Справа №2/1312/803/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2012 року

Личаківський районний суд м.
Львова

в складі: головуючого судді Леньо
С.І.

при секретарі Онищак
М.П.

з участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Львівська
міська рада про зобов’язання до
вчинення дій, встановлення межі
земельних ділянок, -

в с т а н о в
и в:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_4 звернулись до
суду з позовною заявою, в якій просять
зобов’язати відповідача ОСОБА_5
перенести зведену ним огорожу у
відповідності до межі визначеної
рішенням виконкому № 1521 від 05.11.1954 року
та плану виданого Міжміським бюро
технічної інвентаризації згідно
рішення виконкому № 1438 від 20.10.1954 року,
визнати за ними та відповідачем межу
земельних ділянок відповідно до
рішення виконкому Львівської міської
ради від 20.10.1954 року за № 1438,
зобов’язати відповідача
дотримуватись правил добросусідства
відповідно до вимог Земельного Кодексу
України та стягнути в їх користь судові
витрати.

В обґрунтування позову покликаються на
те, що позивачі власниками
будинковолодіння по вул.
Старознесенській, 110 в м. Львові,
власником суміжного з ним
будинковолодіння № 108 по тій самій
вулиці є відповідач ОСОБА_5 Земельні
ділянки призначені для обслуговування
даних будинковолодінь є не
приватизованими. Огороджуючи свою
земельну ділянку, відповідач порушив
межу встановлену рішенням виконавчого
комітету депутатів трудящих № 1438 від
20.10.1954 року та незаконно заглибився на
їх територію приблизно на 1 метр. Коли
виникло питання приватизації
земельних ділянок, відповідач
відмовився надати згоду на погодження
межі відповідно до плану та
вищезгаданого рішення, крім того
вважає, що така неправомірна поведінка
відповідача порушує встановлені
правила добросусідства, а тому за
захистом своїх прав вони змушені
звернутись до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримав позов та надав пояснення
аналогічні наведеним в заяві. Просив
позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 подала суду заяву про
підтримання позову та розгляд справи
за її відсутності.

Представник відповідача
ОСОБА_5 - ОСОБА_2 в судовому засіданні
проти позову заперечив та пояснив
наступне. Родина ОСОБА_5 користується
земельною ділянкою по вул.
Старознесенській,108 у м. Львові
протягом багатьох років. Земельні
ділянки неодноразово були причиною
спору, зокрема ще з 1930 року, коли даний
спір був вирішений судом ОСОБА_6 та межі
земельних ділянок згідно даного
рішення були встановлені саме в такому
розмірі і в такій конфігурації як
існують на даний час. Крім того, саме
такі межі стверджуються матеріалами
інвентаризаційної справи на будівлю №
108 по вул. Миронюка (Старознесенська) в
м. Львові. Крім вищезазначених
документів саме така межа була
узгоджена з попередніми власниками
будинковолодіння № 110 по вул.
Старознесенській в м. Львові, після
яких дане будинковолодіння перейшло у
спадщину до позивачів, а тому вважають
вимоги позивачів безпідставними та
просять у їх задоволенні відмовити.

Представник третьої особи
Львівської міської ради –ОСОБА_3 у
судовому засіданні проти позову
заперечила та зазначила, що межа
земельних ділянок має бути встановлена
у відповідності до документації
представленої в інвентаризаційній
справі виданій міжміським бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки, оскільки на той час
розмежування земельних ділянок
відносилось до його компетенції. На
даний час сторони вправі вирішити
питання приватизації земельної
ділянки при умові погодження меж на
підставі даних земельно-кадастрової
документації.

Заслухавши думку учасників
процесу, дослідивши зібрані у справі
докази, з’ясувавши дійсні обставини
справи, суд приходить до висновку, що у
задоволенні позову слід відмовити,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що
позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_4 є
співвласниками будинковолодіння № 110
по вул. Старознесенській в м. Львові, а
відповідач ОСОБА_5 –власником
сусіднього будинковолодіння № 110 по
вул. Старознесенській в м. Львові
(а.с.17,66-69). Для обслуговування даних
будинковолодінь виділенні земельні
ділянки, які знаходяться у
користуванні сторін і є не
приватизованими. Між даними
земельними ділянками встановлена межа
яка є огородженою, на думку позивача, з
порушенням плану за рішення № 1438 від
20.10.1954 року Львівського виконкому
депутатів трудящих (а.с.8).

У відповідності до ст. 152
Земельного Кодексу України, власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків. Захист прав громадян
та юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Власник земельної ділянки
має право вимагати від власника

сусідньої земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними (ст. 106 Земельного
кодексу України).

У відповідності до ст. 107 Земельного
Кодексу України, основою для
відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації. У
разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки. У
випадках, коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленими розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

Як було встановлено в
судовому засіданні нині існуюча межа
суміжних земельних ділянок по вул.
Старознесенській № 108 та № 110, існувала
ще з 1930 року і була визначена ще
попередніми власниками зазначених
будинковолодінь. Дані обставини
підтверджуються оглянутими та
дослідженими в судовому засіданні
матеріалами інвентаризаційних справ
на адреси: вул. Старознесенська, 108 та №
110. Так, рішенням суду ОСОБА_6 від 20
листопада 1930 року та плану присяжного
землеміра, якими встановлені межі
права користування будинковолодінь
сторін. А саме Івану та ОСОБА_7 згідно з
кадастровими книгами належить
нерухомість 23 Знесіння (що наданий час
відповідає будинковолодінню по вул.
Старознесенській, 108). Площа зазначена
червоними штрихами –літери «авсd»- є
невід’ємною (інвентаризаційна справа
на буд. № 108).

Після смерті ОСОБА_8 та
ОСОБА_7, власниками будинковолодіння та
землекористувачами були спочатку
ОСОБА_9, а пізніше згідно договору
дарування відповідач - ОСОБА_5 (а.с.66-69).

Крім того, з інвентаризаційної
справи міжміського бюро технічної
інвентаризації по вул.
Старознесенська. 110 в м. Львові,
вбачається, що відповідно плану та
експлікації земельної ділянки її площа
складає 3018,5 м.кв., даний метраж
зазначений і в особливих відмітках до
плану з поміткою, що даний поділ
здійснений відповідно до рішення
міськвиконкому від 20.10.1954 року.

Якщо виходити з даного
метражу та вищезазначеного плану
земельної ділянки то спірна межа існує
саме в тій конфігурації і в тому
розмірі на які посилається і які визнає
відповідач ОСОБА_5 і згідно яких ним
встановлена огорожа.

Аналогічна конфігурація
земельної ділянки та її межа
вбачаються з генерального плану на
земельну ділянку та будинковолодіння
по вул. Старознесенській, 108, наявного в
інвентаризаційній справі міжміського
бюро технічної інвентаризації по вул.
Старознесенська, 110 в м. Львові.

В обґрунтування своїх вимог
позивачі посилаються на рішення
виконавчого комітету депутатів
трудящих № 1438 від 20.10.1954 року, однак
зазначеного рішення суду представлено
не було і останнє відсутнє в матеріалах
справи. Крім того позивачами долучена
до матеріалів справи ксерокопія плану
земельних ділянок по вул.
Старознесенській № 110 та № 108, згідно
якого межа між ділянками встановлена
саме в тих розмірах, які вони вимагають
і згідно яких хочуть перенести огорожу,
однак суду не представлений оригінал
даного плану, що позбавляє суд
можливості переконатись у його
достовірності, а відтак у правильності
визначеної даним планом межі. Окрім
цього, позивачами всупереч вимог ст. 60
ЦПК України не надано жодних належних
та допустимих доказів на підтвердження
тої обставини, що відповідач
встановленням огорожі порушив межу
земельних ділянок та незаконно
заглибився на їх територію на 1 метр.

У відповідності до ст. 96
Земельного Кодексу України
землекористувачі серед інших
обов’язків, зобов’язані
дотримуватися правил добросусідства.

Стаття 103 Земельного Кодексу України
визначає зміст добросусідства, а саме
власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати
такі способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам

сусідніх земельних ділянок завдається
найменше незручностей

(затінення, задимлення, неприємні
запахи, шумове забруднення

тощо). Власники та землекористувачі
земельних ділянок зобов'язані

не використовувати земельні ділянки
способами, які не дозволяють

власникам, землекористувачам сусідніх
земельних ділянок використовувати їх
за цільовим призначенням
(неприпустимий вплив). Власники та
землекористувачі земельних ділянок
зобов'язані співпрацювати при
вчиненні дій, спрямованих на
забезпечення прав

на землю кожного з них та використання
цих ділянок із

запровадженням і додержанням
прогресивних технологій вирощування

сільськогосподарських культур та
охорони земель (обмін земельних

ділянок, раціональна організація
територій, дотримання
сівозмін,встановлення, зберігання
межових знаків тощо).

В обгрунтування своєї
вимоги, щодо порушення відповідачем
правил добросусідства, позивачі
зазначили, що останній вчиняє відносно
них неправомірні дії, однак в чому вони
проявляються, пояснити суду не зміг, як
і не змогли пояснити які саме правила
добросусідства порушує відповідач.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що
суд розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
що беруть участь у справі. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, що врегульовано ст.ст. 10, 60
ЦПК України.

З огляду на викладене, суд
вважає вимоги позивачів
необґрунтованими та оцінюючи зібрані
по справі докази в їх сукупності,
приходить до висновку, що у задоволенні
позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88,
209, 212-215, 218 ЦПК, ст.ст. 96, 103, 106, 107, 152
Земельного Кодексу України, суд,-

в и р і ш и
в:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
третя особа Львівська міська рада про
зобов’язання відповідача перенести
огорожу, дотримуватись правил
добросусідства, встановлення межі
земельних ділянок –відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені
ст.ст.294,296 ЦПК України.

Суддя:

Леньо С. І.