Київський районний суд м. Полтави
Справа № 2-149/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2012 року Київський районний суд м
Полтави в складі:

головучого судді Васильєвої Л. М.

при секретарі Миколаєнко І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтава
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту
недійсним ,-

В С Т А
Н О В И В:

16.06.2010 року позивач
звернувся до суду з позовом про
визнання заповіту, що складений його
матір»ю ОСОБА_3 25 серпня 2008 року на
користь відповідача та посвідчений
приватним нотаріусом Полтавського
нотаріального округу ОСОБА_4
недійсним. Посилався на те, що на час
складання заповіту його матір була у
віці 87 років, не могла читати від
сліпоти, не чула із-за глухоти, та не
могла підписуватись тому, що не
працювали руки, що свідчить про те, що
вона не могла в той період вільно без
сторонньої допомоги керувати своїми
діями та адекватно сприймати
дійсність. Окрім того у неї розвинувся
віковий слероз і почастішали випадки
несприйняття дійсних подій. У зв»язку
з хворобою вона приймала сильнодіючі
медичні препарати , та після смерті
чоловіка її стан здоров»я значно
погіршився, вона була постійно прикута
до ліжка, почала забуватись. Внаслідок
цього вона перебувала на обстеженні у
психіатра, однак спроби поліпшити її
психічний стан позитивного результату
не мали, хоча вона отримувала медичну
допомогу. На день посвідчення заповіту
у матері спостерігався процес
психічного розладу.

У судовому засіданні
представник позивача підтримав
позовні вимоги, просив їх задовольнити
з підстав, що викладені в позовній
заяві. Додатково пояснив, що із
відмовного матеріалу про перевірку
причин смерті ОСОБА_3 вбачається, із з
пояснень відповідача, що у липні 2007
року ОСОБА_3 перенесла інсульт, а отже
після інсульту вона не могла розуміти
значення своїх дій та керувати ними, а
нотаріус, який посвідчував заповіт
порушив вимоги ст. 2 ЗУ «Про нотаріат».

Відповідач та її
представник позовні вимоги не визнали,
просили відмовити в їх задволенні.
Пояснили, що на час складання заповіту
ОСОБА_3 була у здоровому глузді, її
поведінка була адекватною.

Третя особа, приватний нотаріус
Полтавського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, яка залучена до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійні вимоги ухвалою
суду від 21.09.2010 року ( а.с. 44) зазначала,
що підстав для задоволення позову
немає. Пояснила, що ОСОБА_3 сама визвала
її до себе додому для посвідчення
заповіту. Спочатку ОСОБА_3 запросила її
та просила посвідчити договір
дарування будинку на користь
відповідача, але у зв»язку з
відсутністю витягу з реєстру прав
влансості на будинок , договір
дарування не був укладений. ОСОБА_3
знову визвала її додому та просила
посвідчити заповіт на користь
відповідача. Вона особисто
спілкувалась з ОСОБА_3 , пересвідчилась
в її дієздатності та посвідчила
заповіт. Пояснила, що якби у неї були
будь-які підозри у недієздатності
ОСОБА_3, вона ніколи б не посвідчила
заповіт. Пояснила також, що ОСОБА_3
усвідомлювала ту обставину, що вона
склала заповіт. ОСОБА_3 під час
посвідчення заповіту та спілкування
вела себе адекватно, орієнтувалась
вільно у розмові, у часі та місці її
перебування. Єдине, що вона не могла
підписати заповіт, оскільки в неї
тряслись руки, а тому були запрошені
свідки, які підписали заповіт, та в
присутності яких вона виразила своє
волевиявлення,на складаня заповіту на
користь відповідача.

Третя особа ,Друга полтавська державна
нотаріальна контора, свого
представника у судове засідання не
направила, будучи належним чином
повідомленою про час і місце розгляду
справи. Надала заяву про розгляд справи
у відсутність її представника.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
наступних висновків.

