Калинівський районний суд Вінницької області
Справа № 2-825/11
РІШЕННЯ

іменем України

"01" лютого 2012 р. Калинівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Янків Т. П.

при секретарі Гордієнко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (третя особа приватний нотаріус Калинівського районного нотаріального округу) про визнання договору дарування недійсним, розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою, в якій вказує, що уклала шлюб із відповідачем ОСОБА_3 16 вересня 2000 року. За час перебування в шлюбі подружжям було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1, а також інше нерухоме майно загальною вартістю 180 100,00 гривень.

20.01.2010 року шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано, при тому угоди про добровільний поділ майна не досягнуто. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду.

В ході судового розгляду справи позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із уточнюючою позовною заявою про визнання договору дарування недійсним, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. Так, вказала, що 26.05.2011 року відповідач по справі ОСОБА_3 шляхом обману нотаріуса уклав договір дарування частки вищевказаної квартири (яка була їх спільною сумісною власністю), своєму батькові ОСОБА_3 Виходячи з наведеного, позивачка просить визнати недійсним договір дарування квартири №44, що знаходиться в житловому будинку по вул. Воззєднання, 17 в м. Калинівка Вінницької області, укладеного 26.05.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який посвідчено приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстраційним номером 1309, поділити спільне майно подружжя, а саме, вищевказану квартиру за адресою м.Калинівка, вул. Воззєднання, 17/44 Вінницької області вартістю 160 000 гривень, виділивши ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частині даного нерухомого майна.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності, позовні вимоги підтримали повністю і в своїх поясненнях підтвердили обставини, які викладені в уточнюючій позовній заяві. Просили суд позовні вимоги задовольнити. Свою позовну заяву обгрунтовують тим, що позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу вони придбали квартиру за адресою м.Калинівка, вул. Воззєднання, 17/44 Вінницької області. В звязку із тим, що шлюбні відносини припинено шляхом розірвання шлюбу, просить суд здійснити поділ сумісного майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину майна та скасувати договір дарування, укладений 26.05.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який посвідчено приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстраційним номером 1309.

Вiдповiдач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6, який діє на підставі угоди, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали і пояснили суду, що відповідач ОСОБА_2 дійсно придбав квартиру №44 по вул.Возз»єднання,17 в м.Калинівка за власні кошти ще в липні 2000 року, що підтверджується розпискою, а договір купівлі-продажу квартири у нотаріуса оформив лише в грудні 2000 року, оскільки працює провідником пасажирських вагонів і часто подовгу перебуває у поїздках. При укладені договору купівлі-продажу квартири позивачка присутня не була, про те, що він купив квартиру дізналася безпосередньо від нього лише в січні 2001 року, коли вони вселилися в квартиру. Ніяких претензій майнового характеру до цього часу не мала. Крім того, позивачка добровільно і з власної ініціативи звернулася до нотаріуса і написала заяву, про те що вказана квартира належить йому і претензій вона не має. Вважає, що оскільки квартира придбана ним за власні кошти та фактично до укладення шлюбу, тому просить в задоволені позову відмовити. Визнанння договору дарування квартири, укладеного 26.05.2011 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, недійсним не визнав, заперечив повністю, оскільки на момент укладання договору дарування було рішення Калинівського районного суду від 10.02.2010 року, з яким погодилася позивачка, яким встановлено, що квартира належить йому на праві особистої власності. Оскаржила вказане рішення лише в червні 2011 року.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що його син ще задовго до укладення шлюбу почав підшукувати собі окреме житло, оскільки весі час проживав разом з ними. На початку 2000 р. повідомив, що знайшов квартиру і домовився про її купівлю. Придбав квартиру ще до укладення шлюбу за власні кошти. Син з невісткою до січня 2001 року проживали разом із ними і лише в січні 2001 року перейшли проживати в квартиру. Після розірвання шлюбу, ще деякий час позивачка проживала в квартирі, а потім, приблизно через місяць після розірвання шлюбу, наполягла на тому, щоб переїхати проживати до своїх батьків. Вони найняли автомобіль і відвезли її з речами до батьків. Наскільки йому відомо, позивачка була ініціатором розлучення, хоча вони зі своєї сторони намагалися зберегти шлюб сина. В травні 2011 року син подарував вказану квартиру йому. Договір було укладено приватним нотаріусом в його присутності і всі права роз»яснено.

Третя особа на стороні відповідачів приватний нотаріус ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав. Суду показав, що до нього дійсно звернулися батько та син ОСОБА_3, щоб укласти договір дарування квартири. Під час укладення договору було дотримано вимоги законодавства: перевірено всі необхідні документи на вказану квартиру. Згода дружини на оформлення правочину не вимагалася, оскільки було рішення Калинівського районного суду від 10.02.2010 року. Крім того, на момент укладання договору ніяких обтяжень по вказаній квартирі не було. Також, в 2010 р. до нього, як до нотаріуса, зверталася безпосередньо ОСОБА_1 з проханням засвідчити її заяву, в якій вказувала, що квартира належить її чоловіку ОСОБА_2, оскільки придбана за його кошти. ОСОБА_1 наполягала на вказаній заяві, приходила одна.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що допомагав ОСОБА_2 шукати квартиру, оскільки вони товаришували та разом працювали. Був присутнім під час передачі ОСОБА_2 коштів ОСОБА_8 як плату за квартиру. Особисто підписував розписку про передачу коштів за квартиру ще до укладення шлюбу. Крім того, в його присутності ОСОБА_1 пояснила, що оскільки квартира не її, то й претензій ніяких вона не має.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 придбав квартиру ще до укладення шлюбу з позивачкою, оскільки разом з ним та на його прохання ходили спочатку підшукувати квартири, а потім дивитися вказану квартиру на прохання відповідача. Вона із ОСОБА_7 були присутні при передачі коштів та підписували розписку.

Вислухавши зазначених осіб, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Правовідносини, що є предметом спору регулюються Главою 7 Сімейного кодексу України „Право особистої приватної власності дружини та чоловіка.

Як встановлено в судовому засіданні сторони уклали шлюб 16.09.2000 року за актовим записом №109 (а.с.6), який розірвали 20.01.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.7) та копією актового запису про розірвання шлюбу №8 від 20.01.2010 року (а.с.85).

На початку спільного проживання сторони проживали в квартирі батьків відповідача в м. Калинівка по вул. Привокзальна,16/2 до січня 2001 року. Факт спільного проживання за вказаною адресою визнається сторонами, тому відповідно до п.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперчень. Докази подаються сторонами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Згідно договору купівліпродажу від 12.12.2000 року, укладеного між ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_2, відповідач придбав квартиру №44, що розташована по вул.Возз»єднання,17 в м.Калинівка, на що вказує наявний в матеріалах справи договір купівлі продажу (а.с.39). Власником вказаної квартири зазначено відповідача, на що вказує проставлений штамп КП „Вінницьке обласне обєднання БТІ на зворотній стороні договору від 13.12.2000 року (а.с.39). Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 20.01.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції Вінницької області (а.с.7), шлюб між сторонами було припинено шляхом його розірвання, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів було зроблено актовий запис №109 (а.с.85).

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу квартири було укладено 12.12.2000 року, тобто після укладення шлюбу сторонами, що підтверджується сторонами в судовому засіданні та на що посилається позивачка в своїх вимогах.

Допитані в судовому засіданні свідки зі сторони відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_9 підтвердили, що відповідач сам ще до укладення шлюбу розпочав пошуки квартири, оскільки мав бажання її придбати. При цьому свідки в судовому засіданні показали, що були присутні як під час пошуків відповідачем квартири, так і під час передачі грошей за неї, а також вказують, що все це відбувалося до укладення шлюбу між позивачкою та відповідачем, тому суд прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу квартири фактично було укладено в липні 2000 року, тобто до укладення шлюбу з позивачкою, що підтверджується як показами свідків в судовому засіданні, так і розпискою ОСОБА_10 (а.с.75). Крім того, суд бере до уваги заяву самої позивачки, посвідчену нотаріально (а.с.88), в якій вона зазначає, що дана квартира була придбана її чоловіком ОСОБА_2 до одруження та належить йому одноосібно. Визнання даного факту позивачкою також підтверджується показами свідка ОСОБА_7, який показав, що в його присутності позивачка сама вказала, що квартиру придбав саме ОСОБА_2 до шлюбу, тому ніяких претензій до нього у неї немає. Дана заява позивачкою не відкликана.

