Номер провадження: 22-ц/1590/578/2012
Головуючий у першій інстанції Васильків
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при секретарі Трошині К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення від спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2011 року,

встановила

У березні 2010 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з вищеназваним позовом, в якому вказала, що ОСОБА_5, який помер 07.10.09 р., заповів їй все належне йому майно. Дочка померлого ОСОБА_4 протягом тривалого часу перед смертю батька не спілкувалася з ним, не підтримувала з ним ніяких відносин, створила з батьком дуже негативні відносини, що сприяло погіршенню його здоровя. В середині 2009 р. ОСОБА_5 потрапив в лікарню. Догляд за хворим, покупку ліків здійснювала вона. Відповідачка у порушення ст. 202 СК ніяких обовязків щодо утримання батька, не виконувала, а навпаки сприяла погіршенню його здоровя та морально-психологічного стану.

На підставі викладеного, керуючись ст. 202 СК, ст. ст. 15, 16, 1224 ЦК просила усунути від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 його доньку ОСОБА_4.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачка та її представник позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.11.11 р. позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Усунено від права на спадкування ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5, який помер 07.10.09 р..

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що рішення ухвалено при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивачки ОСОБА_6 в письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважала необхідним скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилалась на те, що рішення є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення норм матеріального та процесуального права, які привели до неправильного вирішення справи. У судове засідання позивачка та її представник не зявилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Відповідно до ст. 303 ЦПК колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтями 213, 214 ЦПК передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції, виходив з того, що ОСОБА_5 був дуже хворий та потребував догляду та допомоги, яку йому надавала його хрещениця ОСОБА_3 (а. с. 223).

Колегія суддів вважає, що погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, цього висновку суд дійшов при невідповідності останнього обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Між сторонами виникли спадкові правовідносини, а саме щодо усунення особи від права на спадкування за законом.

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 1224, ст. 1241 ЦК за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Повнолітні непрацездатні діти спадкодавця успадковують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них при спадкуванні за законом.

Відповідно до змісту зазначених норм закону, необхідно установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Згідно розяснень, які містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.08 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобовязана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи. При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обовязку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обовязку. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечувати умови свого життя, у звязку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Рішення суду першої інстанції вищезазначеним нормам матеріального та процесуального права, вказаним розясненням Пленуму Верховного Суду України не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ветеран війни учасник бойових дій (а. с. 8) , зареєстрований і проживав в житлового будинку № 3 по 2- му провулку Шишкіна в м. Одесі (а. с. 7). До вересня 2000 р. ОСОБА_5 працював у ВАТ «Медлабортехніка» (а. с. 126 128). Між ОСОБА_5 та його донькою ОСОБА_4 (а. с. 66) склалися погані особисті стосунки під час їх спільного проживання в належному батькам відповідачки житловому будинку. Ці стосунки не покращилися і після того, як у 1997 р. ОСОБА_7- мати відповідачки подарувала останній ? частину вказаного житлового будинку (а. с. 72) і ОСОБА_4Є стала проживати окремо. Між ними існував спір щодо порядку користування земельною ділянкою біля житлового будинку (а. с. 42) та інші спори (а. с. 46, 73). У 2003 р. ОСОБА_4 продала належну їй ? частину житлового будинку (а. с. 83), стала проживати окремо (а. с. 68). Однак, стосунки з батьком не покращилися. Батько заперечував проти зустрічей з донькою, не спілкувався з нею.

З 10.09.09 р. по 25.09.09 р. ОСОБА_5 знаходився на стаціонарному лікуванні в КУ «Міська лікарня № 8 (а. с. 96). Сторони надавали допомогу в лікуванні ОСОБА_5. 15.09.09 р., під час знаходження в лікарні, ОСОБА_5 склав заповіт, яким заповідав усе своє майно своїй хрещеній ОСОБА_3 (а. с. 9, 10).

07.10.09 р. ОСОБА_5 помер (а. с. 6, 69), похоронами ОСОБА_5 займалася ОСОБА_3 (а. с. 26 29, 124 125). Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на ? частину житлового будинку № 3 по 2- му провулку Шишкіна в м. Одесі (а. с. 12), вклади в Ощадбанку (а. с. 17 20). Спадкоємцем першої черги за законом є відповідачка ОСОБА_4, яка на час відкриття спадщини досягла пенсійного віку (а. с. 67, 68), спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_3 (а. с. 10).

Виходячи з встановленого, колегія суддів вважає, що позивач не довела скоєння відповідачкою умисних дій чи бездіяльності (винної поведінки дочки, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій та ухилялася від них), спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу батьку. ОСОБА_5 тривалий час сам уникав будь-яких стосунків із своєю донькою, не звертався до останньої за допомогою. У лікарні знаходився короткий проміжок часу з 10.09.09 р. по 25.09.09 р. (16 днів), кожна сторона надавала посильну допомогу. Колегія суддів критично відноситься до пояснень свідків з боку позивачки, оскільки вони свідчать тільки про погані стосунки батька з дочкою, а не про ухилення дочки від надання допомоги батьку. Відсутні будь-які докази і того, що позивачка зверталася до відповідачки з питань знаходження хрещеного батька в безпорадному стані, надання йому допомоги.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_3 необхідно відмовити. Суд першої інстанції не врахував вищенаведених норм матеріального та процесуального права, ухвалив рішення про задоволення позову за відсутності правових підстав. Доводи апелянта є обґрунтованими.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновку суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні її позову до ОСОБА_4 про усунення від спадкування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2011 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення від спадкування - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. Є. Федорова

ОСОБА_2