Справа № 1306/2-2780/11 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/1390/3702/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді: Шеремети Н.О.

суддів: Цяцяка Р.П., Бойко С.М.

при секретарі: Служалі А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2012 року,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено, визнано недійсним договір позики за розпискою від 26.12.2008 року, як такий, що вчинений під впливом помилки, визнано недійсним договір позики за розпискою від 28.02.2010 року, як такий, що вчинено під впливом обману. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно оцінив докази, а саме, висновок експертного дослідження від 06.02.2012 р., вказавши на належність голосів ОСОБА_4 і ОСОБА_3, а пояснення позивача щодо належності даних голосів взяті судом до уваги безпідставно. Також апелянт вважає, що обставина повернення коштів ОСОБА_4 після продажу автомобіля ОСОБА_3, свідчить про їх спільну діяльність, та про усвідомлення останнім суті розписки при її написанні. На думку апелянта, судом зроблено помилковий висновок про те, що усне мовлення на досліджуваних матеріалах відеозвукозапису відбувається у березні 2011 року. Суд неправильно розцінив правовідносини між апелянтом та ОСОБА_3 як правовідносини з приводу договору поруки. . В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частина 1 ст. 202 ЦК України, передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ст. 230 ЦК України, передбачає, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

З розписки від 26.12.2008р. вбачається, що ОСОБА_3 взяв позику у ОСОБА_2 70000 грн., які зобовязувався повернути до 26.05.2009р., в разі неможливості повернути позику, в заставі залишається бус Fiat Ducato ВС9252ВТ, 2002 року випуску, який згідно компютерного обліку Дрогобицького ВРЕР ДАІ ГУ МВСУ у Львівській області з 28.12.2008р. по 21.05.2009р. був зареєстрований за ОСОБА_3.

З розписки від 28.02.2010р. вбачається, що ОСОБА_3 взяв ще одну позику в ОСОБА_2 в сумі 70000 грн., які зобовязувався повернути до 26.03.2010 р.

Суд першої інстанції вірно дав критичну оцінку поясненням ОСОБА_2 щодо того, що 55000 грн. ОСОБА_2 позичив у жовтні 2008 р., та що пізніше він двічі надавав ОСОБА_3 позику по 70000 грн., оскільки вони спростовуються поясненями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3, допитаного як свідка. Як вбачається з їх пояснень, ОСОБА_4 отримав у ОСОБА_2 55000 грн., у звязку з чим вони, кожен окремо, склали розписки про позику 70000 грн., включивши у цю суму відсотки за її користування.

Надаючи оцінку показам свідків суд приймає їх до уваги, і вважає їх правдивими, оскільки такі підтверджуються листом № 58 від 13.01.20012р. (а.с. 23) з якого видно, що транспортний засіб Fiat Ducato ВС9252ВТ, 2002 року був придбаний, після отримання 26.12.2008р. ОСОБА_4 позики в сумі 55000 грн., у звязку з чим ОСОБА_3 погодився виступити поручителем, склавши розписку від 26.12.2008р., в якій зазначив вказаний транспортний засіб як заставу.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 частково повернув ОСОБА_2 згадану позику, а саме: 26.05.2009р. після продажу згаданого транспортного засобу ОСОБА_2 було повернуто позику в сумі 15000 грн., а 11.09.2009р. - 31500 грн., тобто всього було повернуто 46500 грн

Встановленні вище обставини стверджуються також, мовленням ОСОБА_2 згідно додатку 1 до висновків експертного дослідження № № 278/279, з якого видно, що ОСОБА_2 неодноразово пояснює, що він надав позику 55000 грн. саме 26.12.2008р. З урахуванням відсотків за користування упродовж трьох місяців загальна сума повернення грошей повинна бути 70000 грн., однак на цю одну суму розписки складали кожен окремо ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який виступав поручителем у разі, якщо щось станеться з ОСОБА_4 (аркуш 1, 5, 7 додатку 1 до висновку). Оскільки, гроші вчасно повернуто не було, на пропозицію ОСОБА_2, ОСОБА_3 погодився 28.02.2010р. скласти нову розписку, в якій вказати новий строк повернення позики до 26.03.2010р., виступаючи при цьому як поручитель. Розписка ОСОБА_3 від 26.12.2008р. повинна була бути знищена ОСОБА_2 про те, він цього не зробив, що свідчить про отримання останнім розписки від 28.02.2010р. внаслідок обману. Це зокрема слідує з розмови ОСОБА_2 (аркуш 6 додатку 1 до висновку), що підтверджується висновком №№278/279 від 06.02.2012р. експертного дослідження матеріалів та засобів відеозвукозапису Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Надаючи оцінку висновку №№278/279 від 06.02.2012р. експертного дослідження матеріалів та засобів відеозвукозапису, проведеного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, суд приймає до уваги те, що усне мовлення ОСОБА_2 щодо наведених обставин (фонограма 2 додатку 1 до висновку) відбуваються у березні 2011 року, і під час цих розмов між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, перший не заявляє ОСОБА_3 жодних вимог щодо повернення позик за оспорюваними розписками від 26.12.2008р. та від 28.02.2010р. на суму 70000 грн. кожна. Тому, суд приходить до висновку, що позик грошей як таких не було, ні за розпискою від 26.12.2008р., ні за розпискою від 28.02.2010р.

Судом першої інстанції було враховано та надано оцінку й тим обставинам, що ОСОБА_2 не заперечив щодо семантичного змісту розмов, зафіксованих на досліджуваних фонограмах згідно додатку 1 до висновку, що було оголошено судом. ОСОБА_2 жодним чином не спростував висновок №№278/279 від 06.02.2012р. Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Як доказ, судом першої інстанції було оглянуто матеріал про відмову в порушенні кримінальної справи ЖРЗПХ № 34 від 03.01.2012 р., якому надаючи оцінку суд прийшов до висновку про суперечливість пояснень ОСОБА_2, які він давав в суді та працівникам Дрогобицького МВ УМВСУ у Львівській області.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Ст. 553 ЦК України, передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Суд першої інстанції, приймаючи до уваги встановлені обставини та наведені докази, надаючи їм оцінку в сукупності, дійшов вірного висновку, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, виникли фактично правовідносини з приводу договору поруки, що було оформлено розпискою від 26.12.2008р. При цьому волевиявлення ОСОБА_3 під час складання ним розписки від 26.12.2008р. було спрямоване на укладення договору поруки, що відповідало його внутрішній волі, а також намірам ОСОБА_2 Дані обставини не заперечував й ОСОБА_2 у своїх поясненнях в суді першої інстанції. Тому суд приходить до переконання, що договір позики за розпискою від 26.12.2008р. не відповідає вимогам закону і підлягає визнанню недійсним з підстав передбачених ст. 229 ЦК України, оскільки такий вчинений під впливом помилки, тобто, сторони помилися щодо обставин, які мають істотне значення.

ОСОБА_2 продемонструвавши ОСОБА_3 знищення розписки від 26.12.2008р., ввів останнього в оману щодо обставин, які мають істотне значення, тобто, що такої розписки не існує, внаслідок чого позивач погодився скласти і склав нову розписку від 28.02.2010р., зміст якої був аналогічним змісту знищеної розписки. Приймаючи, також, до уваги волевиявлення ОСОБА_3, що якби йому було відомо, що розписка від 26.12.2008р. не знищена, то він би не складав розписку від 28.02.2010р., суд приходить до переконання, що договір позики за розпискою від 28.02.2010р. не відповідає вимогам закону і підлягає визнанню недійсним, з підстав передбачених ст. 230 ЦК України, оскільки ОСОБА_2 в момент складання розписки від 28.02.2010р., ввів ОСОБА_3 в оману щодо обставин, які мають істотне значення, що відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Поряд з наведеним, суд приходить до переконання, що розписки від 26.12.2008р., та від 28.02.2010р. складені в порушення вимог ст. 203 ЦК України, оскільки їх зміст не відповідає волевиявленню учасника правочину, його внутрішній волі, та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Дані обставини дають підставу визнати договори позики за розписками недійсними з підстав передбачених ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи, інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 березня 2012 року залишити без мін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_5