РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2012 року          Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді –Браги А.В.,

при секретарі –Лампіки О.В.,

за участю: представника позивача
–ОСОБА_1,

представника відповідача –ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства
«УкрСиббанк»про визнання кредитного
договору недійсним –

ВСТАНОВИВ:

22 листопада 2011 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернувся позивач через свого
представника із вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого
послався на те, що 05 листопада 2007 року
між сторонами у справі укладено
кредитний договір №0, за яким
позивач отримав кредит в розмірі 45000
доларів США. З метою забезпечення
виконання позивачем грошового
зобов’язання із повернення вказаного
кредиту, сплати відсотків за його
користування, 05 листопада 2007 року між
позивачем та відповідачем укладено
договір іпотеки №0/1. 11 листопада
2007 року між відповідачем та ОСОБА_4
укладено договір поруки №0/2.
Посилаючись на підписання позивачем
вказаного кредитного договору під
впливом обману з боку відповідача,
позивач зазначив, що йому працівниками
банку не було роз’яснено наслідки
отримання кредиту в іноземній валюті
(необхідність повернення кредиту в
гривні саме за фактичним курсом долару
США на час повернення –валютні ризики).
Враховуючи дані обставини, посилаючись
на те, що кредит у відповідності до
законодавства повинен бути наданий
лише в гривні, а для надання валютного
кредиту фізичній особі відповідач
повинен був отримати індивідуальну
ліцензію НБУ, позивач просив суд
визнати кредитний договір № від 05
листопада 2007 року недійсним.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
наполягала на їх задоволенні в повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував, вважаючи позовні вимоги
безпідставними, таким, що не
ґрунтуються на законі та не
відповідають змісту правовідносин, що
мають місце між сторонами у справі. При
цьому від представника відповідача до
суду надійшли письмові заперечення на
позов, в яких представник відповідача
просить суд відмовити в задоволенні
позову, посилаючись на те, що при
укладенні спірних договорів сторонами
було дотримано всі передбачені законом
істотні умови договору, на момент
укладення таких договорів обидві
сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасників було вільним та відповідало
їхній внутрішній волі, а спірний
кредитний договір за змістом та формою
відповідає вимогам законодавства.

Вислухавши пояснення представників
сторін у справі, а також дослідивши
матеріали цивільної справи, суд
приходить до наступного висновку з
таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що
між відповідачем, як кредитором, та
позивачем, як позичальником, 05
листопада 2007 року укладено договір про
надання споживчого кредиту №0, за
умовами якого кредитор зобов’язався
надати кредит в розмірі 45000 доларів США,
що дорівнює еквіваленту 227250 гривень на
день укладення договору, а позичальник,
в свою чергу, зобов’язався повернути
вказаний кредит до 05 листопада 2028 року
ануїтетними платежами в розмірі 402
доларів США, а також сплатити 9% річних
за користування кредитом та інші
обов’язкові платежі на умовах
договору. Викладене підтверджується
копією договір про надання споживчого
кредиту №0 від 05 листопада 2007
року.

В судовому засіданні судом з пояснень
представників сторін встановлено, що
позивач отримав від відповідача
обумовлений спірним договором кредит в
повному обсязі, що за змістом ст.61 ЦПК
України вважається встановленою
обставиною та не потребує доказування.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім умов зазначених вище
договорів та додаткових угод до них,
врегульовані нормами Цивільного
кодексу України, Законом України «Про
банки та банківську діяльність»,
Декретом Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю», «Положенням про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій», затвердженим постановою
Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001р.,
«Положенням про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу»,
затвердженим постановою Правління НБУ
№483 від 14.10.2004 р.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 627, 629 ЦК
України підставами для виникнення
цивільних прав та обов’язків, зокрема,
є договір, який є обов’язковим для
виконання сторонами, одностороння
відмова від зобов’язання або
одностороння зміна умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. При цьому
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору (предмет договору, умови,
визначені законом як істотні, а також
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди). Різновидом договору є кредитний
договір, який обов’язково укладається
в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК
України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові в розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.2 Закону України «Про банки і
банківську діяльність»кошти –гроші у
національній або іноземній валюті чи
їх еквівалент.

Положеннями ст.524 ЦК України визначено,
що сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов’язання в іноземній
валюті.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов’язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою визнання недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст
правочину не може суперечити вимогам
ЦК України, іншим актам цивільного
законодавства, моральним засадам
суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати внутрішній
волі, а також правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що ним обумовлені.

Нормою ст.230 ч.1 ЦК України встановлено,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення у
відповідності до ч.1 ст.229 ЦК України,
такий правочин визнається судом
недійсним.

Враховуючи викладені фактичні
обставини, норми чинного законодавства
та приймаючи до уваги факт ненадання
позивачем, його представником жодних
належних та допустимих доказів щодо
дійсності укладення спірного договору
під впливом обману позивача, суд
приходить до висновку, що у
відповідності до вимог ст.ст.203, 1054, 1055
ЦК України при укладанні спірного
договору між сторонами були дотримані
всі передбачені діючим законодавством
істотні умови договору, які обумовлені
їх згодою, як узгоджені сторонами, так і
ними прийняті, а також дотримані вимоги
щодо форми договору. Окрім того, на
момент укладення спірного договору
обидві сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, їх
волевиявлення відповідало їхній
внутрішній волі, було вільним, що
підтверджується власноручними
підписами учасників правочину та
печаткою фінансової установи. Крім
того, позивач підписав оспорюваний ним
договір особисто, чим відповідно
засвідчив та підтвердив факт надання
йому повної інформації про умови
кредитування банку. Таким чином,
викладене виключає можливість
визнання спірного договору недійсним
як правочину, зокрема і на підставі
ст.230 ЦК України.

Стосовно посилань представника
позивача про невідповідність спірного
договору вимогам діючого
законодавства щодо валюти кредиту,
якою, на думку позивача та його
представника, повинна бути національна
валюта України, необхідно зазначити
наступне. Згідно ст.192 ЦК України
валютні цінності можуть
використовуватися на території
України у випадках і порядку,
встановлених законом. Зокрема,
відповідно до ст.533 ЦК України на
території України у випадках,
встановлених законом, допускається
використання іноземної валюти при
здійсненні розрахунків за
зобов’язаннями. Згідно ст.ст.2, 47, 49
Закону України «Про банки і банківську
діяльність»банки мають право на
підставі банківської та генеральної
ліцензії здійснювати операції з
валютними цінностями, зокрема кредитні
операції. Оскільки представником
відповідача були надані суду копії
виданої відповідачу банківської
ліцензії, дозволу НБУ (генеральної
ліцензії) разом із додатком на
здійснення операцій з валютними
цінностями, немає підстав вважати, що
відповідач був позбавлений права
надати позивачу кредит в іноземній
валюті. Аналогічна позиція щодо умов
для здійснення банками операцій з
валютними цінностями була висловлена
НБУ у листі від 07 грудня 2009 року
№13-210/7871-22612.

Також не можна погодитися з посиланням
представника позивача на необхідність
отримання відповідачем для надання
кредиту в іноземній валюті саме
індивідуальної ліцензії НБУ, оскільки
згідно ст.5 Декрету КМУ «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю»така ліцензія є необхідною
лише у тому випадку, якщо строк або
розмір кредиту в іноземній валюті, який
надається або отримується резидентом,
перевищує межі, встановлені
законодавством. В той же час, чинне
законодавство таких меж не визначає.
Окрім того, необхідно зазначити, що з
аналізу положень ст.ст.2, 47, 49 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність», п.5.3 «Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій», затвердженого постановою
Правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року,
п.1.5 Положення про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
НБУ №483 від 14 жовтня 2004 року випливає
необхідність отримання банком для
постійного здійснення операцій з
іноземною валютою лише банківської
ліцензії та письмового дозволу
(генеральної ліцензії) на здійснення
операцій з валютними цінностями, що
виключає необхідність в отриманні
банком саме індивідуальної ліцензії
задля надання кредиту позичальникам в
іноземній валюті. При цьому зі змісту
наведених нормативно-правових актів
слідує, що наявність у банку
банківської та відповідної
генеральної ліцензії дозволяє не
тільки надавати кредит в іноземній
валюті, а й використовувати
позичальнику іноземну валюту при
розрахунках з банком по такому кредиту.

Посилання представника позивача на
введення позивача в оману
співробітниками відповідача щодо
валютних ризиків за договором про
надання споживчого кредиту №0 від
05 листопада 2007 року не можуть бути
прийняті судом до уваги, оскільки
фактично є бездоказовими. Крім того,
сутність положень спірного договору є
очевидною і під час ознайомлення
вказаного позивача з його текстом не
могла залишитися поза його увагою або
бути ним неправильно сприйнятою.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про необхідність
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
покласти судові витрати по сплаті
судового збору в розмірі 98,5 гривень на
позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 192, 203, 215, 627, 632, 1054 ЦК України, ст.
ст. 47, 49 Закону України «Про банки та
банківську діяльність», ст. 5 Декрету
КМУ «Про систему валютного регулювання
і валютного контролю», ст. ст. 10, 11, 60, 88,
212 –215 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк»про визнання кредитного
договору недійсним, - відмовити у
повному обсязі.

Судові витрати у справі, що складаються
з судового збору у сумі 98, 50 гривень не
відшкодовуються та покладаються на
позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя          А.В. Брага