Справа № 2-902/11 Провадження № 22-ц/0290/1347/2012Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 42 Доповідач: Зайцев А.Ю.

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2012 м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Зайцева А.Ю.,

суддів: Луценка В.В., Гуцола П.П.,

при секретарі: Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 05.03.2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення, відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В суд звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 в якому просила виселити відповідача з незаконно займаної квартири АДРЕСА_1, який мотивований тим, що 06.05.2011 року позивач придбала вказану квартиру, в яку самовільно вселився відповідач, що перешкоджає користуватись та розпоряджатись власністю.

Під час розгляду справи позивач 23.12.2011 року збільшила вимоги позову, також просила стягнути з відповідача на її користь завдану шкоду, а саме упущену вигоду: за травень у сумі 1290,32 гривень, з червня по листопад у сумі 12000 гривень, за грудень 2011 року - на день прийняття рішення суду, мотивуючи тим, що 11.05.2011 року позивач уклала два договори оренди квартири, однак від першого договору орендар відмовився, а другий не може бути виконаний через чинення перешкод відповідачем, в звязку з чим позивач не отримала прибуток від оренди квартири.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 05.03.2012 року у позові ОСОБА_2 відмовлено з тих підстав, що припинення сімейних відносин з власником житла не позбавляє права відповідача користування займаним ним приміщенням, і суду не наведено доказів в наявності підстав для виселення передбачених законом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції було встановлено та не оспорювалось сторонами, що власником квартири АДРЕСА_1 до 06.05.2011 року була ОСОБА_2 (ОСОБА_4В.), з якою відповідач перебував у шлюбі до травня 2009 року.

В той же час, відмовляючи у задоволенні позову районний суд обмежився встановленням даних обставин та не вірно застосував норми матеріального права пославшись на ст. 156 ЖК України, яка передбачає залишення права члена сімї власника житла на користування цим житлом після припинення сімейних відносин.

Розглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційним судом встановлено, що після розірвання шлюбу 26.05.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (ОСОБА_4В.), остання продала належну їй квартиру АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу квартири від 06.05.2011 року ОСОБА_2

ОСОБА_2, як власник квартири, не погоджуючись на проживання в ній сторонньої особи вимагала у відповідача усунути перешкоди у користуванні квартирою та виселитись, що на думку колегії суддів відповідає вимогам закону та встановленим апеляційним судом обставинам.

Так, ст. 41 Конституції України, ст.. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст..379,382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму оренди житла ст.. 810, 814 ЦК України.

Частина ж 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок (квартиру) цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК УРСР, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Вказаної позиції дотримується і Верховний Суд України, що вбачається з їх ухвали від 18.09.2008 року прийнятої за наслідками перегляду у звязку з винятковими обставинами аналогічної справи.

Таким чином, судом першої інстанції при прийнятті рішення не вірно застосовані норми матеріального права та помилково відмовлено у позові з підстав збереження за відповідачем права на проживання при зміні власника та відсутності підстав передбачених для виселення, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Не може залишитись в силі та підлягає скасуванню також і рішення суду в частині відмови у відшкодуванні упущеної вигоди, оскільки підставою відмови було те, що дана позовна вимога є похідною від вимоги про виселення, яка, як встановлено апеляційним судом, відхилена з помилкових підстав.

В той же час, при прийнятті нового рішення, колегія суддів вважає, що позивачу слід відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що відповідач добровільно виселився зі спірної квартири та не проживає у ній з вересня 2011 року, що було підтверджено показаннями свідків, а тому на момент прийняття рішення по справі (05.03.2012 року) предмет спору в цій частині був відсутній.

Суд першої інстанції не врахував даного факту, а відмовив у задоволенні позовної вимоги про виселення з інших хибних підстав.

В частині позовної вимоги про відшкодування упущеної вигоди, колегія суддів також вважає, що в її задоволенні слід відмовити.

Так, в обґрунтування даних позовних вимог позивач вказує, що не отримала вигоду від оренди квартири по укладених 11.05.2011 року договорах оренди за травень у сумі 1290,32 гривень, з червня по листопад у сумі 12000 гривень і з грудня 2011 року по день прийняття рішення суду.

При цьому, позивачем не доведено суду належними та допустимими засобами доказування відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України, що відповідач чинив перешкоди у виконанні вказаних договорів. Не зазначено позивачем та не доведено суду, які саме особи мали проживати у квартирі, їх зв'язок з наймачем юридичною особою і чи взагалі намагались такі особи вселитись у квартиру, що є предметом найму і які протиправні дії з цього приводу вчиняв відповідач.

Також, суд враховує і той факт, що з вересня 2011 року відповідач взагалі у спірній квартирі не проживав, а тому не міг впливати на виконання укладених позивачем договорів оренди квартири.

Відповідно до ч.1 п.п. 1, 3, 4 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 05.03.2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення, відшкодування шкоди скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

З оригіналом вірно: