Справа № 2 -3836 /11 р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2012 р. Центральний
районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Гусак М.І.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу,

В С Т А
Н О В И В:

В грудні 2009 р. ОСОБА_3 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за договором позики.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
між ним, з однієї сторони, та ОСОБА_4 - з
другої 10 липня 2008 року був укладений в
простій письмовій формі договір
позики, за яким відповідач взяв у нього
у борг 1 000 000 грн. до 10 листопада 2008 року,
про що була надана розписка. Оскільки
в обумовлений строк борг повернуто не
було, відповідач взагалі
відмовляється повернути грошову суму,
позивач просив стягнути з відповідача 1
000 000 грн. суми позики, 14 200 грн.
індексації суми боргу та 162 754 грн. 66 коп.
процентів за користування позичковими
коштами за обліковою ставкою НБУ, а
також судові витрати.

Справа розглядалась судом, після
повернення на новий розгляд Ухвалою
колегії суддів Судової палати у
цивільних справах ВССУ з розгляду
цивільних та кримінальних справ від 20
липня 2011 року прийнята до провадження
суддею Гуденко О.А. 15 вересня 2011 року.

У судовому засіданні позивач та його
представник підтримали вимоги позову,
просили про його задоволення. Щодо
послідовності виконання тексту,
підпису та печатки на розписці,
зазначили в своїх поясненнях, що це є
звичайними способи виконання ОСОБА_4М,
документів, оскільки бланки фірми є у
нього завжди, і використовуючи їх він
потім за необхідності складання
документів роздруковує текст цього
документу. Також заперечували ті
обставини,що проставлення на договрі
печатки агорофірми «Людмила»свідчить
про те, що позика надавалася не
відповідачу, а юридичній особі,
керівником якої він є.

Відповідач в судове засідання не
з’явився, направив свого представника,
який проти задоволення позову
заперечував, посилаючись на те, що
ОСОБА_4 гроші у позивача в борг не брав
і взагалі ніякого 1000000 грн. від нього не
отримував, кошти в такій сумі на
розрахункові рахунки фірми у той
період нек надходили, а позивач
використав наявні у нього бланки з
підписом та печаткою агрофірми
«Людмила»та підробив розписку,
оскільки працював у нього на фірмі
останні два роки і мав доступ до
документів, більш того, він мав
підшукувати клієнтів у Миколаївській
області і укладати з ними договори.

Після заслуховування пояснень
представників сторін, дослідження
матеріалів справи, суд дійшов
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 10
липня 2008 року видана розписка прот те,
що ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 гроші у
сумі 1 000 000 грн. для завершення збирання
врожаю та проведення осінніх польових
робіт і зобов’язувався повернути їх 10
листопада 2008 року .

До теперішнього часу гроші позивачу не
повернуті, відповідач заперечує проти
укладання договору позики, вказуючи на
безгрошовість угоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків встановлених
цим Кодексом. Згідно з приписами ст. 59
ЦПК України обставини справи, які за
законом мають підтверджуватися
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
доказами. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 638 ЦК правочин
(договір) вважається укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК
України, на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника,
яка посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України,
позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості,
ніж встановлено договором. Якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків .

Відповідно до ст.. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Документом, який підтверджує передачу
грошей позичальнику, для юридичної
особи- позичальника можуть бути лише
документи, які відповідають вимогам ст.
9 Закону України «Про бухгалтерський
облік та фінансову звітність в
Україні»№ 996- XIV. При цьому, первинні
облікові документи, які фіксують факт
здійснення господарської операції
повинні бути складені під час
здійснення господарської операції, а
якщо це неможливо безпосередньо після
її закінчення. Інформація, яка
міститься у прийнятих до обліку
первинних документах систематизується
на рахунках бухгалтерського обліку в
регістрах синтетичного та
аналітичного обліку шляхом подвійного
запису їх на взаємоповязаних рахунках
бухгалтерського обліку. Проте судом
встановлено, що кошти у сумі 1000 000 грн. у
вказаний в розписці період на рахунках
фірми не оприбутковувалися, що
підтверджується наданими
представником відповідача виписками з
розрахункових рахунків фірми, отже не
можна вважати, що договір укладався між
фізичною та юридичною особою.

Щодо посилання позивачів на факти,
встановлені рішенням апеляційного
суду Запорізької області від 19.09.2012
року щодо обставин попереднього
договору займу між сторонами, а саме
також ж самого способу виконання
розписки, то суд не може прийняти їх до
уваги, оскільки встановлені обставини,
що не стосуються дійсних
взаємовідносин сторін у цій справі, а
за такого не мають преюдиційного
значення.

Суд критично ставиться до свідчень
допитаних у судовому засіданні свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки вони
є зацікавленими особами, до того ж
нічого, крім факту знаходження такої
суми у розмірі 1 000 000 грн. в звичайному
целофановому пакеті за декілька днів
до поїздки позивача до м. Бердянськ
вони не підтвердили. До того ж сам
позивач категорично відмовився
повідомити суду джерело походження у
нього такої суми, що могло б
підтвердили дійсну його можливість
передати у борг одноразово таку суму
готівкою.

Натомість справжність свого підпису на
розписці, відповідач не заперечує.
Згідно висновку судової технічної
експертизи цієї розписки № 1317 від 03
грудня 2010 року в розписці від 10 липня 2008
року спочатку нанесено відбиток
печатки ПП «Агрофірма «Людмила»,
поверх якого виконано підпис, поверх
якого нанесено надрукований за
допомогою копіювально-множильної
техніки лазерним способом друку текст.

Згідно висновку додаткової судової
технічної експертизи цієї розписки №
-33 від 31 серпня 2012 року, виконані
одночасно за допомогою одного і того
самого лазерного принтера основний
текст розписки від 10 липня 2008 року та
прізвище і ініціали «/ОСОБА_8/»унизу
розписки. Сам підпис ОСОБА_4 унизу
розписки поверх печатки виконаний
чорнилом з використанням чорнильної
ручки, в той час як знак »та дві
горизонтальні лінії, які знаходяться
між текстом та підписом виконані
пастою кулькової ручки. На
досліджуваній розписці спочатку
нанесено відтиск печатки ПП
«Агрофірма «Людмила», потім нанесено
підпис від імені ОСОБА_4 та знак «зет».
Відтиск печатки
сільськогосподарського ПП «Агрофірма
«Людмила»у розписці нанесений не 10
липня 2008 року, а у період не раніше 16
липня 2007 року та не пізніше 30 серпня 2007
р. , при цьому найбільший збіг
встановлено зі зразками відтиску
печатки у наданих для порівняння
документах, датованих 21.08.2007 р. На
питання, з яким проміжком часу виконано
основний друкований текст, підпис та
печатка, знак «зет», якщо їх виконано не
одночасно, та який час їх виконання
відповідь не надала ні перша, ні
додаткова експертизи в зв’язку з
відсутністю методики.

Крім того, як вбачається з тексту
розписки, гроші передавалися у борг
ОСОБА_4, як фізичній особі, на чому
наполягав сам позивач, отже
незрозуміло, чому при укладанні цього
договору використана печатка
юридичної особи ПП «Агрофірма
«Людмила», крім того вбачається що
гроші потрібні були саме на здійснення
господарчої діяльності агрофірми.

Визнання відповідачем справжності
свого підпису на борговій розписці не
може вважатися укладанням договору
позики.

Так, з наведеного можливо зробити
висновок, що основний текст вказаної
розписки був роздрукований на
заздалегідь ( майже за рік)
підготовленому бланку фірми ПП
«Людмила»з печаткою та підписом. За
такого, зберігати пропечатаний аркуш
цілий рік для того, щоб в подальшому ним
скористатися для складання певного
документу самим ОСОБА_4, який постійно
володів цією печаткою, вона була при
ньому і він в будь-який момент міг нею
скористатися для завіряння поточного
документу, не є логічним і викликає
сумнів у достеменності такого доказу.
До того ж , як встановлено судом,
договір мав укладатися між фізичними
особами, отже використання печатки
юридичної особи не було необхідним. За
такого, можна припустити, що при
виготовленні цієї розписки міг бути
використаний бланк з печаткою фірми та
підписом її керівника ОСОБА_4 тоді як,
ОСОБА_3 працював на посаді менеджера
СПП АФ»Людмила» с 25 червня по 30
листопада 2007 року, що підтверджується
записом у його трудовій книжці.

З огляду на наведене, а також на самі
обставини укладення договору позики,
які пояснив сам позивач, а саме того, що
він передав у борг ОСОБА_4 1 000 000 грн.
вимушено, інакше останній не повернув
би йому попередній борг у 75 000 доларів
США, суд не може вважать розписку від
10.07.2008 року неналежним доказом у справі,
оскільки доказування не може
ґрунтуватися на припущення.

За такого, оскільки позивачем не надано
суду належного документу, який
посвідчує передання позичальнику
визначеної грошової суми, а договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей, на підставі ст.ст. 1046,1047 ЦК
України, суд дійшов висновку про те, що
договір позики між сторонами у справі 10
липня 2008 року не укладався, що є
підставою для відмови у задоволенні
позову.

Згідно зі ст.88 ЦПК України судові
витрати сплачені при подачі позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.14, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області через
Центральний районний суд м. Миколаєва
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення.

Суддя
Гуденко О.А.