АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/3905/12 Справа № 2-6640/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2012 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі - Бондаренко В.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_2 представника ОСОБА_3

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про стягнення суми,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: ОСОБА_6 про стягнення суми, в якому просила стягнути з відповідачів солідарно на її користь подвійну суму завдатку в розмірі 1800 доларів США та 500 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2012 року стягнуто з відповідача ОСОБА_7 на користь позивача суму сплаченого авансу в розмірі 5586 грн., 500 грн. на відшкодування витрат на юридичні послуги та судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 представник ОСОБА_3 просить рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, вказуючи на те, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 грудня 2010 року між ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_6, як представником за дорученням ОСОБА_4, в простій письмовій формі було укладено попередній договір, за яким останньому позивачем було передано 700 доларів США у якості завдатку від договірної суми за земельну ділянку площею 0,0802 га, розташованої на території СТ «Самаровка» Ювілейної селищної ради, яка належить ОСОБА_4 на праві власності, вартістю 2350 доларів США, а також сторони домовились укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки не пізніше 15 лютого 2011 року (а.с. 38).

В подальшому 17 лютого 2011 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладено доповнення до попереднього договору, згідно якого позивач передала ОСОБА_5 200 доларів США в рахунок сплати вартості земельної ділянки для вирішення особистих фінансових питань, пов'язаних з оформленням документів для продажу земельної ділянки та сторони узгодили наступну дату, не пізніше якої вони зобов'язані укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки 25 лютого 2011 року.

Відповідно до попереднього договору від 06 грудня 2010 року та доповнення до попереднього договору від 06 груджня 2011 року датою здійснення остаточного розрахунку та укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки зазначено «25 лютого 2011 року». Разом з тим, у визначену дату основний договір купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами не укладено. В подальшому вказаний договір купівлі-продажу між сторонами також укладено не було.

Згідно із ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобовязаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

Суд першої інстанції вірно встановивши правову природу правовідносин, що виникли між сторонами, дійшов правильного висновку, що передані позивачем відповідачу грошові кошти є авансом, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки в установленому законом порядку між сторонами укладено не було.

Положеннями ст. 533 ЦК України визначено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з попереднім договором від 06 грудня 2010 року розмір авансу складає 700 доларів США, що еквівалентно 5586 грн., отже висновок суду першої інстанції про стягнення суми авансу в розмірі 5586 грн., що є еквівалентною 700 доларів США за офіційним курсом НБУ долара США до гривні на день ухвалення рішення, є обґрунтованим та вірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у стягненні з відповідачів 200 доларів США відповідно до доповнення до попереднього договору від 06 грудня 2011 року є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 не є стороною у зобов'язанні щодо продажу спірної земельної ділянки та не є власником цієї земельної ділянки, яка належить ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю (а.с. 39), крім того, надані їй позивачкою кошти у розмірі 200 дол.США були надані для вирішення особистих фінансових проблем, а тому не можуть вважатись коштами переданими в рахунок сплати за земельну ділянку.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права і відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування або його зміни.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді