Справа № 401/4842/12
РІШЕННЯ

Іменем України

19.06.2012 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Щербини-Почтовик І.В.

при секретарі Воскрисенській В.М.

за участі представника позивача та відсутності інших учасників процесу, про час і місце розгляду справи повідомлених належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Акціонерного комерційного інноваційного банку УкрСиббанкпро визнання недійсним договору іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Акціонерного комерційного інноваційного банку УкрСиббанкпро визнання недійсним договору іпотеки. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 23.11.2006 року між нею та відповідачем було укладено Договір спільного проживання та ведення спільного господарства, відповідно до умов якого визначено правовий режим майна у шлюбі. Однак, як зазначила позивач. нещодавно їй стало відомо що відповідач 25.04.2008 року уклав договір іпотеки з Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанквідповідно до умов якого відповідач виступив у якості іпотекодавця та передав в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме домоволодіння розташоване по вулиці Белградській, 47 а м. Дніпропетровська, яке є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2005 та земельну ділянку розташовану на вулиці Белградській, 47 а м. Дніпропетровська, яка також є власністю іпотекодавця. Однак як зазначила позивач, вона не надавала згоди на укладання договору іпотеки та як наслідок передання в іпотеку спільного майна, у звязку з чим просила суд визнати недійсним Договір іпотеки №0/0/3/2 від 25.04.20087 укладений між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявилися про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать матеріали справи ( а.с.14-15)

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, 25.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанкта ОСОБА_2 укладено Договір іпотеки № 0/0/З/2, відповідно до якого між сторонами були укладені Кредитні договори : 1 на суму 512350.00 дол. США; №2 на суму 322 200.00 Євро; №3 на суму 18 027.00 гривень.

Відповідно до умов вищезазначеного Договору іпотекодавець передав в іпотеку домоволодіння розташоване по вулиці Белградській, 47 а м. Дніпропетровська, яке є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2005 та земельну ділянку розташовану на вулиці Белградській, 47 а м. Дніпропетровська, яка є власністю іпотекодавця.

Згідно п.1.1.2 Договору щодо Предмету іпотеки не існує жодних прав третіх осіб, крім вказаного відповідно до п.1.4 іпотекодавець свідчив, що Предмет іпотеки жодним чином не відчужений, у спорі та під арештом не перебуває, укладенням Договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, та права дітей ( а.с.8)

23.11.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали Договір спільного проживання та ведення спільного господарства ( а.с.10)

Відповідно до ч 2 ст. 9 Сімейного Кодексу України, особи, які проживають однією сім'єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов'язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства.

За ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За положеннями ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, ч. 3 ст. 369 ЦК України.

В свою чергу, як вбачається з Договору іпотеки від 25.04.2008 року, домоволодіння розташоване по вулиці Белградській, 47 а м. Дніпропетровська є власністю іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2005 за р.№ 1960 та земельна ділянка розташована на вулиці Белградській, 47 а м. Дніпропетровська належить іпотекодавцю, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД №901074, тобто Іпотекодавець набув право власності на вищезазначене майно до укладання Договору спільного проживання.

За змістом ст. ст. 572, 575, 578 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Крім того, ст. 369 ЦК України, вимагає згоди співвласників лише на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації.

Правова природа договорів іпотеки полягає в тому, що ці правочини не є правочинами щодо розпорядження майном, оскільки за такими договорами не відбувається перехід права власності.

Вказане положення кореспондується з нормами ст. 1 Закону України Про іпотеку, за яким іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язань нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, тобто вказане майно залишається у володінні і користуванні відповідача ОСОБА_2, оскільки право власності на це майно зареєстровано за останнім.

За вимогами ст. 6 Закону України Про іпотеку, майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як окремий об'єкт нерухомості.

Іпотекодавець зобовязаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

При цьому слід виходити з положень ст.578 ЦК України, згідно з якою за згодою усіх співвласників може бути передано лише майно, що є у спільній власності.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Оскільки правові підстави для визнання судом недійсним спірного іпотечного договору відсутні, бо ці правочини укладені на підставі норм чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що він не може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як передбачено ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач по справі не скористався у повному обсязі процесуальними правами визначеними ЦПК України, зокрема не заявляв клопотання щодо забезпечення доказів шляхом їх витребування, за умови складнощів у самостійному їх отриманні ( ст. 133-137 ЦПК України), що надало би змогу суду дійти іншого висновку по справі.

Таким чином, з врахуванням того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про порушене право, суд приходить до висновку про необхідність у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Акціонерного комерційного інноваційного банку УкрСиббанкпро визнання недійсним договору іпотеки відмовити в повному обсязі, оскільки підписуючи Договір іпотеки сторони по справі зазначили, що укладанням Договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб та дітей, а позивач не надав будь-яких доказів на підтвердження того, що нерухоме майно, яке передано відповідачем ОСОБА_2 в іпотеку є сумісним майном подружжя або належить йому на праві спільної сумісної власності.

Вирішуючи відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку про те, що судові витрати розподілу не підлягають, оскільки суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст.10, 11, 57-60, 88, 214-215,222 ЦПК, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Акціонерного комерційного інноваційного банку УкрСиббанкпро визнання недійсним договору іпотеки - відмовити повністю.

Вступну та резолютивну частину рішення проголошено 19.06.2012, у повному обсязі текст рішення буде складено 24.06.2012.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя