Справа № 2-219/11
Провадження № 2/1522/3008/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2012 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді - Кравчук Т.С.

при секретарі Степанові В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовною ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Аркадієвича про визнання довіреності недійсною, визнання договору дарування недійсним, визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру, витребування вартості квартири, витребування моральної та матеріальної шкоди», визнання дій приватного нотаріуса незаконними»,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою у якій після неодноразових уточнень заявленого позову просила суд визнати недійсною довіреність серії ВВО №295333 від 23.11.2004 року, складену між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, визнати договір дарування серії ВВТ №931249 від 20.01.2005 року, складений між ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 23.11.2004 року та її дочкою ОСОБА_3 про дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 договором купівлі-продажу квартири, визнати недійсним договір дарування від 03.10.2006 року квартири №8А, будинку №16 по вул.Софіївська в м.Одесі, складений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, визнати право власності на квартиру №8А, будинку №16 по вул.Софіївська в м.Одесі за ОСОБА_1, стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вартість квартири АДРЕСА_2 у розмірі 85000 гривень на користь ОСОБА_1, стягнути солідарно з ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_5 18000 гривень, якими вони незаконно заволоділи на користь ОСОБА_1, стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 солідарно в рівних долях з кожного 30000 гривень на користь ОСОБА_1, визнати дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 такими, що не відповідають діючому законодавству України, та стягнути з неї суму шкоди 5000 гривень, нанесеної нею при виконанні нотаріальних дій, які оскаржуються на користь ОСОБА_1, винести окрему ухвалу, якою сповістити відповідні органи Міністерства юстиції України, прокуратури Одеської області про наявність встановлених порушень законодавства України приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 для прийнятті мір реагування.

В обґрунтування заявленого позову, позивачка ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми ОСОБА_3, та ОСОБА_5, шахрайським способом, за підтримки приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 відібрали квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, та його рідної сестри ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 квартиру №8А, будинку №16 по вул.Софіївська в м.Одесі. ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_7 важко хворіли, володіючи спільно по ? частинами спільного майна - квартирою №13 в будинку №20 по вул.Спирідонівській в м.Одесі, разом склали заповіт на користь ОСОБА_1 на початку 2002 року в Першій нотаріальній конторі м.Одеси. 11.07.2002 року дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_7 померла. Через такі обставини ОСОБА_6 зовсім занеміг. Часто впадав в депресивний стан, будучи інвалідом 2-ї групи ВВВ страждав на хвороби: гіпертонію, хронічним порушенням мозкового кровообігу, страждав короткочасною втратою пам'яті та мав аcтено-невротичний синдром, приймаючи велику кількість ліків був малорухомий та не міг сам себе обходити. ОСОБА_1 та сусіди допомагали брату і сусіду в його побуті та лікуванні. За таких обставин встало питання забрати брата ОСОБА_6 до ОСОБА_1 в її квартиру№8А, будинку №16 по вул.Софіївська в м.Одесі, а його квартиру АДРЕСА_2 продати. За отримані кошти проводити лікування, проживати та сплачувати сторонню допомогу, оскільки обоє люди особливо похилого віку. В цей час, в серпні 2004 року з'явилася у ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2, - дочка її другого чоловіка, який помер у листопаді 1993 року. ОСОБА_2 не була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3 та довгий час переховувалась від правоохоронних органів через незаконні дії по життю. Через такі обставини ОСОБА_2 продала все своє майно та поїхала разом зі своєю дочкою ОСОБА_3 до Росії. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мали ніякого житла в м.Одесі з 2002 року по 2005 рік, а квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_2 продала в 2002 році після смерті її чоловіка та батька її дочки ОСОБА_3 Вказуючи місцем проживання за цією адресою, ці особи - мати і дочка, не мали ніякого відношення до цієї нерухомості при складенні договору дарування від 20.01.2005 року квартири ОСОБА_6, та при складанні довіреності від 23.11.2004 року. В 2004 році ОСОБА_2 стала часто приходити до ОСОБА_1 і скаржилась на бездомність її та дочки, системно просила ОСОБА_1 умовити брата продати їй його квартиру. Оскільки такі наміри брат і сестра мали, то співчуваючи ОСОБА_2, ОСОБА_1 умовила брата продати його квартиру АДРЕСА_2 за 10000 доларів США ОСОБА_2, а брата забрала до себе в квартиру №8А, будинку №16 по вул.Софіївська в м.Одесі. ОСОБА_2 погодилась купити квартиру АДРЕСА_2 за 10000 доларів США, однак до теперішнього часу не віддала цих грошей. Але скориставшись моментом, коли ОСОБА_6 був сам, знаходився у важкому стані, приймав багато ліків, ОСОБА_2 запросила на його квартиру приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, яка приїхала на квартиру з відпечатаним текстом на українській мові довіреності від 23.11.2004 року, яка була повністю готова для підпису, нотаріус та ОСОБА_2 запропонували йому її підписати, запевнивши ОСОБА_6, що він підписує договір купівлі-продажу своєї квартири ОСОБА_2 ОСОБА_6 погано бачив та чув, не знав української мови, документ прочитати не міг, підписуючи усе приймав на віру, вірячи нотаріусу ОСОБА_4, ОСОБА_6 підписав наданий йому документ ОСОБА_4, але в книзі реєстрації цих нотаріальних дій за №14677 від 23.11.2004 року він не розписувався. Також, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 20.01.2005 року посвідчує договір дарування квартири АДРЕСА_2 серії ВВТ №931249, за яким ОСОБА_2 дарує своїй дочці ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2. Позивачка ОСОБА_1 вважає, що довіреність від 23.11.2004 року серії ВВО №295533 та договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 20.01.2005 року серії ВВТ №931249 є недійсними, оскільки на момент вчинення правочину видачі довіреності ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керуватися ними, а правочин за договором дарування квартири є похідним від правочину видачі довіреності. Цієї квартири, як зазначає позивачка ОСОБА_1, - ОСОБА_2 та її дочці ОСОБА_3 було замало, і після смерті ОСОБА_6 вони взялися за його рідну сестру позивачку ОСОБА_1 Використовуючи похилий вік, важкий стан здоров'я ОСОБА_1, яка є інвалідом 2-ї групи ВВВ, знаходиться на лікуванні з приводу церебрального атеросклерозу з 03.10.2000 року, страждає хронічним порушенням мозкового кровообігу, дисцикулярною гіпертонією, енцифалопатією, гіпертонічною хворобою другого ступеня, погано бачить, не знає української мови і до теперішнього часу спостерігається у лікарні з приводу усіх названих вище хвороб, скориставшись важким станом ОСОБА_1, - ОСОБА_2 за допомогою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, через 2 тижні після смерті ОСОБА_6, 03.10.2006 року, привезла нотаріуса на квартиру ОСОБА_1 з повністю готовим для підпису договором дарування квартири, розбудила її, нічого не розуміючій вказала місце де треба розписатися, та змусила її це зробити. Позивачка ОСОБА_1 вважає, що договір дарування від 03.10.2006 року квартири №8А, будинку №16 по вул.Софіївська в м.Одесі є недійсним, оскільки на момент вчинення цього правочину вона не усвідомлював значення своїх дій та не могла керуватися ними.

З приводу стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_5 18000 гривень, якими вони незаконно заволоділи на користь ОСОБА_1, стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 солідарно в рівних долях з кожного 30000 гривень на користь ОСОБА_1, та стягнення з приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 5000 гривень на користь ОСОБА_1 у позові нічого сказано не було. Дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 позивачка ОСОБА_1 вважала незаконними, т.я., на її думку, приватний нотаріус не мала права посвідчувати правочини за участю неї та її брата ОСОБА_6 у зв'язку з тим, що вони були похилого віку та не розуміли значення своїх дій та не могли керуватися ними під час вчинення цих правочинів.

В судовому засіданні, представник за довіреністю позивачки ОСОБА_1, - ОСОБА_8 підтримала позовну заяву і дала суду пояснення за позовом, аналогічні викладеним в позовній заяві. Пояснила суду, що 18000 гривень відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_5 вкрали у позивачки ОСОБА_1, вчинивши кримінальний злочин, стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 солідарно в рівних долях з кожного 30000 гривень на користь ОСОБА_1 є відшкодуванням позивачці ОСОБА_1 моральної шкоди за злочинні дії відповідачів, а стягнення з приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 5000 гривень на користь ОСОБА_1 є відшкодуванням моральної шкоди, які нанесла нотаріус позивачці своїми незаконними діями. У чому полягають незаконні дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, представник за довіреністю позивачки ОСОБА_1, - ОСОБА_8 пояснити суду не змогла. Просила суд задовольнити позов.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Їх інтереси у судовому засіданні представляла за довіреністю їх мати відповідачка ОСОБА_2, яка діючи в їх інтересах позов не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідачки приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, - адвокат ОСОБА_9 позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні у зв'язку з недоведеністю позову.

Розглянувши матеріали цивільної справи, надані суду докази в сукупності, вислухавши думки сторін у справі, суд вважає поданий цивільний позов не доведеним а вимоги по ньому не підлягаючі до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 23.11.2004 року, громадянином ОСОБА_6 видана довіреність відповідачці ОСОБА_2 серії ВВО №295333 на право розпорядження всім його майном, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4

03.10.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір дарування квартири №8А, будинку №16 по вул.Софіївська в м.Одесі. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як вбачається з наведеної норми матеріального права, у суду є передбачені законом повноваження визнати правочин недійсним, якщо у момент вчинення правочину особа яка вчинила провочин не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

В той же час, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, та ч.1 ст.60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, та кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Як вбачається з наведених норм процесуального права обов'язок доказування підстав для задоволення позову лежить виключно на позивачеві.

Окрім того, відповідно до ч.15 Постанови ПВСУ від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Судово-психіатрична експертиза у справі не призначалася, а у суду відсутня можливість у суду призначити таку експертизу з власної ініціативи. В матеріалах цивільної справи відсутні і будь які інші допустимі докази, які б доводили те, що громадянин ОСОБА_6 видаючи довіреність відповідачці ОСОБА_2 серії ВВО №295333 на право розпорядження всім його майном, де б воно не знаходилося, та з чого б воно не складалося у момент вчинення цього правочину не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, та позивачка ОСОБА_1 підписуючи договір дарування квартири №8А, будинку №16 по вул.Софіївська в м.Одесі від 03.10.2006 року у момент вчинення цього правочину не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Таким чином, у суду не має передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними довіреності серії ВВО №295333 від 23.11.2004 року, та договору дарування квартири №8А, будинку №16 по вул.Софіївська в м.Одесі від 03.10.2006 року у зв'язку з їх недоведеністю.

Не має підстав у суду для задоволення судом позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на квартиру №8А, будинку №16 по вул.Софіївська в м.Одесі, т.я. ця позовна вимога суперечить обраному нею шляху поновлення порушеного права шляхом звернення до суду з реституційним позовом, т.я. відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

20.01.2005 року між ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 23.11.2004 року та її дочкою ОСОБА_3 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1 серії ВВТ №931249. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Позивачка ОСОБА_1 просить суд визнати цей договір дарування договором купівлі-продажу квартири вартістю у розмірі 85000 гривень, та стягнути ці гроші на її користь з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, як вартість квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.218 ЦПК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до наведеної норми матеріального права оспорювання правочину в цілому, чи окремих його частин не може бути доведено показами свідків. З диспозиції наведеної норми матеріального права вбачається, що у цьому разі суди повинні визнавати такі доказами недопустимими, та не брати їх до уваги при ухваленні рішення у справі. До цієї ж думки прийшов і ВС України, який п.12 своєї Постанови ПВСУ №9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановив, що необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до наведеної норми процесуального права, законом прямо накладена заборона на доведення факту укладення чи не укладення правочину за договором дарування чи за договором купівлі-продажу показами свідким. В той же час, засобом доказування позовної вимоги про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, та стягнення грошової суми за договором купівлі-продажу з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, позивачка ОСОБА_1 обрала лише свої пояснення у судовому засіданні та пояснення свого представника ОСОБА_8 Будь яких письмових доказів, аудіо-, відеозаписів з цього приводу та інших допустимих доказів суду позивачем ОСОБА_1 надано не було.

Таким чином, у суду не має передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.01.2005 року серії ВВТ №931249 договором купівлі-продажу цієї квартири, та стягнення з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 85000 гривень на користь позивачки ОСОБА_1, як вартість квартири АДРЕСА_4 у зв'язку з їх недоведеністю.

Даючи пояснення у суді, представник позивачки ОСОБА_1 пояснила суду, що відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_5 вкрали у позивачки ОСОБА_1 18000 гривень, які позивачка ОСОБА_1 просить суд стягнути з них у відшкодування своїх збитків. Окрім того, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 своїми злочинними діями нанесли позивачці ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30000 гривень кожний, яка полягає у вчиненні ними ряду кримінальних злочинів відносно неї. Просить цю шкоду відшкодувати їй.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.1 ст.22, ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Як вбачається з наведених норм матеріального права, у разі порушення прав позивачки ОСОБА_1 вона має право на відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди. Моральна та матеріальна шкоди може бути відшкодована особою потерпілій особі лише при наявності її вини. Наявність вини особи у вчиненні нею кримінального злочину встановлюється лише у кримінальному судочинстві шляхом винесення відповідного обвинувального вироку суду. Не може бути встановлена вина особи у вчиненні нею злочину в порядку цивільного судочинства. Зазначений висновок суду грунтується на ч.2 ст.2 КПК України відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

В той же час, в матеріалах цивільної справи відсутній Вирок суду у відношенні відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, яким би була встановлена їх вина у вчиненні противоправних кримінально-карних дій у відношенні відповідачки ОСОБА_1

Таким чином, суд позбавлений можливості відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоду за рахунок відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 у зв'язку з недоведеністю позивачкою ОСОБА_1 фактів вчинення відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 кримінально-карних дій у відношенні неї.

Даючи пояснення у суді, представник позивачки ОСОБА_1 пояснив суду, що при посвідченні оспорюваних у позові правочинів, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 діяла з порушення діючого законодавства України. У чому саме ці порушення полягають представник позивачки ОСОБА_1 пояснити суду не змогла. Позивачка ОСОБА_1, також, вважає, що незаконними діями приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 нанесла їй моральну шкоду у розмірі 5000 гривень, яка підлягає відшкодуванню їй за рахунок приватного нотаріуса.

Суд не може погодитись з доводами позивачки ОСОБА_1 та її представника у цій частині позову у зв'язку з недоведеністю ними цих фактів.

Відповідно до ч.1 ст.5 закону України "Про нотаріат" нотаріус зобов'язаний здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги.

Відповідно до ст.7 закону України "Про нотаріат" нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Нотаріуси у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних угод.

При розгляді цивільної справи в суді по суті, судом не встановлено будь яких порушень з боку приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 при посвідченні нею довіреності серії ВВО №295333 від 23.11.2004 року, договору дарування квартири №8А, будинку №16 по вул.Софіївська в м.Одесі від 03.10.2006 року, договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.01.2005 року серії ВВТ №931249. Таким чином, у суду не має передбачених законом підстав і стягнути з приватного нотаріуса ОСОБА_4 на користь позивачки ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 гривень у зв'язку з не встановленням вини приватного нотаріуса у нанесенні цієї шкоди.

В відповідності з вище викладеним, керуючись ст.ст.215, 216, 225 ЦК України, законом України «Про нотаріат», Постановою ПВСУ №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, ст.ст.3, 5, 7, 9, 11, 88, 208, 209, 213-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Аркадієвича про визнання довіреності недійсною, визнання договору дарування недійсним, визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру, витребування вартості квартири, витребування моральної та матеріальної шкоди, визнання дій приватного нотаріуса незаконними»відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд міста Одеси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :

23.11.2012