Справа № 2-3295/11
Номер провадження: 2-3295/11
12 березня 2012 року
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2012 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.

при секретарі Потрапелюк Н.П.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування, --

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування. Позов мотивувала тим, що разом із своїм чоловіком ОСОБА_6 являлась співвласником житлового будинку по вул. Декабристів, 42 в м. Луцьку. 16.12.2008 року вони уклали договір про виділ часток із спільної сумісної власності в стали окремими співвласниками житлового будинку. Крім того, за домовленістю з чоловіком вони свої частки заповіли. ОСОБА_6 на свою внучку ОСОБА_7, позивач 14.04.2002 року склала заповіт на свою родичку ОСОБА_4, який скасувала 12.10.2010 року. Після скасування заповіту їй стало відомо, що вона ніби ще 24.12.2008 року уклала на імя ОСОБА_4 договір дарування Ѕ частини будинку. Ствердує, що договору дарування не укладала і не підписувала. Такого договору вона не могла укладати, оскільки на час його укладання не мала іншого житла. Тим більше 14.04.2002 року зробила на імя ОСОБА_4 заповіт на Ѕ частину будинку та 25.01.2008 року уклала договір дарування на Ѕ частину земельної ділянки, на якій ОСОБА_4 уже влаштувала фундамент. Єдине для неї житло вона не могла дарувати. Вважає, що в момент вчинення правочину не було додержано вимог ст.203 ЦК України. А тому, просила визнати недійсним вказаний договір дарування, визнавши за нею право власності на Ѕ частину будинку, стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач та представники позивача ОСОБА_8 та ОСОБА_2, вимоги позову підтримали з викладених у позовній заяві підстав. Просили позов задовольнити. Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні наголошував, що укладення договору дарування не відповідало волевиявленню ОСОБА_1

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнала. Суду пояснила, що договір дарування 24.12.2008 року укладався позивачем. Позивач не обмежена в дієздатності. Про укладення договорів може не памятати через вікові особливості. При укладенні договору було дотримано усіх вимог закону. Право власності на подароване майно ОСОБА_4 зареєстроване. Просила в задоволенні позову відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що їй було надано всі необхідні документи для укладення договору дарування. Договір дарування від 24.12.2008 року ОСОБА_1 підписувала особисто в її присутності. Крім того, незадовго до укладення договору дарування до неї зверталися ОСОБА_1 та її чоловік для укладення договору про виділ часток. Вважає позов безпідставним.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача, представника відповідача, представника відповідача, третю особу, експерта, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст.ст.717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В судовому засіданні встановлено, що 24.12.2008 року було укладено договір дарування Ѕ частки одноквартирного житлового будинку, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність ОСОБА_4 Ѕ частину житлового будинку по вул. Декабристів, 42 в м. Луцьку, належну їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.03.1998 року та договору виділу часток із спільної сумісної власності від 16.12.2008 року, а ОСОБА_4прийняла це майно у дар (а.с.10).

Договір дарування укладений в письмовій формі із зазначенням усіх істотних умов договору, підписаний дарувальником та обдаровуваним.

Зміст договору дарування відповідає вимогам закону. Дієздатність дарувальника перевірена нотаріусом. Форма правочину дотримана.

Як вбачається з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 25.11.2010 року (а.с.24), в своїх поясненнях дільничому інспектору Луцького МВ УМВС України ОСОБА_1 не заперечувала, що разом із ОСОБА_4 їздила до нотаріуса.

Договір дарування від 24.12.2008 року як і попередньо укладений договір виділу часток із спільної сумісної власності від 16.12.2008 року (а.с.8-9) укладалися у приватного нотаріуса ОСОБА_5 за адресою: м. Луцьк, вул. Генерала Шухевича, 6/33, в присутності нотаріуса, нотаріально посвідчені і зареєстровані в реєстрі, що підтверджується матеріалами нотаріальних справ та реєстром нотаріальних дій (а.с.59-72, 77-78).

В матеріалах нотаріальної справи міститься заява ОСОБА_1 належність їй відчужуваної частини будинку на праві особистої приватної власності (а.с.69), підписання якої позивачем не оспорюється.

За клопотанням сторони позивача у справі призначалася судова почеркознавча експертиза. З висновку експерта від 05.12.2011 року №494 (а.с.105-107) вбачається, що встановити вим ОСОБА_1, чи іншою особою виконано рукописні записи у графі «дарувальник» в оспорюваному договорі не виявилося можливим.

З пояснень в судовому засіданні експерта ОСОБА_9 позитивну чи негативну відповідь на поставлене судом питання не вдалося надати через відсутність достатнього обєму вільних зразків підпису позивача.

Вільні зразки підпису витребовувались судом у позивача (а.с.100), однак не були надані нею у достатньому обємі.

Згідно з частинами 6,7 ст147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього кодексу. Оскільки висновком експерта не надано однозначної відповіді на поставлене судом питання, він не має доказової сили.

Разом з тим, договір дарування оспорюється з підстав невідповідності волі і волевиявлення ОСОБА_1 під час вчинення правочину.

Для чинності правочину волевиявлення його учасника відповідно до ч.3 ст. 203 ЦК України має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, тобто формування волевиявлення повинно бути вільним від будь-яких факторів, які б змогли викривити уяву особи про зміст та природу правочину та від інших чинників.

Встановлено і не оспорюється сторонами, що позивач ОСОБА_1 ще 25.01.2008 року уклала договір дарування земельної ділянки (а.с.14) за яким як співвласник разом із чоловіком ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_4 Ѕ частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в м. Луцьку по вул. Декабристів, 42.

Разом з тим, з позовної заяви вбачається, що на момент укладення оспорюваного договору був чинний заповіт від 14.04.2002 року, за яким ОСОБА_1 заповіла Ѕ частину будинку ОСОБА_4С, що свідчить про наявність волі позивача на передачу своїх майнових прав саме ОСОБА_4

Після укладення договору дарування позивач залишилася та залишається проживати в будинку по вул. Декабристів, 42 в м. Луцьку. Право її користування житлом ніким не оспорюється. Крім того, після смерті чоловіка ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.2011 року набула права власності на 1/12 частин будинку.

Судом не встановлено неадекватності форми зовнішнього волевиявлення внутрішній волі ОСОБА_1 як субєкта оспорюваного правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, а також внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті субєктом правочину його очікуваного результату. Обставин, за яких дії ОСОБА_1 щодо укладення договору дарування не могли обєктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування Ѕ частини будинку чи під впливом негативного фізичного та психічного стану, впливу вікових особливостей на її психічну діяльність у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди суд не вбачає.

Таким чином, правових підстав визнання договору недійсним, повязаних з порушенням умов його дійсності, передбачених ч.1 ст.215 ЦК України та частин 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України судом не встановлено.

Оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними і до задоволення не підлягають.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 13, 15, 58, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 4, 10, 11, 203, 215, 216, 627, 628, 628, 639, 640, 717 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій