Справа № 0308/806/2012 Головуючий у 1
інстанції:Кихтюк Р.М. Провадження №
22-ц/0390/524/2012 Категорія:27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2012 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З А

суддів - Карпук А.К., Здрилюк О.І.

при секретарі Масляній С.В.

з участю представника відповідача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Державний експортно-імпортний банк
України» ( далі - ПАТ «Укрексімбанк») до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Готельний комплекс
«Волинь» (далі - «ГК «Волинь»), ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Державний
експортно-імпортний банк України» на
ухвалу Луцького міськрайонного суду
від 18 січня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Луцького міськрайонного суду
від 18 січня 2012 року в задоволенні
заяви публічного акціонерного
товариства «Державний
експортно-імпортний банк України»
(далі - ПАТ «Укрексімбанк») про
забезпечення позову в даній справі
відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду позивач
ПАТ «Укрексімбанк» подав апеляційну
скаргу, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
процесуального права, просив скасувати
оскаржувану ухвалу з постановленням
нової про задоволення заяви.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість оскаржуваної
ухвали в межах доводів апеляційної
скарги, приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
ухвалу залишити без змін з наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 6
червня 2008 року між ПАТ «Укрексімбанк»
та товариством з обмеженою
відповідальністю «Готельний комплекс
«Волинь» було укладено кредитний
договір, згідно з умовами договору ПАТ
«Укрексімбанк» відкрив ТзОВ «ГК
Волинь» кредитну лінію в сумі 990 000, 00
доларів США з терміном його погашення
до 05.06.2013 року (а.с.14-21).

Для забезпечення виконання зобов'язань
по кредитному договору між ПАТ
«Укрексімбанк» та ТзОВ «ГК «Волинь»
було укладено 6 червня 2008 року договір
іпотеки предметом якого стало належне
останньому на праві власності нерухоме
майно - частина готелю «Волинь» площею
2033, 9 кв.м з підвальними приміщеннями
площею 250, 3 кв. м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 а.с.( 5-8) , а також цього
ж дня був укладений договір поруки №
86908 Р2 між ПАТ «Укрексімбанк» як
кредитором, ТзОВ «ГК «Волинь»-
позичальником та ОСОБА_1 - поручителем,
відповідно до умов якого ОСОБА_1
зобов'язувався перед ПАТ
«Укрексімбанк» солідарно відповідати
за своєчасне та повне виконання ТзОВ
«ГК «Волинь» основного зобов'язання
(а.с.22-23).

Банк звертаючись до суду із заявою про
забезпечення позову, свої вимоги
мотивував тим, що у зв'язку із
зростанням курсу долара США по
відношенню до гривні сума
заборгованості за кредитом значно
перевищує вартість предмету іпотеки, а
тому існує ймовірність неповернення
позичальником кредиту банку за рахунок
реалізації предмету іпотеки в повному
обсязі.

Відмовляючи в задоволенні заяви про
забезпечення позову, місцевий суд
виходив з того, що заявник не надав
доказів, які б свідчили, що невжиття
заходів забезпечення позову може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду і заборона
виїзду за кордон не передбачена
законодавством як спосіб забезпечення
позову.

Такий висновок є правильним, оскільки
він відповідає встановленим у справі
обставинам та нормам процесуального
права.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 151 ЦПК
України, суд за заявою осіб, які беруть
участь у справі, може вжити передбачені
цим Кодексом заходи забезпечення
позову.

У заяві про забезпечення позову
повинно бути зазначено: причини, у
зв'язку з якими потрібно забезпечити
позов; вид забезпечення позову, який
належить застосувати, з обґрунтуванням
його необхідності; інші відомості,
потрібні для забезпечення позову.

Згідно із п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 2006
року9 «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в
тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних вимог,
дані про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Колегією суддів під час апеляційного
розгляду справи встановлено, що
позивач в порушення вимог ЦПК України,
ні в суді першої інстанції, ні в суді
апеляційної інстанції не надав
доказів, які б свідчили про існування
реальної небезпеки невиконання
рішення суду в майбутньому з
врахуванням тієї обставини, що
виконання зобов'язань по кредитному
договору забезпечено укладенням
іпотечного договору та договору поруки
між сторонами по справі.

Крім того, апелянт просить суд накласти
арешт на грошові кошти та на все рухоме
і нерухоме майно, а також майнові права
(в тому числі корпоративні), що належать
ТзОВ «ГК «Волинь» та ОСОБА_1 при цьому
не конкретизує, на яке саме майно
відповідачів слід накласти арешт, не
зазначає його вартості, тим самим не
дотримуючись принципу співмірності
заявлених вимог та вимог, що стосуються
забезпечення позову.

Безпідставними є покликання апелянта
на ту обставину, що заборона виїзду за
кордон є окремим способом забезпечення
позову, відповідно до Закону України
«Про порядок виїзду і в'їзду в Україну
громадян України». Питання про
застосування такої запобіжної міри
вирішується судом за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби, на стадії виконання
судового рішення у відповідності до ст.
377-1 ЦПК України.

Отже, відповідно до встановлених в
судовому засіданні обставин та норм
процесуального права, суд дійшов до
правильного висновку про відмову у
забезпеченні позову в даній справі.

Оскаржувана ухвала суду першої
інстанції постановлена з додержанням
норм процесуального права. Підстав для
її зміни чи скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача
публічного акціонерного товариства
«Державний експортно-імпортний банк
України» відхилити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду
від 18 січня 2012 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному
порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: