АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
22-ц/490/201/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Категорія 18 Доповідач - Кочкова Н.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2012 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Кіктенко Л.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Сичевській А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними та зобов*язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2011 року у задоволенні вищезазначених позовних вимог відмовлено (а.с.112-114).

В апеляційних скаргах позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3, посилаючись на неповне з*ясування судом обставин справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог із застосуванням двосторонньої реституції (а.с.117-121, 167-173).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 19.10.2006 року позивач ОСОБА_2 на підставі кредитного договору № CNL-302/358/2006 отримав від АКБ „Райффайзенбанк Україна, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», кредит на споживчі цілі у розмірі 100 000 доларів США під 13,99% річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 19.10.2016 року та взяв на себе зобовязання щомісячного повернення часток кредиту та відсотків за користування ним. В якості забезпечення виконання позичальником зобов*язань за даним договором, 19.10.2006 року між банком та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки належного останньому будинку № 55 по вул.. Горького у с. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, а також укладено договір поруки із ОСОБА_3.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд послався на те, що отримуючи кредит в іноземній валюті, сторони належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору (п.2,3,4 та інші), волевиявлення сторін щодо всіх умов кредитного договору на момент його укладення було вільним як під час одержання грошових кошів в іноземній валюті, так і протягом його виконання у певний період. Крім того, позивач не вимагав зміни валюти кредитування, порядку та строків вплати кредиту, не вважав кредит недійсним. Форма і зміст договору відповідають ст.. 203 ЦК України. Посилання позивача на несправедливість умов договору, порушення принципу рівності сторін та покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти як на підставу для визнання договорів недійсними є необґрунтованими.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов*язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов*язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1-3, 5, ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач як на підставу для визнання кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки недійсними посилався на відсутність у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена пп. «г»п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати Банку іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобовязань за кредитним договором, а недійсність основного кредитного зобовязання тягне недійсність договору іпотеки та поруки. Однак, із такими доводами погодитись неможливо.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Таким чином, Банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в»п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Отже, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Посилання позивача на несправедливість умов договору, порушення принципу рівності сторін та покладання на позичальника ризику знецінення національної валюти, також є необґрунтованими, оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні його умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Умови кредитного договору даним принципам відповідають.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Взявши на себе зобовязання повернути отриманий кредит у вигляді іноземної валюти, позивач самостійно обрав вид кредитування в такий спосіб. Відсутність у боржника необхідних коштів та його посилання на світову фінансову кризу не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобовязань.

Посилання на те, що при укладенні кредитного договору відповідачем не була надана повна інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що фактично є обманом із боку Банку є необґрунтованими, а Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування були затверджені 10 травня 2007 року (постанова Правління Національного банку України №168), тобто після укладення договору.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, тому апеляційний суд вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ВІДХИЛИТИ.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: