Справа № 0312/441/2012 Головуючий у 1
інстанції:Василюк А.В. Провадження №
22-ц/0390/642/2012 Категорія:30 Доповідач:
Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2012 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Завидовська-Марчук
О Г

суддів - Овсієнка А.А., Свистун О.В.,

при секретарі Дуткіній Ж.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Нововолинську
про відшкодування моральної шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я на
виробництві, за апеляційною скаргою
відповідача відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Нововолинську
на рішення Нововолинського міського
суду Волинської області від 22 лютого 2012
року,

в с т а н о в и л
а:

Рішенням Нововолинського міського
суду Волинської області від 22 лютого 2012
року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Нововолинську
(далі - Фонд) на користь ОСОБА_1 4200
гривень на відшкодування моральної
шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я
на виробництві.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, відповідач подав апеляційну
скаргу, в якій просив його скасувати і
ухвалити нове рішення про відмову в
позові, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Сторони в дане судове засідання не
з'явились, хоча належним були
повідомлені про час і місце розгляду
справи.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
це відповідає обставинам справи, що,
працюючи на різних посадах на
підприємстві вугільної промисловості -
шахті № 9 «Нововолинська» державного
підприємства «Волиньвугілля» (а.с. 4-5),
ОСОБА_1 при виконанні трудових
обов'язків отримав професійне
захворювання, що підтверджується актом
розслідування професійного
захворювання форми П-4 № 21-2003 від 13.05.2003
року (а.с. 11-12).

Відповідно до виписки з акту
освідчення в медико-соціальній
експертній комісії (далі - МСЕК) від
12.06.2003 року позивачу встановлено вперше
25 % втрати професійної працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням
(а.с. 6). У 2007 році за результатами
переосвідчення в МСЕК позивачеві було
встановлено 35 % втрати професійної
працездатності у зв'язку з професійним
захворюванням та ІІІ групу
інвалідності, а в 2008 році - ступінь
втрати професійної працездатності
було визначено в розмірі 45 % (а.с. 7-10).

Право застрахованих громадян, які
потерпіли на виробництві від нещасного
випадку або професійного захворювання,
на відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду та підстави для виплати
такої шкоди передбачено в Законі
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
(далі - Закон) .

У преамбулі вказаного Закону
визначено, що цей Закон відповідно до
Конституції України та Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування визначає
правову основу, економічний механізм
та організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
призвели до втрати працездатності або
загибелі застрахованих на виробництві.

За змістом ст.ст. 21, 28, 34 даного Закону (у
редакції, що діяла на час виникнення
спірних правовідносин) право на
отримання потерпілим страхових виплат
у разі настання стійкої втрати
працездатності, у тому числі виплати за
моральну шкоду, виникає в особи з дня
встановлення їй такої стійкої втрати
працездатності вперше висновком МСЕК.

З огляду на наведені вимоги
законодавства, у позивача право на
відшкодування завданої йому моральної
шкоди виникло 12.06.2003 року, коли йому
вперше було встановлено висновком МСЕК
стійку втрату працездатності.

За таких обставин справи та відповідно
до зазначених норм матеріального права
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, повно та всебічно з'ясувавши
обставини справи, дослідивши надані
сторонами докази на підтвердження
своїх вимог і заперечень, правильно
визначив характер існуючих між
сторонами спірних правовідносин, час
їх виникнення і правові норми, що їх
регулюють, та з дотриманням вимог ст.ст.
212, 213, 214 ЦПК України дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
в даному випадку передбачених законом
підстав для задоволення позову,
оскільки позивач належить до осіб, які
підлягають обов'язковому страхуванню
від нещасного випадку та професійного
захворювання, і обов'язок по
відшкодуванню завданої позивачу
моральної шкоди лежить саме на
відповідачу.

Крім того, відповідачем не надано суду
відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
належних та допустимих доказів, які
давали б підстави для його звільнення
від обов'язку відшкодувати в даному
випадку заподіяну позивачу моральну
шкоду.

Колегія суддів погоджується із
стягнутим розміром заподіяної
позивачеві моральної шкоди, який
обгрунтовано визначений судом в межах
заявлених позовних вимог з врахуванням
характеру й обсягу заподіяних
позивачеві моральних і фізичних
страждань та принципів справедливості
і розумності.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що ч. 3 ст. 34 Закону на момент
пред'явлення даного позову до суду було
виключено, а суд при ухваленні рішення
керувався вказаною нормою, що, на його
думку, є порушенням, колегія суддів до
уваги не приймає з таких підстав.

Згідно з ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Також, відповідно до частин 1, 2 ст. 5 ЦК
України акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набуття ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії в
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує відповідальність особи.

З огляду на вказане, та враховуючи, що
обов'язок Фонду з відшкодування
моральної шкоди не є в розумінні закону
цивільною відповідальністю вказаного
органу, то зазначення в Законах України
про виключення із Закону норм про
відшкодування потерпілим завданої
моральної шкоди не може мати зворотної
сили. Оскільки на день виникнення у
позивача права на відшкодування
моральної шкоди, заподіяної
ушкодженням здоров'я у зв'язку з
професійним захворюванням, норми
Закону передбачали відшкодування
моральної шкоди застрахованим особам
як страхову виплату, то покладення на
Фонд обов'язку зі сплати позивачу
моральної шкоди, що є предметом даного
спору, є законним, а вищевказані доводи
відповідача - безпідставними і такими,
що не грунтуються на вимогах закону.

Посилання відповідача в апеляційній
скарзі на відсутність документальних
підтверджень заподіяння позивачу
моральної шкоди, як підстави для її
відшкодування останньому, та на те, що в
даному випадку спір виник з трудових
правовідносин і тому слід керуватися
ст. 237-1 КЗпП України при його вирішенні,
колегією суддів до уваги не
приймаються, оскільки не спростовують
правильності висновків суду. Зокрема,
норми зазначеної статті КЗпП України
передбачають відшкодування моральної
шкоди як один із способів захисту
особистих немайнових прав громадян, що
відшкодовується особою, яка заподіяла
шкоду, або власником, або уповноваженим
ним органом, і не застосовуються до
осіб, що підлягають обов'язковому
соціальному страхуванню відповідно до
Закону.

Зазначені норми регламентують
відшкодування моральної шкоди у
випадку, коли право на відшкодування
такої шкоди виникло в особи до 01.04.2001
року - дати набрання чинності Законом,
чи після 31.12.2005 року (з 01.01.2006 року
Законом України «Про державний бюджет
України на 2006 рік» було зупинено дію
норм Закону, які покладали обов'язок по
відшкодуванню моральної шкоди на Фонд),
а також всім іншим особам, які не є
суб'єктами страхування від нещасного
випадку і на яких не поширюється дія
Закону, в тому числі працівникам, що
виконують роботу не на основі
трудового договору (контракту), а на
інших підставах.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду.

Таким чином, виходячи із визначених ст.
303 ЦПК України меж розгляду справи
апеляційним судом, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування ухваленого в даній справі
судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу відповідача
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Нововолинську
відхилити.

Рішення Нововолинського міського суду
Волинської області від 22 лютого 2012 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді