РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2012 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 і житлового комунального
підприємства «Перемога-Сервіс»про
усунення перешкод в здійсненні права
власності на житло, вселення і
визначення порядку користування
квартирою, зобов’язання вчинити певні
дії, –

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19 вересня 2011 року
звернувся до суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_2 і житлового
комунального підприємства
«Перемога-Сервіс»про усунення
перешкод в здійсненні права власності
на житло, вселення і визначення порядку
користування квартирою, зобов’язання
вчинити певні дії, позовні вимоги
змінювалися і уточнювалися. Позивач в
своїх позовних вимогах, а його
представник в ході судового засідання
посилалися на те, що на підставі
свідоцтва про право на спадщину йому
належить 3/8 частини квартири АДРЕСА_1,
інші 5/8 частин цього житла належать
відповідачу, але ОСОБА_2 перешкоджає
йому мешкати у вказаній квартирі, проти
цього заперечує, стосунки їх не
склалися, мешкають окремо. Позивач в
спірній квартирі вимушено не мешкає, в
них склалися тривалі неприязні
стосунки з цим відповідачем, в нього
іншого постійного житла в цьому місті
немає. З метою врегулювання конфлікту
та можливості користуватися своєю
власністю вважає можливим своє
мешкання в спірній квартирі, тому
просив усунути для нього з боку цього
відповідача будь-які перешкоди,
визначити порядок користування цим
житлом, зобов’язати житлову
організації видати окремі особові
рахунки і вселити його у вказану
квартиру, задовольнивши позов в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позов визнав фактично частково,
посилаючись на те, що дійсно частина
вказаної спірної квартири по
документам належить позивачу, але він
проти його мешкання в цій квартирі
заперечують, запропонований позивачем
варіант визначення порядку
користування спірним житлом буде
порушувати його права, а через це
вважає неможливим і вселення позивачки
у вказане житло. Все ним зроблено при
оформленні своїх документів про право
власності на спадщину стосовно частини
спірного житла згідно вимог закону,
нічиїх прав не порушував. Вважає
позовні вимоги безпідставними і не
обгрунтованими та просив в їх
задоволенні відмовити обсязі в повному
обсязі.

Представник відповідача житлового
комунального підприємства
«Перемога-Сервіс»в судове засідання не
з’явився, про день та час розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив, в
письмовому зверненні до суду просив
справу розглядати за відсутності їх
представника. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності
представника вказаного відповідача
згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника
позивача і відповідача, оцінивши
надані і добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими і підлягаючими
частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем своєї
рідної бабусі ОСОБА_3 згідно заповіту
№ 1040, посвідченого 28 травня 2009 року. На
підставі вказаного заповіту. 16 жовтня
2010 року ОСОБА_3 померла. На підставі
вказаного заповіту від 28 травня 2009 року
позивачем в передбаченому законом
порядку в нотаріальній конторі було
отримано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом № 7-737 від 24
червня 2011 року, вказане свідоцтво
видане на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1,
інші 5/8 частин цього житла на праві
власності належать відповідачу ОСОБА_2
Але останній, мешкаючи в спірній
квартирі, претендує на всю вказану
спірну квартиру, заперечує проти
мешкання там позивача і перешкоджає
останньому користуватися своєю
власністю, стосунки їх не склалися,
мешкають окремо. Позивач в спірній
квартирі вимушено не мешкає, в них
склалися тривалі неприязні стосунки з
відповідачем. Виник спір стосовно
мешкання вказаним житлом та порядком
користування в ньому, в добровільному
порядку спір не вирішено і позивач
вимушений був звернутися з позовом до
суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що позивач і
відповідач ОСОБА_2 мають
правовстановлюючі документа на спірне
житло, вказана квартира зараз
перебуває їх в спільній частковій
власністю, інше не визначено
домовленістю і фактично не розподілено
між сторонами; право власності сторін
визнане і ніким не ос порене; частки в
спірній квартирі визначено, інших
домовленостей стосовно часток
спільної власності не існує.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право
власності непорушно, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права
або обмежений в його здійсненні,
власник може бути позбавлений права
власності або обмежений в його
здійсненні тільки у випадках і в
порядку, встановленому законом,
примусове відчуження об'єктів права
власності може бути застосоване тільки
як виняток по мотивах суспільної
необхідності на підставах і в порядку,
встановленому законом, і за умови
попереднього і повного відшкодування
їх вартості.

Об'єкт права власності (спірна
квартира) є житловим приміщенням, тому
режим мешкання в нім регулюється
нормами Житлового кодексу України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не
може бути обмежений в праві
користування житловим приміщенням
інакше як на підставах і в порядку,
передбаченому законом, житлові права
охороняються законом, за винятком
випадків, коли вони використовуються
проти їх призначення або з порушенням
прав інших громадян.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю.

Відповідно до ст. 372 ЦК
України майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інакше не встановлено
домовленістю між ними або законом. У
разі поділу майна між співвласниками
право спільної сумісної власності на
нього припиняється.

Стаття 15 ЦК України
передбачає право на захист цивільних
прав та інтересів: «1. Кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання…»

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

У відповідності зі ст. 41 Конституції
України кожний має право володіти,
користуватися й розпоряджатися своєю
власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК
України власник на свій розсуд володіє,
користується й розпоряджається
приналежним йому майном. Власник має
право робити відносно свого майна
будь-які дії, що не суперечать закону.
На підставі ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

В зв’язку з можливим користуванням
спірною квартирою у сторін постійно
виникають сварки, конфлікти, є спори
стосовно порядку користування
квартирою в цілому та окремими
житловими кімнатами і допоміжними
приміщеннями. В добровільному порядку
спір стосовно цього не вирішено і вони
вимушені звернутися з позовом до суду
про встановлення порядку користування
квартирою.

Заявлені позовні вимоги про
встановлення порядку користування
житлом та зобов’язання вчинити певні
дії не підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 ГК України, при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб.
Згідно ст. 47 ЖК України норма житлової
площі в Українській РСР встановлюється
у розмірі 13.65 кв. м. на одну людину.

Позивач не може претендувати на більшу
житлову площу, оскільки це приведе до
порушення прав відповідачів.

Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може
відмовити в захисті прав і інтересу
особи у разі порушення ним положень ч. 2
- 5 ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 150 ЖК України,
громадяни, які мають в частині
власності квартиру користуються нею
для особистого мешкання і мешкання
членів їх сімей.

Спірна квартира має дві ізольовані
житлові кімнати, у позовній заяві та в
судовому засіданні позивач ставить
питання про виділення йому в
користування житлової кімнати площею
13.5 кв. м., відповідачу відповідно
пропонується житлова кімната площею 19.2
кв. м. з балконом, лоджії немає, але
балкон повинен знаходитися в
загальному користуванні і при
запропонованому позивачем варіанті
визначення порядку користування
спірною квартирою прохід на балкон
позивачем буде через кімнату
відповідача, що буде напружувати їх
відносини, породжувати конфлікти і не
буде сприяти вирішенню спору,
звужувати їх можливість користування
квартирою та порушувати право
власності та загального користування
відповідно до їх часток власності. Крім
того, на 3/8 частини власності позивача у
спірній квартирі відносить житлова
площа меншим розміром, ніж 13.5 кв. м. (12.375
кв. м.), що погіршить і звузить права
відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України,
члени сім'ї власника квартири, які
проживають з ним в квартирі, яка йому
належить, користуються житловим
приміщенням нарівні з власником
квартири, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
даним приміщенням.

Приймаючи до уваги вказане, суд не може
допустити порушення прав хоча б однієї
із сторін, відповідач проти такого
порядку користування квартирою
заперечує і пропонує інші варіанти,
проти яких заперечує сторона позивача.

Не може суд прийняти до уваги
твердження позивача в позові в ході
судового засідання про те, що саме
такий варіант порядку користування
спірним житлом є єдиним і оптимальним,
найбільш вірогідним, оскільки він
призводить до того, що будуть порушені
права власника і користувача квартирою
відповідачів і знову призведе до
конфліктів і не вирішеності питання.
Фактичного поділу квартири також не
було. Запропонований варіант порядку
користування житлом не відповідає
дійсному волевиявленню сторін щодо
визначення порядку користування
спірною квартирою, оскільки як такого
розділу спірної квартири ще не було,
але сторони не можуть користуватися
всією квартирою і в тому числі
допоміжними та побутовими
приміщеннями.

З огляду на вказане не підлягають
задоволенню вимоги про визначення
порядку користування квартирою і
зобов’язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
позивач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
позивачем цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України
використання власності не може
завдавати шкоди правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію й природні якості землі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідач заперечує
будь-які домовленості, спори і
зобов’язання стосовно позивача, а
позивач цього не довів, твердження
позивача про наявність таких або інших
зобов’язань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію
позивача стосовно наполягання
повністю на своїх позовних вимогах,
оскільки в такому об’ємі вона
спростовується вищенаведеним і нічим
об’єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд
вважає можливим позовні вимоги
задовольнити частково та усунути для
ОСОБА_1 перешкоди з боку ОСОБА_2 в
користуванні квартирою № 126 будинку №
27 по пр. Героїв м. Дніпропетровська і
здійсненні свого права власності на це
житло та вселити позивача в цю
квартиру, в задоволенні решти позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ЖКП
«Перемога-Сервіс»про визначення
порядку користування квартирою і
зобов’язання вчинити певні дії слід
відмовити та сСтягнути з ОСОБА_2 на
користь позивача судові витрати в
вигляді судового збору в сумі 68 грн. і
витрат на інформаційно –технічне
забезпечення судового розгляду справи
в сумі 120 гнр., а всього 188 грн.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про усунення перешкод в
здійсненні права власності на житло та
вселення в ході судового засідання і
підлягають задоволенню, а позовні
вимоги про визначення порядку
користування квартирою і зобов’язання
вчинити певні дії в такому вигляді не
ґрунтуються на вимогах закону і в їх
задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 13, 15, 16, 319, 321, 358, 368, 372 ЦК України,
ст.ст. 9, 47, 150, 156 ЖК України, ст. ст. 3, 10, 11,
57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Усунути для ОСОБА_1
перешкоди з боку ОСОБА_2 в користуванні
квартирою № 126 будинку № 27 по пр. Героїв
м. Дніпропетровська і здійсненні свого
права власності на це житло.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру
АДРЕСА_2.

В задоволенні решти
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і
житлового комунального підприємства
«Перемога-Сервіс»про визначення
порядку користування квартирою і
зобов’язання вчинити певні дії
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судові витрати в вигляді
судового збору в сумі 68 грн. і витрат на
інформаційно –технічне забезпечення
судового розгляду справи в сумі 120 гнр.,
а всього 188 грн.

Рішення може бути оскаржено
в апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -