Справа № 22-ц/2690/ рік Головуючий у 1 інстанції - Оксюта Т.Г.
Доповідач - Шахова О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

14 березня 2012 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д .

при секретарі Кононенко В.А.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2011 року

в справі за позовом ПАТ КБ "Надра" до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2011 року задоволено позов ПАТ КБ "Надра" та стягнуто на користь банку солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість за договором "Автопакет",укладений між банком та ОСОБА_1 24 січня 2008 року, в сумі 34 685,88 дол. США, що еквівалентно 276 498,51 грн., з яких заборгованість по кредиту складає 24 460,81 дол. США ,або 194 989,35 грн., заборгованість по сплаті відсотків - 7 738,45 дол. США,або 61 687,09 грн. та пеня за прострочення сплати кредиту 2 484,62 дол. США, або 19 822,07 грн. З відповідачів на користь банку стягнуто також солідарно судові витрати в сумі 1 820 грн.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову ПАТ КБ "Надра" в задоволені позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, суд не надав належної оцінки доводам відповідача що при наданні кредиту банком була прихована інформація щодо обсягу коштів які підлягали сплаті по кредиту в розрізі «кредит» та «проценти» та порушені вимоги пункту д) ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та п 2.1. постанови правління НБУ №168 від 10.05.2007 р. в частині виконання обов'язку надання споживачу орієнтовної сукупної вартості кредиту, та перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням. Зокрема, пунктами 2.2., 2.5 постанови передбачено, що інформація про платежі споживача надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо. Крім цього, п.2.3 постанови передбачено, що кредитний договір має обов'язково містити графік платежів. В судовому засіданні представник відповідача неодноразово звертав увагу суду, що ОСОБА_1 частково в сумі 6 671,23 дол. CШA виконано кредитне зобов'язання, проте через відсутність графіку платежів до кредитного договору та відсутність регламентованого у кредитному договорі порядку зарахування сплачених коштів банк на свій особистий розсуд і без нормативного врегулювання списав кошти на погашення процентів а не кредиту,а наданий банком розрахунок потребує уточнення і сума боргу не є доведеною. В порушення ст. 133 ЦПК України, судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про витребування у позивача графіку платежів до кредитного договору,довідки про ознайомлення позичальника з орієнтованою сукупною вартістю кредиту, листів-вимог,направлених позичальнику та поручителю, висновку банку про відмову від права застави та обрання способу звернення стягнення на все майно позичальника. Судом безпідставно проігноровано визначений кредитним договором порядок задоволення вимог кредитора. Так, відповідно до п. 4.2.3. Кредитного договору позивач самостійно визначив своє право на задоволення своїх вимог за рахунок майна позичальника у випадку якщо сум, отриманих від реалізації предмету застави буде не достатньо для повного погашення боргу за договором. В порушення даного порядку, банк пред'явив вимогу про стягнення боргу за договором з відповідача на загальних підставах, без першочергового звернення стягнення на предмет застави. Суд безпідставно зробив висновок про те, про звернення стягнення на все майно не підлягає узгодженню з позичальником з посиланням на ст. 19 Закону України «Про заставу», яка не передбачає пріоритету у способі стягнення заборгованості з боржників та повідомлення про це боржників, оскільки вищезазначена стаття передбачає, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Таким чином, договором було чітко передбачено «інше» а саме - першочергове звернення стягнення на предмет застави, а у випадку відмови від реалізації права застави - звернення стягнення на все майно, що належить відповідачу.

З огляду на викладені доводи, апелянт, вважає, що рішення суду є незаконним та грунтується на безпідставному розрахунку заборгованості та захищає права банку на стягнення заборгованості за рахунок всього майна відповідача, в той час як такого права банк не набув.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 січня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1, ОСОБА_3 укладено договір «Автопакет» №17/П/04/2008-840, відповідно до умов якого ОСОБА_1 були надані у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 28 000 дол. США на придбання автотранспортного засобу, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,4% річних, з кінцевим терміном повернення 18 січня 2013 року.

Відповідно до п.п. 2.2.1, 2.2.2 та 2.2.3 вказаного договору ОСОБА_1 зобов'язалась щомісячно до 18 числа поточного місяця сплачувати мінімальний платіж у розмірі 631 дол. США .

Згідно п. 3.1 договору для забезпечення виконання зобов'язань, що витікають з умов кредитного договору, ОСОБА_1 передала у заставу автомобіль «Тойота Камрі», 3.5, рік випуску -2006, державний номер НОМЕР_1, зареєстрований УДАЇ ГУ МВС України в м. Києві 24.01.2008 року, який належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_2 виданого УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 24.01.2008 року.

Згідно п. 4.2.5 договору банк має право вимагати дострокового виконання зобов'язань, щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених кредитним договором, можливих штрафних санкцій, якщо ОСОБА_4 несвоєчасно чи не в повному обсязі сплачує черговий платіж.

Згідно п. 3.2 між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань, що витікають з умов кредитного договору.

Свої зобов'язання за кредитним договором банк виконав в повному обсязі та здійснив видачу ОСОБА_1кредитних коштів в сумі 28 000 доларів СІШ 00 центів.

Проте ОСОБА_1 умови кредитного договору виконувала не належно і згідно розрахунків станом на 8 липня 2011 року у неї виникла заборгованість в сумі 34 685,88 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 08.07.2011 року еквівалентно 276 498,51 грн., з яких: заборгованість по кредиту - 24 460,81 дол., що еквівалентно 194 989,35 грн.; заборгованість по сплаті відсотків - 7 738 доларів США 45 центів, що еквівалентно 61 687,09 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту - 2 486,62 дол. США , що еквівалентно 19 822,07 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ "Надра" суд виходив з їх доведеності та того, що ОСОБА_4,отримавши від позивача кредитні кошти, свої зобов'язання за договором належним чином не виконала, що призвело до утворення заборгованості.

Щодо доводів представника ОСОБА_1, про порушення банком постанови правління НБУ №І68 від 10.05.2007 року та ненадання її, перед укладанням кредитного договору інформації щодо сукупної вартості кредиту та обсягів сплати платежів, судом встановлено, що ці доводи не впливають на права та обов'язки сторін, що виникли з договору укладеного між сторонами, як і на розгляд даних спірних правовідносин.

Суд не погодився з твердженнями представника відповідача відносно визначення порядку задоволення вимог кредитора у вигляді звернення стягнення на все інше майно лише у випадку недостатності отриманих коштів і вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості за рахунок всього майна відповідача, оскільки це є передчасним і згідно п.п. 4.2.12 договору банк має право у будь-який час відмовитись від права застави відносно предмету застави у випадку, якщо у будь-який час до чи після настання строку погашення своїх зобов'язань, з будь-яких причин ліквідність предмету застави буде втрачена; в тому числі, але не виключно, якщо будуть мати місце обставини, які можуть викликати труднощі або зробити неможливою реалізацію предмету застави і задоволення вимог банку з його вартості. При цьому висновок банку відносно наявності перелічених вище обставин, які загрожують втраті предметом застави ліквідності, є остаточним і узгодженню із позичальником не підлягає.

Крім того, право на задоволення вимог ПАТ КБ «Надра» шляхом звернення за рахунок заставленого майна, передбачено ст. 19 Закону України «Про заставу» і будь-яких обов'язків або пріоритету у способі стягнення з боржників заборгованості, чинним законодавством не передбачено, так само як і не передбачено повідомляти про це боржників,а тому право вибору способу стягнення заборгованості належить саме заставодержателю, тобто позивачу, а укладаючи та підписуючи договір кредиту та поруки відповідачі ознайомились з умовами договорів,дійшли згоди щодо їх істотних умов, погодились з ними та не оспорили їх чинність.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного і об'єктивного з'ясування дійсних обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норм які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає формальними та такими, що не тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду,а тому на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

На підставі ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді