АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №2-894/10 Головуючий 1-ї інстанції Бабенко Ю.П.
Провадження №22ц/2090/81/2012
Категорія: відшкодування шкоди Доповідач: Довгаль Г.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2012 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль Г.П.

суддів Коровіна С.Г., Коваленко І.П.

при секретарі Щегельському Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив на підставі ст.135-1 КЗпП України стягнути з відповідача на його користь у відшкодування матеріальної шкоди 194537грн.22коп., а також понесені ним судові витрати на загальну суму 1820грн.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що 04 грудня 2008 року він, як фізична особа-підприємець, уклав з ОСОБА_2 трудовий договір, відповідно до умов якого відповідача прийнято на посаду водія вантажного автомобіля. У цей же день відповідачем був підписаний договір про повну матеріальну відповідальність за пошкодження майна позивача в процесі виконання ним своїх службових обовязків. Відповідно до акту прийому-передачі від 14.11.2008року позивач надав ОСОБА_2 належний йому на праві власності автомобіль марки Renault, модель Manager G340, реєстраційний №432-58 ХА. Незважаючи на те, що ОСОБА_2 був зобовязаний утримувати транспортний засіб у повній справності, однак в процесі трудової діяльності відповідача технічний стан даного автомобіля значно погіршався порівняно зі станом на момент укладання трудового договору. Згідно висновку оцінювача, вартість пошкоджень автомобіля складає спірну суму, яку в добровільному порядку ОСОБА_2 відмовляється відшкодувати.

У подальшому ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги, зменшивши суму стягнення з 194537грн.22коп. до 99600грн.00коп.

У судовому засіданні суду першої інстанції позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 позов не визнали, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2011 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з цим рішенням суду, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь 99600грн. та 1820грн. судових витрат, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на неповне зясування обставин справи та на неналежну оцінку наданим сторонами доказам. Зокрема вказує, що судом не взято до уваги те, що автомобіль передавався відповідачу в технічно-справному стані, а повернуто в не робочому стані, його неможливо у подальшому експлуатувати. Вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому різницю у вартості, а саме яка була на момент передачі та на час повернення транспортного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені надані сторонами докази, їм дана належна правова оцінка, правильно визначено природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює та на підставі встановленого ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ч.2 ст.10 ЦПК України).

Судовим розглядом встановлено, що спочатку 14 листопада 2008 року між ОСОБА_1, як фізичною особою субєктом підприємницької діяльності, та ОСОБА_2 був укладений договір оренди транспортного засобу - автомобіля марки Renault, модель Manager G340, реєстраційний №432-58 ХА, рік випуску 1996, колір білий. За актом прийому-передачі від 14.11.2008року вказаний автомобіль передано відповідачу в оренду, з правом його викупу.

Через деякий час, а саме 04 грудня 2008 року ОСОБА_1, як субєкт фізична особа-підприємець, уклав з ОСОБА_2 трудовий договір, відповідно до умов якого відповідача було прийнято на посаду водія вантажного автомобіля. Відповідач повинен був виконувати роботу водія на том же автомобілі, який йому надано в оренду. У цей же день ОСОБА_2 підписав договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно умов цього договору відповідач брав на себе відповідальність за незабезпечення цілості переданого йому роботодавцем автомобіля за актом прийому-передачі від 14.11.2008року, а також за незабезпечення цілості тих товарно-матеріальних цінностей й коштів, що будуть передаватись йому під звіт роботодавцем протягом усього строку дії договору (а.с.6).

Сторони також не заперечували того факту, що відповідач в період роботи у позивача займався перевезенням вантажів на орендованому ним автомобілі. На кожну таку поїздку виписувалися подорожні листи та посвідчення про відрядження (а.с. 86-96).

В рахунок викупу вищевказаного автомобіля відповідач сплатив позивачу 35845грн.00коп. Після закінчення 25.08.2009року строку договору оренди транспортного засобу, на слідуючий день, тобто 26.08.2009року складено акт прийому-передачі автомобіля, який ОСОБА_2 не підписав, оскільки його складено не обєктивно. При цьому позивач наполягав на сплату йому ще 11000доларів США за автомобіль, проти чого відповідач заперечував категорично.

Як убачається з матеріалів справи, раніше ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення спірної суми з інших підстав. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01.07.2010року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04.11.2010року, ОСОБА_1 відмовлено в позові про відшкодування шкоди за договором оренди у звязку з визнанням його нікчемним.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд дійшов правильного і обґрунтовано висновку про відсутність підстав для стягнення на підставі ст.135-1 КЗпП України з ОСОБА_2 на користь позивача остаточної вартості транспортного засобу.

Договори про повну матеріальну відповідальність можуть укладатися власником або уповноваженим ним органом з працівниками, які займають посади або виконують роботи, наведених у переліку, затвердженому постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦСПС від 28 грудня 1977 року №447/24 з подальшими змінами і доповненнями. Цей перелік продовжує діяти по теперішній час.

Посада водія вантажного автомобіля до вищеназваного переліку посад з якими можно укладати договір про повну матеріальну відповідальність не входить. Таким чином, договір про повну матеріальну відповідальність укладений ФОП ОСОБА_1 з ОСОБА_2 не відповідає нормам чинного законодавства, а тому позивач не вправі з підстав передбачених ст.135-1 КЗПП України вимагати від відповідача відшкодовувати йому матеріальну шкоду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають колегії суддів підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.1), 308, 313, 314ч.1п.1), 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 05 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -