РІШЕННЯ

Іменем
України

04.09.2012
м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської
області у складі:

головуючого судді -
Вельможної І.В.,

за участю секретаря судового засідання
-Іванової О.В., Міненко Н.Є.,

представників позивача
-ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Зміїв справу за
позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визначення місця проживання
малолітньої дитини, треті особи -Служба
у справах дітей Зміївської районної
державної адміністрації Харківської
області, Зміївський районний центр
соціальних служб для сім'ї та молоді,

встановив:

23 липня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визначення
місця проживання малолітнього сина -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому просив
залишити дитину на його виховання та
утримання.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач ОСОБА_2 вказав, що від шлюбу з
відповідачем, який розірвано 31 серпня
2007 року, вони мають малолітнього сина -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 після
розірвання шлюбу поїхала з дитиною до
матері в АДРЕСА_1 де проживає до цього
часу. Після розірвання шлюбу,
відповідач всіляко перешкоджала
позивачеві побаченням з сином, що дуже
бентежить його оскільки дитина
проживає в антисанітарійних умовах,
його мати не має змоги забезпечити сина
всім необхідним для його розвитку та
життєдіяльності крім того в родині
склалася нездорова психологічна
ситуація, яка впливає на дитину,
хлопчик відокремлений від зовнішнього
світу мати та бабуся забороняють йому
спілкуватися з оточуючими, на даний час
не влаштували його до школи. На
підставі того, що він має суттєво кращі
умови проживання ніж ОСОБА_3,
працевлаштований, здоровий, дуже
любить сина, з урахуванням тих
обставин, що матеріально-побутовий
стан ОСОБА_3 не задовольнить належним
чином потреби дитини, а методи
виховання можуть вплинути на психічний
стан та розвиток дитини вцілому просив
позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_1 у судовому засіданні наполягали
на задоволенні позову, посилаючись на
обставини, викладених у ньому.

ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив,
що після розірвання стосунків з
дружиною він бажає самостійно
займатися вихованням сина та має для
цього всі належні умови, а саме,
будинок, постійне місце роботи,
задовільний стан здоров'я, позитивні
характеристики тощо. ОСОБА_2 вказав, що
побоюється за дитини оскільки мати -
відповідач у справі та бабуся повністю
відгороджують ОСОБА_4 від зовнішнього
світу, син спілкується з ним лише через
фрамугу коли приїздить, оскільки
відповідач забороняє йому бачитися з
сином. Крім того умови проживання
дитини є жахливими, будинок перебуває у
руйнівному стані, дитина не
відвідувала дошкільного закладу на
даний час не влаштований до школи.
ОСОБА_2 наполягав, що дружина не
забезпечує дитині навіть елементарні
умови існування. З огляду на

-2-

всі обставини та з урахуванням
інтересів дитини, позивач ОСОБА_2
вважав, що доцільним є проживання сина -
ОСОБА_4, разом з ним та просив його
позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
позовні вимоги не визнала вказала, що
дійсно не допускає ОСОБА_2 до сина,
оскільки той не сплачує аліменти на
утримання дитини, а тому не є належним
батьком. Не заперечувала того, що
позивач регулярно приїздив до дитини
та залишав гостинці та подарунки, які
вона не приймала. Також пояснила, що
вона з дитиною та матір'ю проживають в
АДРЕСА_1, який не належить їх родині,
коштів на ремонт та облаштування житла
вона не має.

Представник третьої особи - Служби у
справах дітей Зміївської районної
державної адміністрації Харківської
області Мартинова О.В. у судовому
засіданні вказувала на те, що всі
спроби соціальних та медичних служб
направлені на обстеження умов
проживання малолітнього ОСОБА_4
позитивного результату не дали.
Відповідач ОСОБА_3 та її мати
перешкоджають відповідному обстеженню
у грубій формі, ведуть себе агресивно,
тобто соціальні служби не мали змогу
навіть побачити хлопчика. З
урахуванням всіх відомостей, які
відомі їх службі, з урахуванням
інтересів дитини та з метою
забезпечення нормального розвитку та
стабільного психологічного стану
дитини вважали за доцільне залишити
проживати хлопчика з батьком.

Представник третьої особи -
Зміївського районного центру
соціальних служб для сімї, дітей та
молоді Бережна К.С. у судовому
засіданні вказувала на доцільність
прийняття рішення на користь позивача
ОСОБА_2 мотивуючи вказане тим, що
відповідач ОСОБА_3 декілька років
знаходилася в місцевому банку даних
сімей, що опинилися в складних життєвих
обставинах, в зв'язку з чим спеціалісти
соціальних служб неодноразово
намагалися потрапити в будинок, але в
грубій формі у такому доступі їй було
відмовлено. Зовні будинок в якому
проживає дитина дуже неохайний, зі слів
сусідів відомо, що умови в будинку
антисанітарні, родина живе
відлюдкувато на подвір'я нікого не
пускає. Вважала, що за таких умов дитина
позбавлена можливості нормально
розвиватися відповідно до віку, не
сформовані соціальні зв'язку, оскільки
хлопчик ні з ким окрім матері та бабусі
не спілкується. З урахуванням даних
обстави є загроза необхідності
подальшого направлення дитини на
виховання до державного дитячого
закладу.

Заслухавши пояснення сторін,
представників третіх осіб, свідків,
перевіривши і дослідивши матеріали
справи, суд дійшов до наступного:

Згідно зі статтею 157 Сімейного кодексу
України, питання виховання дитини
вирішується батьками спільно.

Відповідно до статті 141 Сімейного
кодексу України, мати і батько мають
рівні права та обовязки щодо дитини.

Згідно зі статтями 160, 161 Сімейного
кодексу України, місце проживання
дитини, яка не досягла десяти років,
визначається за згодою батьків.

У випадку, якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час вирішення
спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обовязків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоровя та інші
обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між батьками, які
проживають окремо (у тому числі в одній
квартирі), про те, з ким із них і хто саме
з дітей залишається, суд, виходячи із
рівності прав та обов'язків батька й
матері щодо своїх дітей, повинен
ухвалити рішення, яке відповідало б
інтересам неповнолітніх. При цьому суд
враховує, хто з батьків виявляє більшу
увагу до дітей і турботу про них, їхній
вік і прихильність до кожного з
батьків, особисті якості батьків,
можливість

-3-

створення належних умов для виховання,
маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, зокрема у принципі 6,
проголошено, що малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Судом встановлено, що 31 серпня 2007 року,
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було
розірвано, що підтверджується копією
свідоцтва про розірвання шлюбу. / а.с.7/

Від шлюбу сторони мають малолітнього
сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво
про народження серії НОМЕР_1 від 02.06.2006
року./а.с.8/

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не досягнуто згоди
щодо визначення місця проживання
малолітнього сина - ОСОБА_4.

Згідно положень Сімейного кодексу
України, батьки зобов'язані
піклуватися про здоров'я дитини, її
фізичний, духовний та моральний
розвиток, забезпечити дитині належні
умови проживання.

Орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до «Декларації про загальні
засади державної політики України
стосовно сім'ї та жінок», схваленої
Постановою Верховною Радою України
№475-ХІУ від 05.03.1999 року, держава захищає
материнство та дитинство і визнає
пріоритетність інтересів матері та

дитини в суспільстві та забезпечує
неухильне додержання законодавства
України та норм міжнародного права
стосовно сім'ї та жінок.

Ураховуючи положення частини 1 статті 3
Конвенції про права дитини,
ратифікованої Постановою Верховної
Ради від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ, а також
частин 7 і 8 статті 7 Сімейного кодексу
України, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини 3 статті 10,
частини 1 статті 11 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

ОСОБА_2 на посилання своїх позовних
вимог надав наступні докази:

З медичної довідки вбачається, стан
здоров'я ОСОБА_2 задовільний. / а.с. 72/

Відповідно до акту обстеження
матеріально-побутових умов ОСОБА_2 за
адресою АДРЕСА_2, він проживає в
приватному будинку разом зі своєю
родиною, будинок у належному стані є
всі необхідні меблі, побутова техніка
та умови для виховання дітей. Сукупний
дохід родини складає 3000 грн. на місяць. /
а.с. 16/

Згідно характеристики приватного
підприємства «Спецмонтаждіагностика»
від 11.06.2012 року де працює позивач
ОСОБА_2, він характеризується
позитивно, як урівноважений та
дисциплінований працівник./ а.с. 25/

Висновком Зміївської районної
державної адміністрації Зміївського
районного центру соціальних служб для
сімї, дітей та молоді Зміївської
районної державної адміністрації
Харківської області від 30 липня 2012
року визначено доцільність проживання
малолітнього ОСОБА_4 разом з батьком.
Згідно даного висновку родина
відповідача ОСОБА_3 знаходиться в банку
сімей, що опинилася в складних життєвих
обставинах, спеціалісти служби
неодноразова намагалися обстежити
умови проживання дитини, але у грубій
формі їм було у цьому відмовлено. Зовні
будинок в якому проживає дитина дуже
неохайний, зі слів

-4-

сусідів умови проживання в будинку
антисанітарні, дитина позбавлена
можливості нормально розвиватися
відповідно до віку, не сформовані
соціальні зв'язки, хлопчик не
спілкується ні з ким окрім матері та
бабусі. / а.с.24, 17/

У матеріалах справи представлені
відомості про стан здоров'я ОСОБА_3,
відповідно до яких вона має
задовільний стан здоров'я. / а.с.73/

ОСОБА_3 перебуває на обліку, як
безробітна у Зміївському РЦЗ та
отримує допомогу, розмір якої за період
з квітня по червень 2012 року склав 1613,87
грн. /а.с.40/

У судовому засіданні встановлено, що
будинок АДРЕСА_1 у якому проживає сім'я
відповідача їм не належить, право
власності на нього не зареєстровано.

Допитані у судовому засіданні у якості
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, вказували, що
позивач ОСОБА_2 дуже збентежений долею
сина, неодноразово приїздив до дитини,
привозив подарунки, одяг тощо, але міг
бачити ОСОБА_4 лише через вікно,
оскільки ОСОБА_3 та її мати
перешкоджають будь-якому спілкуванню
дитини з батьком, дідом, оточуючими.

В свою чергу свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10,
які виїжджали поряд з соціальними
службами за місцем проживання дитини з
метою проведення обстеження умов
проживання, у судовому засіданні
вказували, що відповідач та її мати
перешкоджали у проведенні такого
обстеження, у грубій формі, з огляду на
зовнішній стан будівлі та подвір'я,
умови проживання даної сім'ї є вкрай
незадовільними.

Свідок ОСОБА_11 - голова Скрипаївської
сільської ради у судовому засіданні
вказала, що за час проживання родини
ОСОБА_3 на території ради вона бачила
хлопчика лише один раз, сім'я дійсно
проживає у старому не газифікованому
будинку, який потребує ремонту. Батько
дитини - ОСОБА_2 звертався до них з
заявою про можливість бачитися з сином.

Відповідно до статті 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З урахуванням показань свідків та
інших доказів, що містяться у
матеріалах справи, суд приходить до
висновку про, що умови проживання
малолітнього ОСОБА_4 є вкрай
незадовільними.

Отже, судом встановлено, що ставлення
матері до виконання своїх батьківських
обов'язків є неналежним, нормальні
умови для проживання та розвитку сина
вона створити не може.

При визначенні місця проживання
малолітнього сина, слід взяти до уваги
його стать, врахувавши ту обставину, що
хлопчику з точки зору статі, гігієни,
обслуговування можливо залишити з
батьком. Дитина зараз у віці, коли
починає формуватися її особистість й
потребує постійного батьківського
догляду, мати обмежує дитину у
спілкуванні, хлопчик відокремлений від
зовнішнього світу, на даний час не
влаштований до школи, що може негативно
в подальшому вплинути на його
психічний та психологічний розвиток.
Крім того існує загроза направлення
дитини на виховання до державного
закладу.

З огляду на те, що батько має змогу
надати дитині належне виховання та
забезпечити його всім необхідним для
його нормального розвитку та
життєдіяльності, а першочергова увага
повинна приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів малолітньої
дитини, суд дійшов висновку про
необхідність задовольнити позовні
вимоги ОСОБА_2, визначивши місце
проживання малолітнього ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року разом з батьком.

Керуючись ст. ст. 141, 157, 159, 160, 161
Сімейного кодексу України, статтями 10,
11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_2 - задовольнити.

Визначити місце проживання
малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженцем с. Борова
Зміївського району Харківської
області.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Зміївський районний суд Харківської
області шляхом подання апеляційної
скарги в десятиденний строк з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий: