Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 2-1974/12
РІШЕННЯ

Іменем України

18.07.2012 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в

складі: головуючої судді Медвідь Н.О.

при секретарі Ковтонюк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на спільне майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на спільне майно, посилаючись на те, що з 1993 року по теперішній час сторони проживають разом ведуть спільне господарство та проживають однією сім'єю в селі Михайлівська Рубежівка, Києво- Святошинського району, Київської області.

29.09.2006 за час проживання разом за спільні кошти вони придбали однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1. , 30.07.2004 придбали житловий будинок, в якому разом проживають за адресою Київська обл.. Києво- Святошинський район, с. Михайлівська Рубежівка, вул.Жовтнева буд. 40 загальною площею 101,0 кв.м. з надвірними будівлями, 30.07.2004 земельну ділянку за адресою : Київська обл. Києво-Святошинський район, с. Мих, Рубежівка, вул.Жовтнева буд. 40, площею 0, 24 га.27.05.2005 земельну ділянку за адресою: Київська обл.. Києво- Святошинський район, с. Михайлівська Рубежівка, вул.Жовтнева буд. 40, 20.01.2005 за спільні кошти сторони придбали нежитлове приміщення № 13 площею 92 кв. м., яке розташоване за адресою Київ, вул.. Підлісна, 3 літ А.

Відповідачка ОСОБА_3 не визнає його права на спільне майно.

Тому просив визнати право спільної сумісної власності сторін на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 площею 34, 20 кв. м., на житловий будинок за адресою: Київська обл.. Києво-Святошинський район, с. Михайлівська Рубежівка, вул.Жовтнева буд. 40 загальною площею 101, 0 кв.м. на земельну ділянку за адресою адресою: Київська обл. Києво-Святошинський район, с. Михайлівська Рубежівка, вул.Жовтнева 40, площею 0, 24 га.на нежитлове приміщення № 13 площею 92 кв. м., яке розташоване за адресою Київ, вул.. Підлісна, 3 літ А.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала.

Представник відповідачки ОСОБА_2 позов визнала, зазначивши що на час подачі позову до суду між сторонами були неприязні стосунки, але на даний час обставини склалися так що відповідачка визнає позов, визнає що сторони разом придбавали вищезазначене майно, тому позивач має право на майно.

Суд вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, в позові відмовляє з наступних підстав:

За правилами ст. З ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як свідчать матеріали справи, а також твердження представника позивача,позивачем не обґрунтовано та не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для задоволення позову.

Позивачем не вказано, підстав позову, а саме: не зазначено які саме права позивача були порушені в зв'язку з чим, яким чином. Представником позивача не надано доказів порушення прав позивача, які б підлягали захисту в судовому порядку.

Тобто, враховуючи положення СК України щодо набуття сторонами права спільної сумісної власності на майно , право власності на спірне майно, спірне майно в позивача відсутнє, а тому відсутній факт порушення таких прав позивача.

Наполягаючи на своїх вимогах, представник позивача посилається на те, що сторони з 1993 року проживали разом вели спільне господарство, що не оспорював представник відповідача, А тому відсутні підстави для захисту прав в судовому порядку як власника майна вказаного в позовній заяві, на яку послався представник відповідачки в підтвердження доказу сумісного проживання та придбання сторонами майна.

Суд вважає, що у діях відповідача відсутні протиправність дій , та причинний зв»язок з можливим порушенням прав та законних інтересів позивача, що не заперечувала представник позивача.

Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Представник позивача не довела тих обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог, не надала докази в обгрунтування позовних вимог, що є її обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював представнику позивача її права та обов»язки.

Судом встановлено., що однокімнатна квартира за адресою АДРЕСА_2 площею 34, 20 кв. м., житловий будинок, за адресою Київська обл.. Києво-Святошинський район, с. Михайлівська Рубежівка, вул.Жовтнева буд. 40 загальною площею 101,0 кв.м. з надвірними будівлями, земельна ділянку за адресою адресою: Київська обл. Києво-Святошинський район, с. Михайлівська Рубежівка, вул. Жовтнева буд. 40, площею 0, 24 га,Земельна ділянка, яка придбана 27.05.2005 за адресою: Київська обл.. Києво-Святошинський район, с. Михайлівська Рубежівка, вул. Жовтнева буд. 40, нежитлове приміщення № 13 площею 92 кв. м., яке розташоване за адресою Київ, вул.. Підлісна, 3 літ А., на лежить відповідачці.

Відповідно до ст. 74 СК України., якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 Сімейного Кодексу України, а Главою 8 (ст.ст. 60-74 ) передбачено, що майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте за час шлюбу належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності що означає, що ні дружина ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого невизнаного чи оспорюваного права і суд може захистити його порушені права в тому числі і шляхом

визнання права, але право позивача ніким не оспорюється, тому позивач і не зобов»язаний доводити права спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Але в даному випадку спору немає.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Посилання представника позивача на те, що тільки судом визнається право спільної сумісної власності не має під собою ніякого правового підґрунтя, оскільки це право відповідачкою не оспорюється.

Так дійсно, як посилається представник позивача на майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка , які не перебувають у шлюбі між собою , поширюється положення глави 8 СК України.

Але ст.. 62 СК України в якій закріплено виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині, чоловікові, зазначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя , воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об»єктом права спільної сумісної власності подружжя., що свідчить ще раз про те, що судовому захисту підлягають невизнані або оспорювані права, а визнавати майно спільною сумісною власністю за взаємною згодою сторін не входить до компетенції суду.

Як на підставу звернення позивача до суду представник позивача посилається на те, що в майбутньому відповідачка може не визнати право позивача на майно не є обставиною, яка б давала підстави для задоволення позовних вимог, оскільки судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання. Суд не може обмежувати законодавчий орган в майбутньому змінювати правове регулювання суспільних правовідносин.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.ст.57-59 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 355, 368 ЦК України, ст.ст. 60, 61 70, 74 СК України, ст.ст. 10,

11, 209, 212-214, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на спільне майно, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя