Справа №2-1353/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2012 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого-судді Болейко А.П.

при секретарі Худякової Г.О.

з участю позивача, представника позивача, відповідача, представника

відповідача, третьої особи

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Житомира цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення строку звернення до суду, визнання договору дарування недійсним та поверненню житла, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поновлення строку звернення до суду, визнання договору дарування недійсним та поверненню житла.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що сторони є дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які з 26.04.1954 року по 27.11.1982 року перебували в шлюбі. Після смерті батька, позивач прийняв у спадщину 1/6 частину будинку по пров. 7-му Піонерському, 9 у м. Житомирі. Оскільки він неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння крадіжок, відповідачка запропонувала подарувати їй частину житла, щоб уникнути конфіскації за умови, що за першою вимогою позивача поверне помешкання. 28.11.1988 року було укладено договір дарування. Тепер позивач має необхідність у вказаному житлі, тому просить позов задовольнити та визнати договір дарування недійсним.

Позивач та його представник позов підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та просили його задовольнити. Позивач повідомив суду, що коли у нотаріуса 28.11.1988 року укладався договір дарування, то ні він ні про які умови при яких він укладається при цьому не обговорював і не вказував, підписав його. Починаючи з 1988 року по момент звернення до суду з даним позовом майже весь час знаходився в м. Житомирі, на лікарняних не перебував.

Відповідачка та її представник позов не визнали з підстав, викладених у запереченні на позов. Відповідач повідомила суду, що позивач сам виявив бажання подарувати 1/6 частину будинку, казав , що вона йому не потрібна, хотів жити за адресою м. Житомир, вул. Короленко 85. Ні яких домовленостей та умов при яких укладався договір дарування з позивачем не було. За останньою вказаною адресою вивозився будівельний матеріал, який в подальшому позивачем був проданий для того щоб вживати алкогольні напої.

ОСОБА_3 позов не визнала, просила в його задоволенні відмовити. Пояснила, що позивач сам виявив бажання подарувати частину будинку сестрі, яка є відповідачкою по справі , ні яких розмов про конфіскацію не було.

Свідок ОСОБА_5 повідомила суду, що за місцем її проживання в присутності відповідача та ОСОБА_3 обговорювалось, те, що позивачу на його вимогу повернеться подарована частина будинку, яка може бути конфіскована.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні повідомив, що вирішення позивачем подарувати частину будинку він дізнався від відповідачки, яка була йому дружиною на той час.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 цього ж Кодексу зазначає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 218 ЦК України, не додержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Судом встановлено, що договір дарування укладено 28.11.1988 року та посвідчено державним нотаріусом Другої Житомирської нотаріальної контори (а. с. 4). Будь яких умов при яких він укладався в ньому не вказано. Волевиявлення позивача в момент укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Позивачем той факт, що договір було укладено у нотаріуса саме такий як він є, не заперечувався. Суд відповідно ст. 218 ЦК України не приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_5, так як рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Крім того, позивач пропустив строк звернення до суду, визначений ЦК України.

Договір дарування укладено 28.11.1988 року. На момент звернення до суду з позовом 06.12.2011 року згідно ч. 3 ст. 258 ЦК встановлено позовну давність у 5 років для вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, або оману. Згідно з п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується, позовна давність встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше, тобто тривалістю у три роки.

Пропуск строку може мати місце за обставин, що не залежали від позивача, які .проте не є підставою для зупинення перебігу строків позовної давності.

Також,сплив позовної давності можливий лише за певних умов, передбачених законом, в тому числі за умови відсутності поважних причин її пропущення.

Поважними можуть бути визнані такі причини пропущення позовної давності,які унеможливлюють або ускладнюють звернення уповноваженої особи за захистом і виникнення яких не залежить від його волі. Однак позивач згідно ст. 10 ч.3 , 60 ЦПК України доказів поважності причин пропуску звернення до суду не надав. І звернувся до суду лише через 23 роки з моменту дарування частини будинку.

Надавши оцінку письмовим доказам, суд вважає що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю. Суд критично ставиться до доводів позивача, оскільки останній у судовому засіданні вказував, що при укладанні договору дарування у нотаріуса відповідачка не була присутня, хоча їй він подарував 1/6 квартири.

Керуючись ст. 218 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 15, 60, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення строку звернення до суду, визнання договору дарування від 28.11.1988 року, укладеного між ОСОБА_1В та ОСОБА_2 відносно 1/6 частини жилого будинку за адресою м. Житомир, пров. 7-й Піонерський, 9 недійсним та поверненню житла відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: