій кількості та
дату не зафіксовано.

Згідно акту від 05.10.2011 року, який було
складено працівниками відділу кадрів,
а саме: ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_6
вбачається, що 05.10.2011 року у зв»язку з
звільненням за скороченням штату по
телефону були запрошена заступник
директора студмістечка ОСОБА_1 для
ознайомлення з наказом № 1988/06 від 30.09.2011
року та отримання трудової книжки,
однак остання до відділу кадрів до
кінця робочого часу не з»явилася.

Отже, посилання позивачки на те, що вона
своєчасно не отримала трудову книжку
та не ознайомилася з наказом
спростовуються матеріалами справи.

Позовні вимоги позивачки ОСОБА_1В в
частині зобов'яання відповідача вжити
заходів до її працевлаштування,
запропонувавши їй підходящу роботу в
Донецькому національному університеті
є такими, що не підлягають задоволенню
з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, в них
знаходяться перелік вакансій
Донецького національного університету
станом на 02.08.2011 року, станом на 29.08.2011
року, які як встановлено в судовому
засіданні були запропоновані
позивачці, однак згідно актів від 01.08.2011
року, 15.08.2011 року та 30.08.2011 року
позивачка ОСОБА_1 була з ними
ознайолена, однак відмовилася від
підпису, про що даний факт було
зафіксовано.

Тобто, посилання позивача на те, що
відповідачем не вживалися заходи щодо
працевлаштування та запропонування
роботи не відповідають дійсності та
спростовуються, як матеріалами справи
так і поясненнями свідків в судовому
засіданні ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_6,
ОСОБА_9

В судовому засіданні встановлено, що
відповідачем було сплочено позивачці
несплачена при звільненні вихідна
допомога, що не спростовано позивачкою,
а тому позовні вимоги позивачки ОСОБА_1
до Донецького національного
університету в частині стягнення
невиплаченого їй при звільненні,
вихідної допомоги не підлягають
задоволенню.

До того ж, позовні вимоги позивача в
частині стягнення з відповідача суми
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу є необгрунтованими та такими,
що не можуть бути задоволенні, оскільки
судом не встановлено факт вимушеного
прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв»язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу
України моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі не
правомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодову ється
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Отже, в судовому засіданні не знайшло
свого підтвердження, що відповідачем
спричинено позивачці моральна шкода,
яка виразилася в завданні шкоди
здоров»ю позивачці, а також самою
позивачкою ОСОБА_1 не доведено
спричинення відповідачем такою шкоди.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України з відповідача не підлягають
стягненню на користь держави державне
мито.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 40, 43, 47, 116, 233, 237-1 КЗпП
України, ст.ст. 3, 5, 10, 15, 60, 88, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд, -

ВИРИШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Донецького національного університету
про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу внаслідок
звільнення та компенсацію моральної
шкоди, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Донецької області протягом десяти днів
з дня його проголошення.

Рішення надруковано в
нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя

О.І. Орєхов