Справа № 22-ц-1173/12 Головуючий у 1 інстанції: Павлів В. Р.
Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Гриновця Б.М., Приколоти Т.І.

При секретарі: Кубішин І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ВАТ "Миколаївцемент" на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18 жовтня 2011 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням задоволено позов ОСОБА_2 до ВАТ "Миколаївцемент", третя особа Гунтер Сметана про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 №70/Кзв від 11.07.2011 року.

Поновлено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді оператора технологічних установок ВАТ "Миколаївцемент" з 11 липня 2011 року.

Стягнуто з ВАТ "Миколаївцемент" в користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу по день розгляду справи за три повні місяці в розмірі 12 620 грн. 38 коп.

В частині поновлення на роботі ОСОБА_2 та стягнення на його користь заробітної плати за 1 місяць 4206 грн. 80 коп. допущено до негайного виконання.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ВАТ "Миколаївцемент" просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апелянти вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликаються на те, що при винесенні рішення суд не дав належної оцінки та не врахував пояснення представників відповідача та третьої особи, а також свідка ОСОБА_3 про те, що звільнення позивача відбулося на підставі власноручно написаної заяви позивача від 11 липня 2011 року, в якій він просить звільнити його з 10.07.2011 року, а не заяви від 09.07.2011 року. Відповідачем було дотримано всі норми КЗпП України при звільненні ОСОБА_2

Крім того, суд не взяв до уваги той факт, що відповідно до наказу №92/Кпр від 14 липня 2011 року на посаду оператора технологічних установок, попередньо займану позивачем, був прийнятий інший працівник ОСОБА_4

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Як роз'яснив в п. 12 Постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992 року з подальшими змінами і доповненнями Пленум Верховного Суду України, працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 працював в ВАТ "Миколаївцемент" з 1993 року на різних посадах. Згідно наказу №70/Кзв від 11 липня 2011 року його було звільнено з роботи з посади оператора технологічних установок з 10 липня 2011 року за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням).

В серпні 2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликався на те, що заяву про звільнення за власним бажанням написав 10 липня 2011 року під психологічним тиском керівництва підприємства. Цю заяву він датував 09 липня 2011 року і в ній же зазначив дату звільнення. В подальшому, 12 липня 2011 року ним було заповнено бланк заяви на звільнення від 11 липня в якій він вказав дату звільнення 10 липня 2011 року. На цей же час уже існував наказ про його звільнення з роботи у відповідності до його заяви від 09 липня 2011 року. 14 липня 2011 року ним було подано заяву на підприємство в якій він відмовлявся від своєї заяви про звільнення з роботи за власним бажанням.

Задовільняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині скасування наказу від 11 липня 2011 року про звільнення останнього з роботи та поновляючи його на попередньому місці роботи, суд першої інстанції вірно виходив з того, що звільнення позивача з роботи відбулося на підставі його заяви від 09 липня 2011 року (що в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_5 провідний інспектор з кадрів відділу персоналу та комунікацій ВАТ "Миколаївцемент") в якій позивач не зазначив дати звільнення. А відтак на законних підставах протягом двох тижнів міг відкликати дану заяву, що ним і було зроблено 14 липня 2011 року. Тому наказ про звільнення позивача з роботи за власним бажанням №70 кзв від 11 липня 2011 року винесений відповідачем з порушенням вимог закону.

Заява про звільнення з роботи, яка складена позивачем 11 липня 2011 року не несе жодного юридичного навантаження, оскільки така ним була складена уже після звільнення його з роботи.

Безпідставними є покликання апелянтів на те, що судом не дано належної оцінки показам свідка ОСОБА_3, яка пояснила, що позивача звільнено з роботи на підставі його заяви від 11 липня 2011 року, оскільки суд врахував пояснення даного свідка в сукупності з іншими доказами по справі, при цьому зазначив, що заяву ОСОБА_2 ОСОБА_3 передала ОСОБА_5, пояснення якої суд проаналізував в своєму рішенні.

Відсутність заяви ОСОБА_2 від 09 липня 2011 року в матеріалах справи, пояснюється тим, що така була ним здана на підприємство, а відповідач не пред'явив її в судовому засіданні.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч. 1 п. 1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ВАТ "Миколаївцемент" відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 18 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з часу набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: