справа №2-9372/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2012 року          Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді –Браги А.В.,

при секретарі –Лампіки О.В.,

за участю: представника позивача
–ОСОБА_1,

представника відповідача –ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства
«ПриватБанк»про зобов’язання
повернення коштів –

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2011 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернулась позивач із вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого
послалась на те, що 20 квітня 2011 року з її
карткового рахунку №807765, який
обслуговує відповідач, було списано
4251,03 гривень, що надійшли як допомога по
догляду за дитиною, а з 02 червня 2011 року
по 16 червня 2011 року також списано 1080,42
гривень. Посилаючись на те, що дозволу
на списання зазначених коштів позивач
не давала, вона вважає дії відповідача
зі списання таких коштів
безпідставними та просить суд стягнути
такі кошти згідно ст.1212 ЦК України з
відповідача на свою користь.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
наполягав на їх задоволенні в повному
обсязі, предмет чи підставу позову не
змінював.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував,
пославшись на те, що списання коштів, на
яке посилається позивач, її
представник, здійснювалось
відповідачем на підставі положень
кредитного договору від 15 листопада 2005
року, п.22, 3.2.5, 3.3.5 якого передбачено
право відповідача, як кредитора,
здійснювати таке договірне списання
коштів з рахунку позивача.

Вислухавши пояснення представників
сторін та дослідивши матеріали
цивільної справи, суд приходить до
наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 15
листопада 2005 року між позивачем, як
позичальником, та відповідачем, як
кредитором, було укладено кредитний
договір DNH4KP84250446, який складається із
Заяви позичальника (а.с.24) та Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт)
(а.с.25-27). За умовами даного договору
кредитор зобов’язався надати
позичальнику кредит в розмірі 737,1
гривень строком на 24 місяці, а
позичальник –повернути кредит у
вказаний строк зі сплатою процентів за
користування кредитом в порядку та на
умовах, визначених договором.

Відповідно до змісту Заяви
позичальника (а.с.24 –зворот) позивач
своїм підписом підтвердила факт свого
ознайомлення та згоди з ОСОБА_4 надання
споживчого кредиту фізичним особам,
погодившись, що така Заява та Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам складають укладений між нею та
відповідачем кредитний договір.

За змістом пунктів 2.2, 3.2.5, 3.3.5 Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт)
позивач, як позичальник, доручає
відповідачу, як кредитору, а останній
тим самим набуває право, без
додаткового узгодження з позивачем
списувати та перераховувати кошти з
поточних рахунків позивача в рахунок
погашення кредиту при настанні строків
платежів.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач, отримавши кредит в
обумовленому договорі розмірі (а.с.29
–зворот, 30), неналежно виконувала взяті
на себе договірні зобов’язання,
допускаючи порушення строків
погашення кредиту, прострочену
заборгованість (розрахунок
заборгованості в матеріалах справи).

Так, станом на 21 квітня 2011 року
заборгованість позивача за кредитом
склала: 382,51 гривень –заборгованість за
тілом кредиту, 1456,59 гривень
–заборгованість за простроченими
відсотками, 2427,41 гривень –пеня. Після
списання на погашення даної
заборгованості з карткового рахунку
позивача коштів, на які посилається
сторона позивача (а.с.31-36),
заборгованість позивача за кредитом
станом на 28 квітня 2011 року склала 5,35
гривень –заборгованість за
простроченими відсотками, 11,78 гривень
–пеня. Станом на 10 листопада 2011 року
заборгованість склала 1927 гривень.

Внаслідок цього відповідачем з
поточного карткового рахунку позивача
були списані в рахунок погашення
кредиту.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім положень вказаного
вище договору, врегульовані нормами ЦК
України, Інструкцією про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління НБУ від 21 січня 2004 року №22.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 627, 629 ЦК
України підставами для виникнення
цивільних прав та обов’язків, зокрема,
є договір, який є обов’язковим для
виконання сторонами, одностороння
відмова від зобов’язання не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Різновидом договору є кредитний
договір, який обов’язково укладається
в письмові формі (ст.1054, 1055 ЦК України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові в розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно п.1.4 Інструкції про безготівкові
розрахунки в Україні в національній
валюті, затвердженої постановою
Правління НБУ від 21 січня 2004 року №22,
списання договірне (договірне
списання) –списання банком з рахунку
клієнта коштів без подання клієнтом
платіжного доручення, що здійснюється
банком у порядку, передбаченому в
договорі, укладеному між ним і
клієнтом.

Згідно п.1.8 тієї ж Інструкції
платники-фізичні особи мають право
оформляти доручення про списання
коштів зі своїх рахунків у довільній
формі, погодженій у договорі з банком.

Нормою ст.1212 ЦК України передбачено, що
особа, яка набула майно або зберігала
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов’язана повернути потерпілому це
майно.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених норм
законодавства, суд приходить до
висновку, що між сторонами у справі
було укладено кредитний договір від 15
листопада 2011 року DNH4KP84250446, який
складається із Заяви позичальника та
Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), повністю відповідає вимогам
законодавства щодо форми та змісту
таких договорів.

При цьому, судом встановлено факт
неналежного виконання позивачем своїх
договірних зобов’язань за даним
кредитним договором, що призводило до
виникнення простроченої
заборгованості по сплаті кредиту, яка
станом на 21 квітня 2011 року склала: 382,51
гривень –заборгованість за тілом
кредиту, заборгованість за
простроченими відсотками – 1456,59
гривень, 2427,41 гривень –пеня. Після
списання на погашення даної
заборгованості з карткового рахунку
позивача коштів, на які посилається
сторона позивача, заборгованість
позивача за кредитом станом на 28 квітня
2011 року склала 5,35 гривень
–заборгованість за простроченими
відсотками, 11,78 гривень –пеня. Станом
на 10 листопада 2011 року заборгованість
склала 1927 гривень.

Оскільки даний кредитний договір,
підписаний позивачем, передбачає право
відповідача на списання з поточних
рахунків позивача коштів в рахунок
погашення її заборгованості за даним
кредитним договором без додаткового
погодження з позивачем, суд вважає
позовні вимоги позивача
безпідставними, а отже такими, що не
підлягають задоволенню.

Посилання представника позивача на
відсутність згоди позивача на таке
списання коштів, недоведеність факту
наявності заборгованості позивача за
кредитом суд приймає до уваги, оскільки
такі пояснення є бездоказовими,
спростовуються встановленими в судому
засіданні та наведеними вище
фактичними обставинами, дослідженими
судом доказами.

Окрім того, суд не приймає до уваги
посилання представника позивача на те,
що позивач не погоджувалась із
наданими в судовому засіданні
представником відповідача ОСОБА_4
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт) через
існування на час укладення кредитного
договору інших Умов.

В той же час, наявність Умов, відмінних
від наданих представником відповідача
суду, стороною позивача не доведено
жодними належними та допустимими
доказами, клопотань щодо витребування
таких Умов представником позивача під
час розгляду справи не заявлялось.

Таким чином, посилання представника
позивача на наявність відмінних від
наявних в матеріалах справи Умов
надання споживаючого кредиту можуть
сприйматись судом лише як припущення,
на яких суд у відповідності до ст.60 ЦПК
України не може ґрунтувати своє
рішення.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
судові витрати у справі у вигляді
судового збору (державного мита) в
розмірі 54 гривень та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 120 гривень,
сплачених позивачем при зверненні до
суду, –покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 11, 16, 509, 526, 1054, 1212 ЦК України, ст.
ст. 10, 11, 57 - 61, 88, 212 - 215 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«ПриватБанк»про зобов’язання
повернення коштів, -- відмовити.

Судові витрати у справі, що
складаються з державного мита у сумі 54,
00 гривень та 120, 00 гривень витрат
пов’язаних з інформаційно –технічним
забезпеченням процесу не
відшкодовуються та поклаються на
позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя          А.В. Брага