справа №2-5927/11
26 січня 2012 року          Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді –Браги А.В.,
при секретарі –Лампіки О.В.,
за участю представника позивача
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя
особа –Перша дніпропетровська
державна нотаріальна контора, про
визнання права власності в порядку
25 жовтня 2010 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернувся позивач із вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого, з
урахуванням уточнення позовних вимог
(а.с.4-5), послався на те, що 13 лютого 2010
року помер ОСОБА_5, який заповітом від 03
жовтня 2006 року заповів все належне йому
майно в рівних частках своїм
спадкоємцям –позивачу та
відповідачам. Вказані спадкоємці
своєчасно звернулись до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини, однак свідоцтво про право на
спадщину, зокрема належну позивачу 1/3
частину домоволодіння №27 по пров.
Камському в м. Дніпропетровську,
позивач не може отримати через те, що
відповідачі у справі не згодні із
заповітом та не надають позивачу
документи, необхідні для подання їх до
нотаріальної контори та отримання
вказаного свідоцтва. Посилаючись на
зазначені обставини, позивач просить
суд визнати за ним право на 1/3
домоволодіння №27 по пров. Камському в
м. Дніпропетровську, а також
зобов’язати Першу дніпропетровську
нотаріальну контору видати позивачу
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на 1/3 домоволодіння №27 по
пров. Камському в м. Дніпропетровську.
В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала,
наполягала на їх задоволенні в повному
Відповідачі, третя особа в судове
засідання не з’явились, про дату, час
та місце розгляду справи повідомлялись
належним чином. Від третьої особи до
суду надійшла заява про розгляд справи
за відсутності представника даної
третьої особи із винесенням судом
рішення на свій розсуд.

За таких обставини суд вважає за
можливе на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК
України здійснити розгляд даної
цивільної справи в заочному порядку
відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК
України.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
цивільної справи, суд приходить до
наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 03
жовтня 2006 року ОСОБА_5 було складено
заповіт, яким вказаний спадкодавець
заповів все належне йому майно
відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
позивачу ОСОБА_2 в рівних частках.

Станом на 22 лютого 2011 року право
власності на домоволодіння №27 по пров.
Камському в м. Дніпропетровську
зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі
договору забудови, посвідченого 14
грудня 1959 року Першою ДДНК за реєстром
№4-9529 (а.с.39).

13 лютого 2010 року ОСОБА_5 помер (а.с.62), а 30
липня 2010 року позивач та відповідачі,
як спадкоємці померлого, звернулись до
Першої дніпропетровської нотаріальної
контори із відповідними заявами про
прийняття спадщини (а.с.59-60), в зв’язку
із чим було відкрито спадкову справу
(а.с.63, 64, 68).

22 січня 2011 року позивач звернувся до
Першої дніпропетровської державної
нотаріальної контори із заявою про
видачу йому свідоцтва про право на
спадщину за законом на нерухоме майно
(а.с.7). У видачі такого свідоцтва
позивачу було відмовлено нотаріусом із
посиланням на те, що заявником не
надано правовстановлюючих документів
на нерухоме майно.

Правовідносини, які виникли між
сторонами у справі, врегульовані
нормами Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.

Положеннями ст.ст.1216, 1217 ЦК України
визначено, що спадкуванням є перехід
прав та обов’язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

За змістом ст.ст.1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України
право на спадкування виникає в день
відкриття спадщини, і спадкоємець за
заповітом чи за законом, який бажає
прийняти спадщину, але на час її
відкриття не проживав постійно із
спадкодавцем, має особисто подати
нотаріусу заяву про прийняття спадщини
у шестимісячний строк з часу відкриття
спадщини, яким, згідно ст.1220 ЦК України,
є день смерті спадкодавця.

Згідно ст.1297 ЦК України спадкоємець,
який прийняв спадщину, у складі якої є
нерухоме майно, зобов’язаний
звернутися до нотаріуса за видачею
йому свідоцтва про прав на спадщину на
нерухоме майно.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини, суд
приходить до висновку, що позивач
пов’язує заявлені позовні вимоги, а
отже факт виникнення в нього права
власності на спадщину –частину
нерухомого майна, із створенням йому
перешкод іншими спадкоємцями
(відповідачами) у вигляді ненадання
правовстановлюючих документів на таке
нерухоме майно для подання їх до
нотаріальної контори.

В той же час, сам факт створення
відповідачами перешкод зазначеного
характеру не доведено стороною
позивача жодними належними та
допустимими доказами, як і наявність у
відповідачів потрібних позивачу
правовстановлюючих документів. Не
вбачається і наявність у відповідачів
потрібних позивачу правовстановлюючих
документів зі змісту копії спадкової
справи ОСОБА_5 (а.с.59-68), витребуваної
судом.

Також необхідно зазначити, що норми
цивільного законодавства, які
регулюють спадкові правовідносини та
питання виникнення права власності, не
передбачають виникнення в спадкоємця
права власності на спадкове майно
внаслідок створення йому іншими
спадкоємцями перешкод в реалізації
спадкових прав шляхом ненадання
правовстановлюючих документів для
подання їх нотаріусу.

За таких обставин, беззаперечним є
висновок про те, що позивачем обрано
неналежний спосіб захисту, оскільки
позивач, посилаючись на наявність
перешкод вказаного характеру, просить
суд визнати за ним саме право власності
на частину спадкового майна.

При цьому, позивачем не заявлялись
вимоги щодо усунення йому перешкод в
реалізації спадкових прав шляхом
витребування у відповідачів певних
документів, що з урахуванням характеру
спірних правовідносин, на які
посилається позивач, є належним
способом захисту.

Окрім того, за таких обставин позовні
вимоги позивача про визнання за ним
права власності в порядку спадкування
є передчасними, оскільки спір між
сторонами полягає в невизнанні за
позивачем права на спадщину, а саме в
створенні йому перешкод в реалізації
спадкових прав.

Отже, звернення до суду із вимогою про
визнання права власності в порядку
спадкування може мати місце лише за
наявності спору між сторонами щодо
розміру спадщини, права позивача на неї
і після вирішення питання щодо
усунення позивачу перешкоду
зазначеного характеру в реалізації
спадкових прав.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позов в
частині вимог про визнання права є
необґрунтованим, а отже не підлягає
задоволенню. При цьому не підлягає
задоволенню решта позовних вимог як
така, що ґрунтується на задоволенні
позову у зазначеній частині.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
судові витрати, сплачені позивачем при
зверненні до суду у вигляді судового
збору (державного мита) в розмірі 108,5
гривні та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 120 гривень,
–покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. 11, 16, 22, 1223, 1297 ЦК України, ст. ст. 10, 11,
57, 60 - 61, 88, 209, 212-215, 223 - 233 ЦПК України, суд
–

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_6, третя особа –перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання права власності в
порядку спадкування, - відмовити.

Судові витрати у справі понесені
позивачем у сумі 108, 50 гривень
державного мита та 120, 00 гривень витрат
пов’язаних на інформаційно –технічне
забезпечення розгляду справи покласти
на останнього.

Заочне рішення суду набирає законної
сили в порядку передбаченому ст. ст. 223,
232 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача про перегляд
заочного рішення, яка може бути подана
відповідачем протягом десяти днів з
дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути
оскаржено позивачем в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через суд
першої інстанції шляхом подання
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя          А.В. Брага