Лисичанський міський суд Луганської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2012 р.

Лисичанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Фастовця В.М.,

при секретарі судового засідання Бандуровій В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просить надати дозвіл на виїзд малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у її супроводі, без згоди відповідача до досягнення дитиною 16-ти річного віку.

Позивачка у судове засідання не зявилася, позовні вимоги підтримала, просила справу розглядати за ї відсутності.

Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не надав.

Судом досліджені наступні докази: довідка голови вуличного комітету; копія свідоцтва про народження; копія рішення Лисичанського міського суду від 17.11.2010 р.; копія нотаріально посвідченої заяви.

Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який було розірвано 17.11.2010 р. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Позивачка має намір виїхати до Російської Федерації, оскільки одружується з громадянином РФ. Відповідачем надано нотаріально посвідчений дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд на протязі 2012 р. малолітнього сина ОСОБА_3 у супроводі матері, однак на теперішній час надати такий дозвіл відмовляється. Позивачка самостійно виховує дитину з моменту припинення сумісного проживання, піклується про фізичний та духовний розвиток, доглядає за дитиною.

Відповідно ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 154 СК України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 155 СК України, Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється ЗУ «Про порядок виїзду з України та в їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 р. №3857-ХІІ.

Згідно із ст. 3 зазначеного закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред'явленні одного з документів, вказаних у ст. 2 цього Закону.

Відповідно до ст. 4 «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно із положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права.

Позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, зокрема, без згоди батьк дитини. Позивачка не вказала мети такого виїзду та конкретний час. Також до суду не надано доказів про те, що відповідач невмотивовано відмовив у наданні згоди на виїзд дитини.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання до Лисичанського міського суду апеляційної скарги у 10-тиденний строк з моменту його проголошення.

Судья: