Справа № 2-6487/11 провадження №
22-ц/0390/542/2012 Головуючий у 1
інстанції:Лівандовська-Кочура Т.В.
Категорія: 52 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.03.2012 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Антонюк К.І., Мудренко Л.І.,

при секретарі - Семенюк О.А.

з участю представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача - Терещука
Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства "Державний
ощадний банк України" в особі філії
-Волинське обласне управління ПАТ
"Державний ощадний банк України" (далі
-АТ "Ощадбанк") про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди за апеляційною скаргою
відповідача Публічного акціонерного
товариства "Державний ощадний банк
України" в особі філії -Волинське
обласне управління АТ "Ощадбанк" на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 06 лютого 2012
року,

в с т а н о в и л а :

22 вересня 2012 року ОСОБА_3 звернулася в
суд із зазначеним позовом, посилаючись
на те, що наказом № 438-к від 22.08.2011 року
її було звільнено з роботи за угодою
сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.
Вказує на те, що заява на звільнення з
роботи написана нею 22 серпня 2011 року
під тиском начальника філії ОСОБА_5,
того ж дня нею подана заява про
відкликання заяви про звільнення.
Проте, 23 серпня 2011 року її було
ознайомлено з наказом № 438-к від 22.08.2011
року про звільнення з роботи за угодою
сторін на підставі поданої раніше
заяви. Вважає, що звільнення її з роботи
є незаконним, оскільки у керівництва
відсутні будь-які підстави для
звільнення вагітної жінки роботи за
ініціативою роботодавця. Просила
поновити її на роботі на посаді
старшого контролера-касира ТВБВ №10002/06
філії Волинського обласного
управління ПАТ «Ощадбанк», стягнути із
відповідача на свою користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
починаючи з 23 серпня 2011 року і по день
поновлення на роботі, стягнути із
відповідача 1500 грн. у відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 06 лютого 2012 року
позов задоволено частково.

Ухвалено поновити ОСОБА_3 на
роботі на посаді старшого
контролера-касира ТВБВ №10002/06 філії
Волинського обласного управління ПАТ
"Ощадбанк". Стягнути з публічного
акціонерного товариства "Державний
ощадний банк України" в користь ОСОБА_3
3000 (три тисячі) грн. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з публічного
акціонерного товариства "Державний
ощадний банк України" в користь ОСОБА_3
800 (вісімсот) грн. у відшкодування
моральної шкоди.

Стягнути з публічного
акціонерного товариства "Державний
ощадний банк України" в дохід держави 429
(чотириста двадцять дев'ять) 20 коп.
судового збору.

Рішення суду в частині
поновлення на роботі допущено до
негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач
ПАТ "Державний ощадний банк України" в
особі філії -Волинське обласне
управління АТ "Ощадбанк" просить
скасувати це рішення і ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального права.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а оскаржуване рішення
-скасуванню з ухваленням нового
рішення з таких підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_3 працювала на
посаді старшого контролера-касира в
ТВБВ № 10002/06 філії Волинського
обласного управління АТ "Ощадбанк".
Наказом № 438-к від 22.08.2011 року

позивача звільнено з посади старшого
контролера-касира ТВБВ № 10002/06 філії
Волинського обласного управління АТ
"Ощадбанк" з 23.08.2011 року за угодою
сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України на
підставі заяви ОСОБА_3 про звільнення
її за угодою сторін з 23.08.2011року. Також
встановлено, що 22.08.2011 року позивачем
письмово повідомлено відповідача про
відкликання вищевказаної заяви про
звільнення. З довідки від 06.01.2012 року за
№15/9, виданої головним лікарем Луцького
клінічного пологового будинку
встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
перебуває на обліку в жіночій
консультації з 22.08.2011 року з терміном
вагітності 11 тижнів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції вважав
обґрунтованими доводи позивача щодо
примусу з боку адміністрації до
подання заяви про звільнення та
виходив з того, що трудові відносини
між позивачем та відповідачем були
припинені не за угодою сторін, а з
ініціативи уповноваженого власником
органу, а згідно ч.3 ст. 184 КЗпП України
звільнення вагітних жінок з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
не допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням, а тому прийшов до
висновку, що звільнення ОСОБА_3 з роботи
проведене із порушенням діючого
законодавства.

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам справи та
вимогам законодавства.

Згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України
однією з підстав для припинення
трудового договору є угода сторін.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року N 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів", при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п. 1
ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін)
договір припиняється в строк,
визначений сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу, а згідно ч.4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, суд першої інстанції не
звернув уваги, що позивачем не доведено
тієї обставини, що заява про звільнення
за угодою сторін була написана
позивачем під примусом, а також що ч.3
ст. 184 КЗпП України не поширюється на
звільнення працівника на підставі п. 1
ст. 36 КЗпП України.

Крім того, при припиненні
трудового договору за угодою сторін, на
відміну від звільнення працівника за
власним бажанням, можливості
відкликання працівником заяви про
звільнення не передбачено.

Оскільки судом першої інстанції
при постановленні оскаржуваного
рішення допущено порушення
вищенаведених норм матеріального
права, а його висновки не відповідають
обставинам справи, вказане рішення
слід скасувати і ухвалити нове рішення
про відмову в позові на підставі ст. 309
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача
Публічного акціонерного товариства
"Державний ощадний банк України" в
особі філії -Волинське обласне
управління АТ "Ощадбанк" задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 06 лютого 2012 року
в даній справі скасувати і ухвалити
нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства "Державний
ощадний банк України" в особі філії
-Волинське обласне управління АТ
"Ощадбанк" про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий

Судді: