Справа № 2-3526/11 Головуючий у 1
інстанції:Кихтюк Р.М. Провадження №
22-ц/0390/547/2012 Категорія:6 Доповідач:
Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2012 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Завидовська-Марчук
О Г

суддів - Осіпука В.В., Свистун О.В.,

при секретарі Дуткіній Ж.П.,

з участю:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи Луцької
міської ради Гловацької В.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про усунення перешкод в користуванні
майном шляхом знесення самочинно
збудованої споруди та приведення
земельної ділянки у попередній стан за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 08 лютого 2012
року,

в с т а н о в и л
а:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 08 лютого 2012 року
в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1
просив вказане рішення скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із недоведеності
позивачами порушення їхніх прав
відповідачем внаслідок самовільного
будівництва фундаменту та наявності
причинно-наслідкового зв'язку між цим
будівництвом та пошкодженнями стін у
квартирі позивачів.

Такі висновки суду є правильними
та ґрунтуються на встановлених судом
обставинах справи і нормах
матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Частинами 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із вищевказаним
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 з
покликанням на норми ч. 7 ст. 376, ст. 391 ЦК
України просили зобов'язати ОСОБА_3
усунути перешкоди у здійсненні ними
права користування і розпорядження
належним їм майном шляхом знесення
самочинно збудованого фундаменту.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Із наведеної норми закону вбачається,
що власник майна або належний
користувач у разі вчинення йому іншою
особою перешкод у реалізації
повноважень щодо розпорядження та (або)
користування належним йому майном має
право вжити заходів, спрямованих на
усунення порушення права власності з
метою його відновлення.

Таким чином, звертаючись до суду із
позовом про усунення перешкод у
здійсненні права власності та обираючи
саме такий цивільно-правовий спосіб
захисту порушеного права, позивач
відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
повинен довести наявність у нього
права користування майном або права
власності на майно, у користуванні чи
розпорядженні яким йому здійснюються
перешкоди, наявність на час звернення
до суду вчинених відповідачем перешкод
та протиправність дій відповідача.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що позивачі є
співвласниками квартири АДРЕСА_1 (а.с.
14), а відповідачу на праві власності у
тому ж будинку належить квартира № 2.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 12 серпня 2008 року, яке набрало
законної сили, між сторонами було
встановлено порядок користування
земельною ділянкою за вищевказаною
адресою їхнього проживання (а.с. 6-7).

Відповідач збудувала без відповідних
дозволів і проекту на належній їй на
праві власності земельній ділянці
фундамент. Даний факт підтвердив
представник Луцької міської ради і не
заперечували цього факту позивачі в
ході розгляду даної справи.

За самовільне проведення робіт із
влаштування фундаменту для розширення
житлового будинку відповідача в 2006
році було притягнуто до
адміністративної відповідальності та
зобов'язано припинити виконання
будівельних робіт до отримання
відповідного дозволу (а.с. 8, 9, 41).
Сторони та представники в даному
судовому засіданні не заперечували
факту, що після цього будівництво
відповідачем було припинено.

За загальним правилом, установленим ст.
60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, установлених ст. 61 ЦПК
України.

Будь-яких належних, допустимих та
беззаперечних доказів на
підтвердження викладених у позовній
заяві та апеляційній скарзі обставин
про те, що у зв'язку з самочинно
побудованим відповідачем фундаментом
було порушено право власності чи інші
майнові права позивачів, загороджено
проїзд автомобіля до гаража,
пошкоджено стіни у квартирі та дах,
позивачами суду надано не було і в
матеріалах даної справи немає. Підстав
для звільнення від доказування
позивачами ні в позовній заяві, ні в
апеляційній скарзі не зазначено.

За таких обставин справи колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
повно та всебічно з'ясувавши обставини
справи, дослідивши надані сторонами
докази на підтвердження своїх вимог і
заперечень, правильно визначив
характер існуючих між сторонами
спірних правовідносин та з дотриманням
вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність в даному випадку
передбачених законом підстав для
задоволення позову, оскільки
позивачами не було доведено у
встановленому законом порядку факту
порушення відповідачем у зв'язку із
здійсненням нею самочинного
будівництва фундаменту на своїй
земельній ділянці будь-яких прав
позивачів, створення перешкод
позивачам у здійсненні ними права
власності щодо належної їм квартири у
будинку, наявності будь-яких
пошкоджень у квартирі та
причинно-наслідкового зв'язку між
будівництвом фундаменту та цими
пошкодженнями.

Враховуючи вказане, колегія суддів
приходить до висновку, що заявлені
позивачами вимоги про усунення
вчинених, на їхню думку, відповідачем
перешкод у здійсненні ними права
власності не грунтуються на вимогах
закону, а тому суд першої інстанції
законно й обгрунтовано відмовив у
задоволенні позову.

Крім того, колегія суддів погоджується
із висновком суду про те, що норми ч. 7
ст. 376 ЦК України, на які як на підставу
позову посилалися позивачі, не
застосовуються до спірних
правовідносин, оскільки цими
положеннями передбачено право
звернення відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування до суду із позовом про
зобов'язання особи, яка здійснила
(здійснює) будівництво, провести
відповідну перебудову у разі істотного
відхилення від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотного порушення
будівельних норм і правил.

У разі, якщо буде встановлено, що
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво.

Тобто, правила ч. 7 ст. 376 ЦК України про
зобов'язання знести самочинне
будівництво, здійснене на власній
земельній ділянці, застосовується лише
у разі, коли буде встановлено, що
самочинне будівництво неможливо
привести у стан, який буде відповідати
будівельним нормам та правилам, або
особа відмовляється вчинити такі дії, і
право такої вимоги належить лише
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування, а не
фізичним особам, як в даному випадку.

Не заслуговують на увагу покликання в
апеляційній скарзі на положення ч. 4 ст.
376 ЦК України як на підставу для
задоволення позову і ухвалення рішення
про знесення самочинного будівництва,
оскільки ними передбачено підстави та
умови для знесення самочинного
будівництва у разі його здійснення на
чужій земельній ділянці, коли власник
цієї земельної ділянки заперечує проти
визнання права власності на нерухоме
майно за особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво.
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3
здійснила самочинне будівництво на
власній земельній ділянці, то норми ч. 4
ст. 376 ЦК України не можуть бути
застосовані до спірних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги є
безпідставними та не спростовують
правильності висновків суду першої
інстанції.

Таким чином, виходячи із визначених ст.
303 ЦПК України меж розгляду справи
апеляційним судом, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
зазначені в ньому висновки
відповідають дійсним обставинам
справи і підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
ухваленого в даній справі судового
рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 08 лютого 2012 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді