провадження 2/412/57/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2012 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в
інтересах якого діє ОСОБА_2, до
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк»про
усунення перешкод в користуванні
банківським рахунком та відшкодування
моральної шкоди і стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, в інтересах якого
діє ОСОБА_2, 19 грудня 2011 року звернувся
до суду з позовом до відповідача ПАТ КБ
ПриватБанк про усунення перешкод в
користуванні банківським рахунком та
відшкодування моральної шкоди і
стягнення витрат. Позивач в своїх
позовних вимогах, а його представник в
ході судового засідання посилалися на
те, що ОСОБА_1 є власником карткового
рахунку в м. Котовськ південного
головного регіонального відділення
ПАТ КБ «ПриватБанк», який
використовував в своїх цілях, 30 вересня
2011 року позивач дізнався, що відповідач
в односторонньому порядку припинив
видачу коштів з рахунку позивача без
належного повідомлення ОСОБА_1. Вважає
вказане грубим порушенням законів та
його прав, неправомірним. Звернувся до
відповідача з питання усунення
перешкод в користуванні його
банківським рахунком, але той йому в
цьому відмовив, заблокував рахунок
позивача, відповідач свої
зобов’язання не виконує. Йому вказаним
завдана моральна шкода. Він писав
звернення до відповідача про усунення
вказаного, але нічого зроблено не було.
Просив зобов’язати відповідача не
чинити йому перешкод в користуванні
його рахунком, розблокувати цей
рахунок, а також стягнути з нього
моральну шкоду та витрати,
задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ
ПриватБанк позов не визнав,
посилаючись на те, що дійсно на
прохання позивача вони відкрили йому
картковий рахунок, яким позивач
користується, банк має право отримати
від клієнта інформацію про походження
коштів на рахунку, що і було зроблено,
позивач відмовився відповідати, зараз
в банку проводиться службове
розслідування з цих питань, за
результатами якого вони і приймуть
рішення про користування рахунком
позивача, про що негайно повідомили
позивача. Все ними зроблено згідно
вимог закону. Ніяких інших зобов’язань
відносно позивача на себе не брали і не
беруть, нічиїх прав не порушували і
моральної шкоди не завдавали. Вважають
позовні вимоги безпідставними і
просили в їх задоволенні відмовити в
повному обсязі.

Вислухавши пояснення
представників сторін, оцінивши надані
і добуті докази, перевіривши матеріали
справи, суд вважає позовні вимоги не
обґрунтованими і не підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 вважає себе власником
карткового рахунку № 306480 в
південному головному регіональному
відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк», який
відкрив для себе і використовував в
своїх цілях, 30 вересня 2011 року позивач
дізнався, що відповідач в
односторонньому порядку припинив
видачу коштів з рахунку позивача без
належного повідомлення ОСОБА_1. Вважає
вказане грубим порушенням законів та
його прав. Звернувся до відповідача з
питання усунення перешкод в
користуванні його банківським
рахунком та розблокування цього
рахунку, але той йому в цьому відмовив,
через це позивач вважає, що відповідач
свої зобов’язання не виконує, йому
вказаним завдана моральна шкода. Він
писав звернення до відповідача про
усунення вказаного, але нічого
зроблено не було. Виник спір, який в
добровільному порядку не вирішено і
представник позивача вимушений був
звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не
підлягаючими задоволенню, виходячи з
наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: «1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

В позовних вимогах представник
позивача також просить суд зобов`язати
відповідача не чинити перешкод ОСОБА_1
у користуванні та розпорядженні
банківським картковим рахунком №
306480 такою позовною вимогою
відповідач не погоджується, оскільки
такий спосіб захисту прав не
передбачений діючим законодавством
України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.
Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачені
способи захисту цивільних прав та
інтересів. В позовній заяві та в ході
судового засідання представник
позивача не навів посилання на закон,
який й би передбачав такий спосіб
захисту прав як зобов`язання банку
через суд не чинити перешкод у
користуванні та розпорядженні
банківським картковим рахунком. За
змістом позовної заяви представник
позивача посилається на норми закону,
які регулюють відносини в сфері права
власності - ст. 41 Конституції України,
ст. 391 ЦК України. Однак, банківські
рахунки, відкриті на ім`я клієнтів, не є
об`єктами права власності, оскільки
банківські рахунки не є предметами
матеріального світу. Відповідно до ч. 1
ст. 316 ЦК України правом власності є
право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.
Річчю є предмет матеріального світу,
щодо якого можуть виникати цивільні
права та обов'язки (ч. 1 ст. 179 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за
договором банківського рахунка банк
зобов'язується приймати і зараховувати
на рахунок, відкритий клієнтові
(володільцеві рахунка), грошові кошти,
що йому надходять, виконувати
розпорядження клієнта про
перерахування і видачу відповідних сум
з рахунка та проведення інших операцій
за рахунком. Згідно ст. 2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»№
2121-III від 07 грудня 2000 року, банківські
рахунки - це рахунки, на яких
обліковуються власні кошти, вимоги,
зобов'язання банку стосовно його
клієнтів і контрагентів та які дають
можливість здійснювати переказ коштів
за допомогою банківських платіжних
інструментів. Відкриття та ведення
рахунків клієнтів є одним із видів
банківської діяльності на підставі ст.
47 Закону №2121-III, ст. 6 Закону України
«Про платіжні системи та переказ
коштів в Україні»№2346-III від 05 квітня 2001
року.

Види рахунків, які можуть відкриватися
банками своїм клієнтам перелічені в ст.
7 Закону № 2346-III: Банки мають право
відкривати своїм клієнтам вкладні
(депозитні), поточні та
кореспондентські рахунки. Вкладний
(депозитний) рахунок - рахунок, що
відкривається банком клієнту на
договірній основі для зберігання
коштів, що передаються клієнтом банку в
управління на встановлений строк та
під визначений процент (дохід)
відповідно до умов договору. Поточний
рахунок - рахунок, що відкривається
банком клієнту на договірній основі
для зберігання коштів і здійснення
розрахунково-касових операцій за
допомогою платіжних інструментів
відповідно до умов договору та вимог
законодавства України.
Кореспондентський рахунок —рахунок,
що відкривається одним банком іншому
банку для здійснення міжбанківських
переказів. Постановою правління
Національного банку України № 280 від 17
червня 2004 року затверджений План
рахунків бухгалтерського обліку
банків України. Облік грошових коштів
за операціями з клієнтами банку
здійснюється за 2 Класом «Операції з
клієнтами». Відповідно до п. 11
Інструкції про застосування Плану
рахунків бухгалтерського обліку
банків України, затвердженої
постановою правління Національного
банку України від 17 червня 2004 року № 280,
рахунки 2 Класу використовуються для
обліку операцій за розрахунками з
клієнтами (крім банків) - суб'єктами
господарювання, органами державної
влади та самоврядування, фізичними
особами.

Порядок відкриття, використання і
закриття рахунків у національній та
іноземних валютах затверджений
постановою правління Національного
банку України № 492 від 12 листопада 2003
року. Таким чином, банківські рахунки
не є об`єктами права власності, адже: не
існують як предмети матеріального
світу (ними не можна володіти,
користуватися або розпоряджатися як
предметами матеріального світу:
продати, обміняти, подарувати,
заповісти в спадок, здати в оренду і
т.д.). Банківський рахунок є засобом
обліку розміщених або внесених
грошових коштів, грошових вимог
клієнта до банка, що виникають з
договору банківського рахунка, і
використовується для обліку операцій,
які за ним здійснюються; в розумінні ч. 1
ст. 316 ЦК України володілець рахунку за
своєю волею незалежно від волі інших
осіб не може здійснювати права щодо
рахунку, оскільки відкриття, ведення та
закриття рахунків є виключним видом
банківської діяльності, а отже ознаки
«самостійності»та «незалежності»,
характерні для інституту права
власності, у фізичної особи щодо
банківського рахунку не мають місця.
Банківський рахунок відкривається на
підставі двосторонньої угоди між
банком та клієнтом. Операції за
банківським рахунком здійснюються на
підставі нормативно-правових актів
Національного банку України, який є
основним регулятором банківської
діяльності; фізичній особі не належать
права володіння, користування та
розпорядження рахунком в розумінні ч. 1
ст. 319 ЦК України, адже вона їх не
здійснює на власний розсуд, оскільки
відкриття, ведення та закриття
рахунків, їх режими, порядок здійснення
операцій за рахунками, їх моніторинг і
т. д. регламентовані імперативними
нормами законодавства України,
зокрема, нормативно-правовими актами
Національного банку України.

З урахуванням викладеного, судом не
може бути прийнято рішення, яким буде
зобов'язано банк не чинити перешкод
фізичній особі в користуванні та
розпорядженні рахунком, оскільки
вимагати усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпоряджання своїм майном може лише
власник майна - ст. 391 ЦК України, адже
рахунок не є об`єктом права власності
(власником рахунку не є ані клієнт, ані
банк) і не перебуває у власності ОСОБА_1,
а отже ухвалення такого рішення судом
буде незаконним, оскільки обраний
представником позивача спосіб захисту
прав позивача не передбачений законами
України. До того ж, законами України не
передбачений такий вид рахунку як
картковий. В ст. 7 Закону №2346-III наведені
виключні види рахунків, що можуть
відкриватися банками своїм клієнтам, і
картковий рахунок в даному переліку
відсутній.

