_____________________________________________________________________________
Справа№2-7134/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2012 р. року, Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Голобородової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2, в якому просив визнати недійсним договір дарування, укладений 24 квітня 2002 року між ним та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, у реєстрі за № 2639.

Представник позивача у судовому засіданні посилалися на те, що у січні 2002 року ОСОБА_1 познайомився з ОСОБА_2 та між ними склалися дружні відносини. Оскільки ОСОБА_1 на той момент був інвалідом другої групи, часто хворів, потребував сторонньої допомоги він погодився на пропозицію ОСОБА_2 щодо укладення договору довічного утримання, та 24 квітня 2002 року між ними був підписаний даний договір. ОСОБА_2 перші три роки належним чином виконувала умови договору, з травня 2005 року ОСОБА_2 припинила відвідувати ОСОБА_1, та надавати йому допомогу. На початку 2011 року ОСОБА_1 потрапив до медичного закладу з діагнозом інсульт, після виписки ОСОБА_1 не зміг потрапити до своєї домівки, оскільки ОСОБА_2 змінила замки, всі особисті речі та документи залишилися у домоволодінні. Після його спроби відновити правовстановлюючі документи, ОСОБА_1 дізнався, що на даний час частина домоволодіння належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 24 квітня 2002 року. Однак ОСОБА_1 при підписанні даного договору вважав, що між ними укладається договір довічного утримання, у звязку з чим представник позивача просила визнати недійсним договір дарування, укладений 24 квітня 2002 року між ним та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, у реєстрі за № 2639.

Представник відповідача позов не визнав. У судовому засіданні пояснив, що 24 квітня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 3/50 частини домоволодіння з надвірними спорудами, розташованих по проспекту Свободи, 72 в м. Одесі, посвідчений нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, у реєстрі за № 2639. Зазначений договір був зареєстрований ОСОБА_2 в КП «ОМБТІтаРОН»7 травня 2002 року. Після укладення договору дарування ОСОБА_1 попросив ОСОБА_2 пожити деякий час у будинку у звязку з тим, що він збирався виїжджати на постійне місце проживання до Ізраїлю, на що ОСОБА_2 погодилася. Також представник відповідачки посилався на те, що позивачем ОСОБА_1 пропущений строк позовної давності для предявлення позову щодо визнання договору дарування недійсним, у звязку з чим просив відмовити у позові в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що 24 квітня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 3/50 частини домоволодіння з надвірними спорудами, розташованих по проспекту Свободи, 72 в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, у реєстрі за № 2639. Зазначений договір був зареєстрований в КП «ОМБТІтаРОН»7 травня 2002 року.

Позивач та його представник вважали, що вищезазначений договір повинен бути визнаним недійсним, оскільки він є удаваним та приховує під собою договір довічного утримання.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, під час судових засідань позивач та представник позивача намагалися довести суду, що під час укладення договору дарування позивач ОСОБА_1 вважав, що укладає договір довічного утримання.

Однак доказів існування будь-яких домовленостей між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо розміру грошового утримання, порядку надання якоїсь допомоги, суду не представлено.

Допитана у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок ОСОБА_4 пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 з 2006 року, та відповідно з цього року знає позивача. Декілька років тому вона звернулася до ОСОБА_1 з приводу отримання згоди на виділ її частки домоволодіння в окреме домоволодіння. ОСОБА_1 сказав, що ОСОБА_2 його доглядає та у звязку з цим є власником частини домоволодіння, в якій він проживає у звязку з цим відповідачем за її позовом виступала ОСОБА_2 Суд вважає за необхідне зазначити, що під час надання свідчень було встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 напружені стосунки, оскільки під час пояснень ОСОБА_4 посилалися на те, що ОСОБА_2 є конфліктною людиною, співмешканець ОСОБА_2 намагався її побити.

Допитаний у судовому засіданні за клопотанням позивача свідок ОСОБА_5 пояснив, що є сусідом ОСОБА_1 з 2006 року, та відповідно з цього року знає позивача. У 2006 році він дізнався від ОСОБА_1, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір дарування. Він ніколи не бачив, щоб ОСОБА_2 надавала будь-яку допомогу ОСОБА_1

Згідно зі ст. 71 ЦК України 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки.

Статтею 80 ЦК України 1963 року передбачено, що закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові.

Так у судовому засіданні вже було встановлено, що оспорюваний позивачем договір дарування був укладений 24 квітня 2002 року, тобто з даним позовом ОСОБА_1 міг звернутися до 25 квітня 2005 року.

Згідно з ч. 6 Прикінцевих та перехідним положень ЦК України правила Цивільного кодексу про позовну давність застосовується до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Судом не приймаються до уваги посилання позивача в позовній заяві, що йому тільки у серпні 2011 року стало відомо про існування договору дарування, оскільки це спростовується поясненнями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які пояснили, що у 2006 році ОСОБА_1 розумів, що власником частини домоволодіння, в якій він проживав є ОСОБА_2

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування не підлягаючим задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 213, 215 ЦПК України, ст.ст58, 80, 243, 244, 435 ЦК України 1963 року, ст. ст. 267, 235, 717, 744, 745 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя : Калініченко Л. В.