Встановлено, що 25 серпня 2007 року
ОСОБА_3 склала на ім»я відповідача,
своєї онуки, ОСОБА_2, заповіт, яким
заповідала все належне їй майно, де б
воно не було та з чого б воно не
складалося, яке на день її смерті буде
належати їй за законом. ( а.с. 6).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 3 статті 61 ЦК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній , господарській
або адміністратвиній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особи, щодо
якої встановлені ці обставини.

Позивач по справі є рідним сином
ОСОБА_3, чий заповіт він оспорює.

Рішенням Апеляційного суду
Полтавської області від 2 лютого 2009
року по цивідьній справі за позовною
заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення
від права на спадкування за законом
встановлено, що ОСОБА_1 постійно
проживав в Узбекистані, і тільки
періодично приїдзджав в Україну до
батьків , надавав матеріальну допомогу.

Цим же рішенням встановлено що
спадкодавець ОСОБА_3 в безпорадному
стані через похилий вік, тяжку хвробту
або калітцво не перебувала.

Зазначені обставини не потребують
доказуванню, отже суд приходить до
висновку про те, що на час складання
заповіту 25 серпня 2007 року, ОСОБА_3 не
перебувала у такому хворобливому
стані , який не давав їй можливості
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Окрім пояснень представника позивача
та обставин викладених в позовній
заяві, позивач не надав суду жодного
доказу, який би підтвердив ту
обставину, що на час складання заповіту
ОСОБА_5 перебувала у такому стані , що не
могла розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Сам позивач проживав за кордоном, не
проживав з матір»ю, не спілкувався з
нею в обсязі достатньому , щоб зробити
висновок про її недієздатність на час
складання заповіту.

Більш того в самій позовній заяві
позивач зазначає, що стан здоров»я
матері погіршився тільки після смерті
її чоловіка, а його батька.

Чоловік ОСОБА_3 помер 26 вересня 2007 року,
а заповіт посвідчений 25 серпня 2007 року

Посилання представника позивача на те,
що зі слів відповідача , їм стало
відмомо, що ОСОБА_3 в липні 2007 року
перенесла інсульт нічим об»єктивно не
підтверджується.

Із пояснень свідка ОСОБА_6, який був
лікарем ОСОБА_3 , вбачається, що вона не
хворіла на інсульт.

Із довідки Полтавського обласного
психоневрологічного диспансеру від
27.09.2010 року вбачається, що ОСОБА_3 на
обліку у психіатричному диспансері не
перебувала.

Із акту судово-медичного дослідження
трупу ОСОБА_3 від 21.01.2008 року вбачається
що причиною її смерті була гостра
серцево-судинна недостаточність
обумовлена ішемічною хворобою серця, а
не інсульт.

Із пояснень свідка ОСОБА_7, якого
запросив позивач, яка є рідною онукою
ОСОБА_3, вбачається, що вона
спілкувалась з ОСОБА_3 по телефону, яка
їй сама дзвонила, розпитувала про
життя, розповідала про своє життя,
розмови завжди були адекватні, вона
близько зі своєї бабусею не
спілкувалась, але під час спілкувань
вона не помічала у бабусі психічних
розладів. Тільки зі слів бабусі їй
відомо, що остання нібито перенесла
інсульт.Однак їй невідомо, щоб бабуся
перебувала на лікуванні у лікарні у
зв»язку з інсультом.

Позивач не надав суду жодного доказу ,
який би давав суду підстави дійти до
висновку, що на час складання заповіту
ОСОБА_3 за своїм станом здоров»я не
розуміла значення своїх дій та не
керувала ними, а отже підстав для
задоволення позову суд не вбачає.

Керуючись ст. 10, 11, 60 , 61 , 209, 212-215 ЦПК
України,-

В
И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення, а особам, що не
були присутніми в судовому засіданні
протягом цього ж строку з дня отримання
копії рішення .

Суддя
Л.М. Васильєва