Справа № 2-464/11
РІШЕННЯ

Іменем України

28.11.2012 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого Якименко Л.Г.

при секретарі Носулі А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилався на те, що з 24.05.2003 року перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, який був розірваний рішення Індустріального райсуду м. Дніпропетровська від 16.08.2006 року.

Позивачу на праві власності належить двокімнатна кооперативна квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.1997 року.

Позивач зазначає, що відповідачка в період його відсутності в квартирі 29.06.2006 року та 04.07.2006 року заподіяла шкоду належному йому майну на загальну суму 9480 гривень, а саме: пошкоджені грати на вікні 970 грн.; розбито скло у вікні 134 грн.; зірвані шпалери та пошкоджені стелі 3873 грн.; розбиті кахлі на кухні 3349 грн.; пошкоджена електропроводка 154 грн. На пропозицію позивача відшкодувати вартість пошкодженого майна добровільно відповідачка відмовилась, тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь у відшкодування матеріальної шкоди 9480,00 грн., а також у відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачка проти позову заперечувала, посилаючись на те, що ніяких дій по пошкодженню майна позивача не вчиняла, просила суд відмовити в позовних вимогах, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження дій, скоєних саме нею та направлених на пошкодження майна.

Вислухавши пояснення позивача та відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 24.05.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Індустріального райсуду м. Дніпропетровська від 16.08.2006 року.

Після розірвання шлюбу стосунки між сторонами носили конфліктний характер, що підтверджується чисельними судовими процесами на предмет визначення місця проживання відповідачки та її доньки від першого шлюбу ОСОБА_3, їх вселення в квартиру АДРЕСА_2; розподілу майна між колишнім подружжям; визнання відповідачки та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житлом, а також відмовними матеріалами Індустріального РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області №940 за заявою ОСОБА_1 на предмет викрадання у нього ОСОБА_2 грошей у сумі 3000 доларів США; №1795 за заявою ОСОБА_1 на предмет ошукування його квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2.

Згідно з рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.07.2007 року відповідачка ОСОБА_2 була вселена в квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20.10.2010 року №2-94/2010 року доньку відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування квартирою №32 в буднику №12 по вул. Осінній у місті Дніпропетровську.

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ст. 60 ЦПК про обов'язки доказування і подання доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.2 ст.16 ЦК України про захист цивільних прав та інтересів судом, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст.23 ЦК України, про відшкодування моральної шкоди, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ст. 1167 ЦК України, про підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

До пояснень позивача щодо пошкодження його майна саме відповідачкою, що завдало йому також і моральної шкоди, суд ставиться критично, оскільки в ході судового розгляду позивачем не було надано належних доказів цим обставинам, а також не доведено, що дії саме відповідачки призвели до пошкодження зазначеного позивачем майна. Такий висновок суду також підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_4, яка зазначила, що в квартирі АДРЕСА_2 вона проживає з вересня 2006 року, одразу після того як відповідачка ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 виїхали з квартири, та їй достовірно не відомо ким саме були зірвані шпалери.

Окрім цього, на підтвердження розміру завданої шкоди пошкодженням майна позивача суду не надані ані розрахунок збитків, ані експертний висновок або звіт про вартість матеріалів для проведення ремонту. Надані квитанції на придбання матеріалів для ремонту, не підтверджують розміру матеріальної шкоди вказаної позивачу.

Приймаючи до уваги, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд також позбавлений можливості встановити причинно-наслідковий звязок між діями саме відповідачки, які ніби-то призвели до пошкодження майна позивача, та настанням обставин, в результаті яких йому завдано моральної шкоди, тому суд вважає ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 61, 88, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 16, 23, 1167, 1166 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя: