РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-160/11

номер провадження 2/2306/37/12

17.05.2012 року Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Савенка В.Г.

при секретарі Розпутній І.Г.

розглянувши в судовому засіданні в приміщенні суду в м. Золотоноша справу за позовом ОСОБА_1 до Золотоніського Відкритого акціонерного товариства Продтоварипро стягнення зарплати і середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВАТ Продтоварипро стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що при звільненні з ВАТ Продтовари за власним бажанням 05 травня 2010 року йому була нарахована, але невиплачена заробітна плата за період з 1 січня 2009 року по 05 травня 2010 року в сумі 2160,0 грн. і в звязку з тим, що у день звільнення з ним не було проведено повний розрахунок, посилаючись на ст.116 КЗпП України, позивач вимагає стягнути з підприємства середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 05 травня 2010 року по 27 жовтня 2010 року в сумі 10056,64 грн.

У судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги, а саме: збільшив розмір середнього заробітку на 7956,00грн., а також вимагав стягнути трьохмісячний заробіток у якості вихідної допомоги в сумі 2652,00грн., компенсацію за затримку заробітної платив сумі 84,99 грн. та індексацію зарплати в розмірі 635,87 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнав. При цьому представник позивача пояснив, що позивач звільнився з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, не вказуючи причин звільнення у заяві. В день звільнення йому було видано трудову книжку з відповідним записом. Відповідно до п.2.25 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників№ 259/34/5 від 08.06.01р. записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитися з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. В заяві Позивача, в наказі та трудовій книжці чітко вбачається, що він звільнився за власним бажанням без зазначення причини такого рішення. Тож, правових підстав для нарахування виплати вихідної допомоги згідно ч.3 ст.38 КЗпП України в даному випадку немає. Компенсація за затримку виплат заробітної плати було нараховано та направлено позивачу поштовим переказом в сумі 28,67грн.Права на індексацію відповідно до постанови № 1078 від 17.07.2003р. Про затвердження порядку проведення індексації грошових коштіву позивача не було, так як за весь час роботи на підприємстві, йому постійно підвищували заробітну плату. Що стосується несвоєчасного розрахунку при звільненні, то вини відповідача в даному випадку немає, так як, незважаючи на неодноразові запрошення до нього відповідача (по телефону , письмово), позивач відмовився отримувати нараховану заробітну плату в сумі 1482,51грн. в касі підприємства бо не погоджувався з сумою виплати, однак до суду звернувся лише 16 листопада 2010 року з метою стягнення ще й середнього заробітку за час затримки розрахунку. Враховуючи ситуацію, що склалася, відповідач був вимушений пересилати розрахункові кошти в сумі 982,51грн. позивачу поштовим переказом без відповідної заяви позивача.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи та наявні допустимі докази вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до наказу № 9 від 05.05.2010 року позивач був звільнений з посади головного інженера ВАТ продтовариза власним бажанням на підставі ст.38 КзпП України. З 24.04.2010 року по 04.05.2010 року позивач перебував у 14-денній відпустці за відпрацьований період.

Відповідно до довідки про заробітну плату, надану відповідачем на день звільнення позивачу належала сума до виплати в розмірі 1482,51грн. Відповідно до ст.116,117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому до виплати від підприємства в день звільнення. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен в зазначені у цій статті строки виплатити не оспорювану нею суму.

З наданих відповідачем матеріалів та показів свідків: бувшого головного бухгалтера ВАТ ПродтовариОСОБА_2 та бувшого голови правління ОСОБА_3, які працювали одночасно з Позивачем, було встановлено, що заробітна плата на підприємстві виплачувалася через касу підприємства готівкою. Позивачеві була нарахована заробітна плата згідно штатного розпису підприємства, яку він повинен був отримати наступного дні за днем звільнення. Однак, з показів свідків, розрахований працівник не звертався за залишком розрахунку ні після неодноразових дзвінків до нього керівництва, ні після письмового запиту про надання номеру рахунку, на який можна було перерахувати кошти (вих..№ 47 від 06.08.2010 року), посилаючись на неправильний розмір нарахованих коштів. Свідок заступник директора ВАТ Продтоваритакож підтвердив інформацію, що Позивач відмовлявся отримати розрахункові кошти, мотивуючи це малою сумою.

Суд вважає, що вина відповідача у затримці виплати розрахункових коштів позивачем не доведена як і не надані правові обґрунтування для стягнення з відповідача середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, індексації заробітної плати, вихідної допомоги та компенсації .

Керуючись ст.ст.10,11,60,133,208-215 ЦПК України, та с.38,116,117 КЗпП України,-

В и р і ш и в :

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Золотоніського Відкритого акціонерного товариства Продтоварипро стягнення зарплати і середнього заробітку за час затримки розрахунку,- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області через Золотоніський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя В. Г. Савенко