Так як придбання сторонами спільного майна виникло ще в період чинності КпШС України, та продовжувалось після набрання чинності Сімейним кодексом України, суд вважає, що на правовідносини, що виникли між ними повинні поширюватись норми, передбачені як КпШС України, так і норми Сімейного кодексу України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.57 Сімейного України особистою власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним до шлюбу.

Згідно з розясненням, що міститься в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Проаналізувавши пояснення обох сторін і свідків, порівнюючи їх між собою та з іншими доказами, суд приходить до висновку про те, що пояснення відповідача та його свідків ґрунтовні, стабільні, відповідають один одному і матеріалам справи, а позивачка не змогла спростувати пояснення відповідача і його свідків. У судовому засіданні поясненнями самого відповідача та свідків відповідача доведений той факт, що, хоч договір купівлі продажу квартири №44 по вул.Возз»єднання,17 в м.Калинівка було укладено та посвідчено нотаріально 12.12.2000 року, але договір фактично було укладено відповідачем ще до укладення шлюбу з позивачкою, тобто в липні 2000 року.

Отже, за фактичними обставинами справи квартира №44 по вул.Возз»єднання,17 в м.Калинівка є особистою власністю відповідача.

Відтак, суд прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу квартири фактично було укладено в липні 2000 року, що підтверджується як показами свідків в судовому засіданні, так і розпискою ОСОБА_10 (а.с.75). Крім того, суд бере до уваги заяву самої позивачки, посвідчену нотаріально (а.с.88), в якій вона зазначає, що дана квартира була придбана її чоловіком ОСОБА_2 до одруження та належить йому одноосібно. Визнання даного факту позивачкою також підтверджується показами свідка ОСОБА_7, який показав, що в його присутності позивачка сама вказала, що квартиру придбав саме ОСОБА_2 до шлюбу, тому ніяких претензій до нього у неї немає. Дана заява позивачкою не відкликана.

Посилання ж позивачки на залякування її відповідачем ОСОБА_2, суд визнає безпідставними та оцінює критично, оскільки ніяких доказів таких дій зі сторони відповідача суду позивачкою не надано, як і доказів її звернення до правоохоронних органів із заявами про вказані факти.

Крім того, як вбачається з пояснень приватного нотаріуса ОСОБА_4 в судовому засіданні, позивачка сама та добровільно звернулася до нього з вимогою завірити її заяву щодо власності ОСОБА_2 на квартиру, ніяких роз»ясень слухати не хотіла і наполягала саме та такій заяві.

Також суд бере до уваги ту обставину, що позивачка не змогла довести на які саме кошти було придбано вказану квартиру, а також коли саме проводилися розрахунки за її придбання, плуталася в своїх поясненнях, натомість відповідач давав чіткі пояснення.

Що ж стосується визнання договору дарування недійсним, суд, враховуючи дослідженні докази, вважає, що при його укладені порушень чинного законодавства не було.

Враховуючи вищевикладене, а також у контексті наведених правових норм регулювання предмету спору, суд дійшов до висновку, що вимоги позивачки в частині визнання договору дарування недійсним, розподілу спільного майна подружжя та визнання права власності є безпідставними і не доведеними в судовому засіданні, тому в позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої постановлене судове рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачка на момент звернення до суду була звільнена від сплати державного мити відповідно до п.18 ст.4 Закону України «Про державне мито», тому судові витрати належить компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. п.1 ч.1 ст.57 СК України, ст.ст.10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (третя особа приватний нотаріус Калинівського районного нотаріального округу) про визнання договору дарування недійсним, розподіл спільного майна подружжя та визнання права власності відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_11
в позові відмовлено