Справа № 2-2685
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2012р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Румянцевої Н.О., при секретарі Ляшик С.В., за участю: позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про вселення в житлове приміщення та виселення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2011р. ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про вселення в житлове приміщення та виселення.

Свої вимоги мотивували тим, що ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1. Зазначена квартира є неприватизованою. В ній прописані позивачі та колишній чоловік - ОСОБА_4

Після розірвання шлюбу 25.02.2010р. відповідач створив неможливі умови для спільного проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1. Окрім цього, він привів у зазначену квартиру ОСОБА_6, яка вселилася без відома та згоди позивачів.

У звязку із вищезазначеним позивачі просили суд вселити позивачів в квартиру АДРЕСА_1, виселити з неї відповідачів.

В судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали.

Представник позивача заявлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти виселення ОСОБА_6, проти свого виселення заперечував.

Представник відповідача у судових засіданнях підтримувала позицію ОСОБА_4.

ОСОБА_7 у судові засідання не зявлялась.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Довідкою ВК ММР №716/512-14-06 від 25.01.2012р. підтверджено, що квартира АДРЕСА_2 була надана в 1974році на склад сімї з чотирьох осіб (ОСОБА_1, брат, мати та батько).

Згідно з Свідоцтвом № 687, виданого Відділом обліку та розподілу житла на підставі рішення Виконкому міської ради № 1136 від 25.07.2003р. ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 (а.с. 12). Квартира не приватизована.

Відповідно до паспортних даних та Довідки від 13.05.2011р. за № 2110, виданої ЖКП ММР «Південь», в цій квартирі прописані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 6, 11, 13).

25.02.2010р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано (Свідоцтво про розірвання шлюбу, а/з № 56 від 25.02.2010р.).

В підтвердження неможливості сумісного проживання, позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів, внаслідок чого виносились Постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 17.01.2010р., 23.01.2010р., 02.06.2010р., 23.09.2010р., 11.11.2010р., 12.01.2011р., 17.01.2010р., 23.01.2010р. 07.02.2011р. 05.04.2011р., (а.с. 21, 22, 24, 26, 30, 32, 35, 36, 40, 42 (а.с. 29).

ОСОБА_4 привів у квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_6, яка вселилася без відома та згоди позивачів. На підтвердження цього було складено ОСОБА_7 про проживання з січня 2010р. ОСОБА_6 у вказаній квартирі, який затверджений начальником ЖЕК № 16 (а.с. 19).

ОСОБА_4 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_1, не має у власності нерухомого майна.

ОСОБА_6 має на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3.

Згідно з ч. 3 ст. 98 ЖК України тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сімї, які проживають разом з ним, зобовязані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 3 ст. 116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

З огляду на вищевикладене суд вважає позовні вимогу щодо виселення ОСОБА_6, такою що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 116 Житлового кодексу України якщо інші особи, які проживають разом з наймачем, систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виселення за неможливістю сумісного проживання має місце тоді, коли особа навмисно робить неможливим проживання, як то: сварки, бешкет, образи, бійки таке інше. Вказана поведінка повинна повторюватися, якщо раніш прийняті заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Ці заходи можуть виходити від державних та суспільних установ, не обовязково у цих заходах повинно йти про виселення. Достатньо, що поведінка винного була предметом розгляду, ця поведінка визнана антісуспільною та винному запропоновано її припинити.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року зі змінами - при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Оглянуті постанови про відмову в порушенні кримінальної справи не підтверджують факти антигромадської поведінки ОСОБА_4 щодо колишньої дружини та дітей, зокрема негативного впливу на неповнолітню дитину, вчинення насильства в сім"ї.

З вказаних матеріалів не вбачається, що відповідач по справі притягувався до адміністративної відповідальності.

Будь-які інші докази, на підтвердження порушень з боку відповідача прав позивачки у користуванні чи розпорядженні її майном, суду не надані, хоча відповідно до ст. 60 ЦПК України, надання таких доказів є обовязком сторін.

Також порушення правил саме співжиття не має місця в даному випадку, оскільки ОСОБА_1 не мешкає у спірній квартирі з 2009року, що сторони підтвердили у судовому засіданні.

Від ОСОБА_2 жодної зави до правоохоронних органів взагалі не надходило, відповідно й доказів до суду не надано.

Позивачем не доведено систематичності порушення відповідачем правил співжиття. А тому вимоги виселення ОСОБА_4 їх з цих підстав задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги відносно вселення позивачів, суд вважає її такою, що підлягає задоволенню. На даний час позивачка та її діти не можуть вселитися до спірного житлового приміщення. Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що позивачка має право вимагати усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, в яке вона має право вселитися разом зі своїми дітьми у спірне житлове приміщення, яким вона має право користуватись на підставі ордеру виданого у встановленому законом порядку.

Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 45 грн. 50 коп.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 10,14,30,60, 62,88,212-214 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Виселити з квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_8 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: