Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 листопада 2012 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого судді Демидової С.О.
при секретарі Соцковій В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 10 січня 2009 року він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 84 520 грн., що на той час склало 10 565 доларів США, за умови повернення 01 вересня 2009 року про що 10 січня 2009 року сторони уклали договір позики який підписали свідки. Згідно вказаного договору відповідач зобов`язався повернути грошові кошти до 01 вересня 2009 року з нарахування 2% щомісяця. Відповідач по закінченню зазначеного строку грошові кошти не повернув в зв`язку з чим позивач зазнав моральної шкоди яку оцінює в 8 500 грн. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 84 446 грн., 2 % щомісячно від простроченої заборгованості у сумі 70 935, судовий збір у розмірі 1 638,81 грн. та моральну шкоду в розмірі 8 500 грн.
В судовому засіданні позивач, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що дійсно він має борг перед позивачем в розмірі 84 520 грн. але не по договору позики, а по договору підряду № 4 від 23 травня 2008 року.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки правовідносини які виникли між сторонами виникли з договору підряду від 23 травня 2008 року, а не з договору позики від 10 січня 2009 року.
Вислухавши пояснення сторін, допитавши в судовому засіданні свідків, дослідивши докази по справі, суд дійшов до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Як встановлено в судовому засіданні, 10 січня 2009 року сторони уклали договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 84 520 грн. та зобов*язався повернути вказану суму до 01 вересня 2009 року з нарахуванням 2% щомісяця.
Сторони в судовому засіданні не заперечували, що вказаний договір був укладений між ними, однак відповідач в суді пояснів, що факту передачі грошових коштів не було, а його борг перед позивачем витікає з договору підряду, який був укладений 23 травня 2008 року . Даний факт підтвердили свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які в судовому засіданні пояснили, що вони були свідками при підписані договору позики однак факту передачі грошових коштів вони не бачили.
Відповідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов*язків.
Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов*язків.
Ст. 647 ЦК України передбачає, що договір є укладеним у місці проживання фізичної особи або за місцезнаходженням юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків , які обумовлювалися цим правочином.
Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, сторони могли б в передбаченому законом порядку скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Не може суд прийняти до уваги наполягання ОСОБА_1 на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог оскільки правовідносини, що виникли між сторонами витікають з договору підряду, а не договору позики, крім того копія договору позики який мається в матеріалах справи /а.с. 5/ та оригінал договору позики який був оглянутий в судовому засіданні має суттєві розбіжності.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд,-
В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя С.О. Демидова