Справа № 2-1286/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2012
року

м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя
Донецької області в складі головуючого
судді Пантелєєва Д.Г., при секретарі
Сидоровій Н.В., за участю представників
позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Маріуполі
цивільну справу за позовом Державного
підприємства «Маріупольський морський
торговельний порт»до ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної шкоди -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2011 р. Порт звернувся до суду з
даним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на
те, що водії автобусів
автогосподарства ДП «ММТП», у тому
числі і відповідач, при виконанні своїх
трудових обов`язків за період з 01.07.2006 р.
по 01.05.2009 р. необгрунтовано списували
дизельне пальне внаслідок завищення
фактичних відстаней маршрутів з
перевезення робочіх ДП «ММТП»на роботу
та з роботи без документального
підтвердження виконання додаткових
завдань, завдавши ДП
«ММТП»матеріальної шкоди на загальну
суму 409 622,21 гривень. Дане порушення
встановлено КРУ на підставі
позапланової перевірки
фінансово-господарської діяльності
Порту. За результатом ревізії КРУ був
складений акт та ДП «ММТП»була
пред`явлена вимога від 10.09.2009 р. про
вжиття заходів з відшкодування винними
особами сум вартості списаного
пального. Дана вимога була ДП
«ММТП»оскаржена у судовому порядку,
однак вимога була визнана судом
законною та такою, що підлягає
виконанню. Остаточне рішення суду з
вказаного питання набрало законної
сили 27.01.2011 р. На виконання рішення суду
начальник ДП «ММТП»видав наказ № 182 від
05.04.2011 р., яким відповідачеві, як особі,
що несе повну матеріальну
відповідальність, запропановано у
добровільному порядку відшкодувати
вартість надміру витраченого ним
дизельного пального в розмірі 4 559,02
гривень, оскільки дизельне пальне
видавалося відповідачеві шляхом
заправки його у бак автобусу, а його
об`єми фіксувалися у подорожніх листах,
а від цього матеріальні цінності –
пальне видавалося відповідачеві під
звіт по разовому документу. Зазначена
сума була розрахована ДП
«ММТП»самостійно на підставі даних,
встановлених КРУ. Через те, що
відповідач відмовився добровільно
відшкодовувати завдану ним шкоду, ДП
«ММТП»просив стягнути з нього
зазначену вище суму грошей в судовому
порядку, та відшкодувати понесені
судові витрати. Також позивач просив
визнати поважною причину пропуску
строку для звернення досуду, та
поновити цей строк у зв`язку з тим, що
процедура оскарження вимоги КРУ від
10.09.2009 р. в суді закінчилася 27.01.2011 р.

В судовому засіданні представники ДП
«ММТП»ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов
підтримали у повному обсязі.

ОСОБА_1 суду пояснила у відповідності
із заявою, додавши, що відповідачем у
порушення вимог інструкції з охорони
праці, що діє у ДП «ММТП», якою водіям
забороняється відхилятися від
встановленого маршруту, були допущені
перевищення кілометражу, який
встановлено маршрутом, а від цього ним
і понаднормово витрачено пальне.
Додаткові завдання, крім поїздок за
маршрутом, відповідачем не
виконувалися, оскільки не відображені
у подорожніх листах. Просила позов
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов не визнав, пояснивши, що, що він
працював водієм автобусу у
автогосподарстві ДП «ММТП». Протягом
робочої зміни, окрім роботи на
встановленому маршруті, він,
знаходячись у черговому режимі, за
усними розпорядженнями диспетчера та
адміністрації виконував поїздки, не
передбачені маршрутом, відомості про
які не конкретизував у подорожньому
листі, зазначаючи їх як роботу у
черговому режимі. Отримане пальне він
витрачав за призначенням, при цьому
витрати палива відповідали пробігу
автобуса за кілометражем. З боку
адміністрації претензій щодо не
внесення до подорожньіх листів всіх
напрямків руху автобуса не
пред`являлось. У своїх діях він
порушень не бачить, тому просив у
задоволенні позову відмовити.

Суд заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позов є необґрунтованим та
задоволенню не підлягає на підставі
наступних правових норм та
встановлених судом фактичних обставин
справи.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що Маріупольським
ОКРВ КРУ в Донецькій області в серпні
2009 р. була проведена позапланова
ревізія окремих питань
фінансово-господарської діяльності ДП
«ММТП»за період з 01.07.2006 р. по 01.05.2009 р.,
зокрема і стосовно обліку витрат та
списання пального, яке
використовувалося при роботі
автобусів автогосподарства порту.
Ревізією встановлено порушення п.п. 1, 8
ст. 9 Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», п. 12 Положення
(стандарту) бухгалтерського обліку 16
«Витрати», затвердженого наказом
Мінфіну України № 318 від 31.12.1999 р., а саме
- необґрунтоване списання дизельного
пального внаслідок завищення
фактичних відстаней маршрутів з
перевезення робочих порту на роботу та
з роботи автобусами автогосподарства
порту, без документального
підтвердження виконання додаткових
завдань, крім здійснення руху за
вказаними маршрутами за графіками за
вказаний період на суму 409,622 тис. грн. У
зв`язку із чим на адресу ДП «ММТП»була
пред'явлена вимога щодо усунення
виявлених ревізією порушень № 25-01-34/2419
від 10.09.2009 р., якою ДП «ММТП»було
зобов'язано вжити заходи щодо
відшкодування сум необґрунтовано
списаного дизельного пального шляхом
внесення винними особами коштів до
каси або перерахування коштів на
рахунки підприємства (а.с. 7-8).

Постановами Донецького окружного
адміністративного суду від 08.12.2010 р.,
Донецького апеляційного
адміністративного суду від 02.11.2010 р., та
ухвалою Донецького апеляційного
адміністративного суду від 27.01.2011 р.
вимога КРУ № 25-01-34/2419 від 10.09.2009 р. в
частині зобов'язання ДП «ММТП» вжити
заходів щодо відшкодування сум
необґрунтовано списаного дизельного
палива визнана законною та підлягає
виконанню (а.с. 10-17).

05.04.2011 р. начальником ДП «ММТП»було
видано наказ № 182, яким проведено
коригування бухгалтерського обліку на
суму вартості списаного пального,
встановлену ревізією, а також
юридичному відділу ДП «ММТП»наказано
прийняти міри на підставі ст.ст. 130, 134, 136
КЗпП України зі стягнення з ОСОБА_3 у
судовому порядку відшкодування
вартості понаднормово витраченого ним
дизельного пального в розмірі 4 559,02
гривень (а.с. 18-20).

Довідкою ДП «ММТП»підтверджується, що
відповідач ОСОБА_3 працював водієм
автобусу у автогосподарстві ДП «ММТП»з
26.01.1996 р. по 31.08.2009 р. (а.с. 74).

Підстави, умови, порядок, межі та розмір
матеріальної відповідальності
працівників за шкоду, заподіяну ними
підприємству, установі, організації
встановлені Главою IX КЗпП України.

Відповідно до частин першої та другої
статті 130 КЗпП України працівники
несуть матеріальну відповідальність
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації внаслідок
порушення покладених на них трудових
обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством.

Відповідно до ст.132 КЗпП України за
шкоду заподіяну підприємству при
виконанні трудових обов'язків
працівники, з вини яких заподіяно
шкоду, несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку.
Матеріальна шкода понад середній
місячний заробіток допускається лише у
випадках, зазначених у законодавстві.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 134 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації у
випадку, коли майно та інші цінності
були одержані працівником під звіт за
разовою довіреністю або за іншими
разовими документами. Тобто, працівник
відповідає тільки за пряму дійсну
шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству винними протиправними
діями (бездіяльністю) працівника і між
його діями та настанням шкоди є
безпосередній причинний зв'язок.

За змістом абзацу 2 п. 3 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 14
«Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками»від 29.12.1992 р., суд у
кожному випадку, що стосується такої
шкоди, зобов`язаний вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного та об`єктивного
з`ясування обставин, від яких згідно зі
ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить
вирішення питання про покладення
матеріальної відповідальності та про
розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати:
наявність прямої дійсної шкоди та її
розмір; якими неправомірними діями її
заподіяно і чи входили до функцій
працівника обов`язки, неналежне
виконання яких призвело до шкоди; в
чому полягала його вина; в якій
конкретно обстановці заподіяно шкоду;
чи були створені умови, які
забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника. Крім того, за змістом п. 4
зазначеної Постанови під прямою
дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти
втрату, погіршення або зниження
цінності майна, необхідність для
підприємства, установи, організації
провести затрати на відновлення,
придбання майна чи інших цінностей або
провести зайві, тобто викликані
внаслідок порушення працівником
трудових обов'язків, грошові виплати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
автомобільний транспорт»подорожній
лист це документ установленого зразка
для визначення та обліку роботи
транспортного засобу.

Згідно п. 1.3 Інструкції про порядок
застосування подорожнього листа
службового легкового автомобіля та
обліку транспортної роботи,
затвердженої Наказом Державного
комітету статистики Україні № 74 від
17.02.1998 р., зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 05.03.1998 р. за № 149/2589,
подорожній лист службового легкового
автомобіля типової форми № 3 є для
перевізника підставою для обліку
транспортної роботи та списання
витраченого пального на загальний
пробіг службових легкових автомобілів,
а також для взаєморозрахунків між
перевізником і замовником за надання
транспортних послуг.

Зазначеною Інструкцією визначено
порядок заповнення та видачі
подорожнього листа. Зокрема, у рядку
«Автомобіль прийняв»водій своїм
підписом засвідчує прийняття
автомобіля технічно справним і
одержання завдання; в рядку
«Автомобіль здав»водій підписом
стверджує здачу автомобіля механіку в
технічно справному (несправному) стані.
У рядках 8-10 розділу ІІІ «Рух
пального»заправник (або інша
відповідальна особа перевізника)
записує марку, код, залишки і кількості
виданого пального та стверджує ці дані
підписом.

Аналізуючи системно наведені вище
правові норми, суд вважає, що
подорожній лист є первинним документом
про облік автомобільних перевезень і
всебічно характеризує роботу
автомобіля та водія до повернення на
підприємство, та від цього його не
можна віднести до документів, які
передбачені п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України,
згідно яких можлива повна матеріальна
відповідальність працівника. А, отже,
виключається можливість покладення на
працівника повної матеріальної
відповідальності за шкоду, заподіяну
ним при виконанні трудових обов'язків.

Інструкцією з охорони праці № 7.1 для
водія автотранспортних засобів,
затвердженої наказом начальника ДП
«ММТП»від 25.05.2007 р. за № 258, розробленої
відповідно до «Правил охорони праці на
автомобільному транспорті», та на яку
посилається позивач як на підставу
своїх вимог, передбачено, що водій
виконує роботи, пов'язані
безпосередньо з керуванням
транспортного засобу, перевезення
людей та вантажів, бере на себе
відповідальність за забезпечення
схоронності ввіреного йому
транспортного засобу і вантажів, а
також інших матеріальних цінностей.

Однак, на наявність будь-яких разових
документів, за якими відповідачем
отримано під звіт пальне, позивач а ні в
позовній заяві, а ні під час судового
розгляду не послався, і таких
документів не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог на підставі доказів
наданих сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Згідно вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
своїх вимог про те, що відповідач має
нести повну матеріальну
відповідальність на підставі п. 2 ч. 1 ст.
134 КЗпП України та доказів розміру
прямої дійсної шкоди, заподіяної саме
відповідачем ОСОБА_3, а формальне
посилання на вимогу КРУ таким не є.

З огляду на наведене в діях відповідача
порушення трудових обов`язків при
виконанні роботи по перевезенню
робочих порту та іншим завданням за той
період, який зазначений в позові не
встановлено, а посилання позивача на
відхилення відповідача від
встановлених маршрутів неспроможні,
оскільки ніякими доказами не
підтверджені.

Що стосується посилання на наявність
судових рішень адміністративних судів,
які набрали законної сили, то питання
визначення розміру прямої дійсної
шкоди, заподіяної відповідачем, не були
предметом розгляду цих судів і не
встановлювали протиправності його дій
та його вини в завданні матеріальних
збитків.

Позивачем не надано доказів про винне
порушення працівником обов`язків за
трудовим договором і наявність
причинного зв`язку між його
протиправною поведінкою і шкодою, яка
наступила, актів і доповідних записок
службових осіб, матеріалів службових
перевірок, наказів за результатами
перевірок даного випадку та інших
доказів, які мають значення для
визначення виду матеріальної
відповідальності і розміру сум, що
підлягають стягненню.

За таких обставин суд вважає, що вимоги
позивача є недоведеними і підстав для
задоволення позову не має.

Оскільки рішення постановлено не на
користь позивача, о його судові витрати
відшкодуванню не підлягають.

Оскільки у позові відмовляється, то
питання поважності причин пропуску
строку звернення до суду судом не
вирішується, і необхідність в його
поновленні відсутня.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК
України, ст.ст. 130, 132, 134 п. 2 КЗпП України,
суд -

ВИРІШИВ:

У позові Державного підприємства
«Маріупольський морський торговельний
порт»до ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено
шляхом подачі апеляційної скарги до
Апеляційного суду Донецької області
через суд першої інстанції в 10-денний
строк з дня проголошення рішення, а
особою, у відсутність якої
постановлено рішення, у той же строк з
дня отримання його копії. Рішення суду
набирає законної сили після спливу
строку подачі апеляційної скарги. В
разі подачі апеляційної скарги
рішення, якщо воно не скасовано,
набуває законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:

Пантелєєв Д.
Г.