Судом встановлено, що номер 306480 не
є номером рахунку, оскільки є номером
платіжної картки. Відповідно до п. 1.27
ст. 1 Закону №2346-II, платіжна картка - це
спеціальний платіжний засіб у вигляді
емітованої в установленому
законодавством порядку пластикової чи
іншого виду картки, що
використовується для ініціювання
переказу коштів з рахунка платника або
з відповідного рахунка банку з метою
оплати вартості товарів і послуг,
перерахування коштів зі своїх рахунків
на рахунки інших осіб, отримання коштів
у готівковій формі в касах банків через
банківські автомати, а також
здійснення інших операцій,
передбачених відповідним договором.
Тобто, фактично платіжна картка є
платіжним інструментом доступу до
відкритого в банку рахунку, за
допомогою якого клієнт має можливість
здійснювати операції згідно
встановленого режиму рахунку. На
підставі п. 15.2 ст. 15 Закону №2346-II
платіжна картка є власністю емітента,
про що й вказано на зворотньому боці
платіжної картки № 306480: «Ця
картка є власністю ПриватБанку і може
бути використана лише особою, ім`я якої
зазначене на лицьовому боці, а зразок
підпису подано на зворотному боці цією
картки». Тобто, власником платіжної
картки № 306480 є відповідач, а
ОСОБА_1 є лише її держателем (держатель
спеціального платіжного засобу -
фізична особа, яка на законних
підставах використовує спеціальний
платіжний засіб для ініціювання
переказу коштів з відповідного рахунку
в банку або здійснює інші операції із
застосуванням зазначеного
спеціального платіжного засобу, п. 1.4
ст.1 Закону №2346-II). Таким чином, номер
306480 не є номером банківського
рахунку, а є номером спеціального
платіжного засобу, в зв`язку з чим,
позовні вимоги про розблокування
банківського карткового рахунку №
306480 не можуть бути задоволені
судом.

Щодо заблокування банківського
карткового рахунку № 306480
встановлене наступне. Згідно з п. 6.12
постанови правління Національного
Банку України від 30 квітня 2010 року № 223
«Про здійснення операцій з
використанням спеціальних платіжних
засобів»емітент має право прийняти
рішення про призупинення здійснення
операцій з використанням певного
спеціального платіжного засобу, а
також про вилучення спеціального
платіжного засобу за наявності
обставин, що можуть свідчити про
незаконне використання спеціального
платіжного засобу або його реквізитів,
значно збільшеного ризику
неспроможності платника виконати своє
зобов'язання щодо сплати кредиту та
процентів за ним, в інших випадках,
установлених договором. Емітент
зобов'язаний інформувати користувача
про блокування спеціального
платіжного засобу та причини такого
блокування в спосіб, установлений
договором, у разі можливості, перед
тим, як спеціальний платіжний засіб
буде заблокований, і негайно після
цього, якщо надання такої інформації
не скомпрометує об'єктивно
виправданих заходів з безпеки або
якщо це не заборонено законодавством
України. Емітент має право
розблокувати спеціальний платіжний
засіб або надати новий після усунення
причини блокування спеціального
платіжного засобу.

Згідно з умовами та
правилами надання банківських послуг,
які розміщені на сайті банку та з якими
клієнт був ознайомлений, банк має
право: призупинити дію карти, а також
відмовити в продовженні терміну дії
карти, при здійсненні операцій, що
суперечать інтересам клієнта або
банку, з використанням карт або
нанесеної на них інформації; у випадках
порушення утримувачем або довіреною
особою вимог чинного законодавства
України і умов даного договору і в разі
виникнення овердрафту банк має право
призупинити здійснення розрахунків по
карті (заблокувати карту) і визнати
карту недійсною до моменту усунення
вказаних порушень, а також вимагати
дострокового виконання боргових
зобов'язань в цілому або у визначеній
банком долі в разі невиконання
утримувачем і довіреною особою
утримувача своїх боргових зобов'язань
і інших зобов'язань за цим договором.
Відповідно до п. п. 1.3.2.13 банк має право
відмовитися від здійснення
розрахункових операцій по рахунку
клієнта в разі виникнення мотивованих
підозр відносно використання банку для
проведення незаконних операцій. Також
згідно з п. п. 1.3.2.14 банк має право
призупинити проведення фінансової
операції або фінансові операції по
рахунку у випадку, якщо така операція
(операції) містить ознаки операцій, що
підлягають фінансовому моніторингу
відповідно до законодавства про
запобігання і протидію легалізації
(відмиванню) доходів, отриманих
злочинним шляхом, або фінансування
тероризму, і зобов'язаний призупинити
проведення фінансової операції, якщо
її учасником або вигодонабувачем є
особа, яка включена в перелік осіб,
пов'язаних із здійсненням
терористичної діяльності або відносно
до якої застосовані міжнародні
санкції. В разі такого припинення
фінансових операцій прибуткові
операції не припиняються. Припинення
фінансових операцій здійснюється на
терміни і в порядку, передбаченому
чинним законодавством

Посилаючись на ст. 1167 ЦК України,
представник позивача вважає, що
відповідач повинен відшкодувати
нанесену ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі
19000.00 грн. Такі вимоги є безпідставними,
адже представником позивача не надано
жодного належного доказу, які б
підтверджували завдання ОСОБА_1
фізичних та душевних страждань.
Посилання на те, що відсутність
інформації про платоспроможність
відповідача викликає у ОСОБА_1 нервозне
становище та паніку є безпідставним та
не обгрунтованим, оскільки відсутні
будь-які підстави вважати про
неплатоспроможність відповідача,
інформацію про платоспроможність
відповідача позивач та його
представник мають змогу отримати через
інформаційну мережу Інтернет.
Обгрунтування своїх позовних вимог
неплатоспроможністю відповідача є
безпідставним, оскільки не надано суду
жодного належного доказу на
підтвердження цієї обставини.
Твердження представника позивача про
те, що грошові кошти вносилися
позивачем на рахунок для їх збереження
та накопичування з метою при першій
необхідності використати на власні
потреби є безпідставним, оскільки між
позивачем та відповідачем не укладався
договір про відкриття депозитного
(вкладного) рахунку, доступ до якого
здійснюється за допомогою платіжної
картки № 306480. Платіжна картка №
306480 є платіжним інструментом для
доступу до поточного рахунку позивача.
В порушення ст. 119 ЦПК України у
позовній заяві не зазначено виходячи з
яких міркувань позивачем оцінена
моральна шкода в розмірі 19000.00 грн. та
якими доказами це підтверджується не
доведено. В порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК
України представником позивача не
надано жодного належного доказу на
підтвердження доводів про погіршення
стану здоров`я ОСОБА_1 порушення сну та
наявність депресії.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Цивільна
відповідальність майнова
відповідальність громадян чи
організацій, що виникає в разі
неправомірних дій, невиконання
договірних зобов'язань, заподіяння
особистої чи майнової шкоди.

Зупинивши свій вибір на ПАТ КБ
«ПриватБанк», позивач погодився на
умови відкриття карткового рахунку як
такі, що його влаштовували. Банк не
примушував, не нав'язував своїх послуг
позивачеві та не вимагав укладення
договору чи відкриття рахунку. Це була
ініціатива особисто позивача.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Суду не надано доказів того,
що неправомірними, злочинними діями
відповідача, пов’язаними з неналежним
виконанням взятих на себе обов’язків
позивачу було завдано ушкодження
здоров’я, майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв’язку зі вказаними діями
відповідачів і підлягають повному
відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв’язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); збитки відшкодовуються у
повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі. Але в
судовому засіданні це підтвердження не
знайшло.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави
відповідальності за завдану моральну
шкоду: моральна шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті; моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній
особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; в інших
випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового
розгляду представником позивача не
було надано належних доказів наявності
моральної шкоди та підтвердження факту
заподіяння позивачу відповідачами
моральних страждань.

Для відшкодування моральної
шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК
України необхідно довести такі факти:
неправомірність поведінки особи,
наявність шкоди, наявність причинного
зв’язку між протиправною поведінкою
та шкодою, що є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
завдавача шкоди, наявність вини
завдавача шкоди. Таким чином лише
наявність всіх вищезазначених умов є
підставою для прийняття судом рішення
про відшкодування завданої шкоди. Суд
приймає до уваги ті обставини, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору
(п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об’єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню ні повністю, ні в частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач заперечує будь-які
домовленості і зобов’язання стосовно
позивача крім вказаних в договорі
сторін про картковий рахунок, а позивач
цього не довів, відповіді позивачу на
його звернення надавалися,
повідомлення були, позивач сам
погодився на всі умови договору,
твердження позивача про наявність
будь-яких інших зобов’язань є
припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію
представника позивача стосовно
наполягання на своїх позовних вимогах,
оскільки вона спростовується
вищенаведеним і нічим об’єктивно не
підтверджується.

Таким чином суд вважає, що
позовні вимоги про усунення перешкод в
користуванні банківським рахунком та
відшкодування моральної шкоди і
стягнення витрат в такому вигляді не
ґрунтуються на вимогах закону, а тому в
їх задоволенні слід відмовити в
повному обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції
України, ст. ст. 5, 15, 16, 22, 23, 60, 179, 316, 1066, 1067
ЦК України, ст. ст. 2, 47 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
ст. ст. 1, 6, 7, 15 Закону України «Про
платіжні системи та переказ коштів в
Україні», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, в
задоволенні позову до публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк»про усунення
перешкод в користуванні банківським
рахунком та відшкодування моральної
шкоди і стягнення витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -