Справа № 2-76/11 Провадження № 22-ц/0290/370/2012Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 39 Доповідач: Стадник І. М.

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2012 року місто Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Вавшка В.С., Колоса С.С.,

при секретарі Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2011 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та відшкодування недоотриманого гонорару, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся в районний суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та відшкодування недоотриманого гонорару.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що на засіданнях президії ради ветеранів війни, праці та Збройних Сил України Липовецького району 05 грудня 2008 року, 04 лютого 2009 року та на засіданні Пленуму Липовецької районної організації ветеранів війни, праці та Збройних Сил України відповідачами були поширені недостовірні відомості про нього, які принижують його честь, гідність та ділову репутацію. Крім того, мали місце неодноразові звернення відповідачів до прокуратури Липовецького району, міліції, президії адвокатського обєднання із заявами та скаргами, які в подальшому не знайшли свого підтвердження.

Такими діями відповідачів йому заподіяно моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в звязку з тим, що його було ображено та принижено в присутності членів громадської організації, керівництва Липовецького району, сільських та селищних рад та їх громадян, перед якими він вимушений був виправдовуватись.

Крім того, після поширення відповідачами недостовірних відомостей, громадяни перестали звертатися до нього за правовою допомогою, в звязку з чим з вини відповідачів він не отримав гонорари, які мав би отримати за надання юридичної допомоги.

В звязку з цим позивач просив визнати, що поширені на засіданні президії ради ветеранів війни, праці та Збройних Сил України Липовецького району 05 грудня 2008 року, 04 лютого 2009 року (протоколи №8 і №5) та засіданні Пленуму Липовецької районної організації ветеранів війни, праці та Збройних Сил України (протокол №2) відповідачами відомості, що він, як адвокат, обманював ветеранів, брав із них великі гроші, ображав, виражався нецензурно, погрожував вбити, знищити членів президії і таке інше, вчинив злочин, довів до самогубства ОСОБА_6, не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію; зобовязати відповідачів припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно нього; зобовязати відповідачів спростувати висловлену ними інформацію відносно нього, яка зафіксована у їх протоколах, та вибачитися перед ним у формі, якій дана інформація була висловлена із зібранням засідання президії та пленуму ветеранської організації публічно; стягнути з відповідачів солідарно на його користь в рахунок відшкодування недотриманого гонорару в сумі 1000 грн., моральну шкоду в сумі 1700 грн. та судові витрати.

В ході розгляду справи позивач збільшив свої вимоги в частині стягнення моральної шкоди та відшкодування недоотриманого гонорару, просив стягнути із відповідачів солідарно 25 000 грн. моральної шкоди та 20 576 грн. недоотриманого гонорару.

Рішенням Оратівського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 455,76 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 вимоги апеляційної скарги підтримав і просив задовольнити. Пояснив, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, не звернув уваги на докази, які спростовують відомості, викладені в протоколах засідань президії ради ветеранів та протоколі засідання пленуму ветеранської організації, не дав належної правової оцінки діям відповідачів, спрямованим на приниження його честі, гідності і ділової репутації: поширенню про нього недостовірної інформації на вказаних засіданнях, в листах прокурору, до президії обласної колегії адвокатів, в інші установи.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 проти вимог апеляційної скарги заперечують, пояснили, що у них, як представників ветеранської організації та осіб, які представляють інтереси ветеранів району, виник конфлікт з адвокатом ОСОБА_2, який на підставі договору мав надавати їм правову допомогу, проте не виконував умов договору, відмовився звільняти надане йому ветеранською організацією приміщення. Від членів ветеранської організації надходили скарги на дії ОСОБА_2, на які вони були змушені реагувати, обговорювали скарги на засіданнях президії та пленумі ветеранської організації.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженими в судовому засіданні.

Як і позовна заява, апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідачами на засіданнях президії ради ветеранів війни, праці та Збройних Сил України Липовецького району 5 грудня 2008 року, 4 лютого 2009 року та на засіданні пленуму Липовецької районної організації ветеранів війни, праці та Збройних Сил України 14 серпня 2009 року в протоколах №8, 5 і 2 відповідно поширено недостовірні відомості, які принижують його честь, гідність і ділову репутацію, а саме, що він як адвокат, обманював ветеранів, брав з них великі гроші, ображав, виражався нецензурно, погрожував вбити, знищити членів президії і таке інше, вчинив злочин, довівши до самогубства ветерана на прізвище ОСОБА_6.

Судом з копії протоколу №8 (а.с. 6) встановлено, що на засіданні президії ради ветеранів війни, праці та Збройних сил України Липовецького району від 5 грудня 2008 року виступив голова ради ветеранів ОСОБА_3, який сказав, що такий адвокат як ОСОБА_2 їм не потрібен, тому що ветерани зверталися до нього з проблемних питань, але він не доводив справи до вирішення, прикривається ними, що безкоштовно надає послуги ветеранам, проте це неправда, так як бере за свої послуги гроші. ОСОБА_5 також наголосив на тому, що адвокат ОСОБА_2 взяв розглядати справу ветерана ОСОБА_6, який сплатив за його послуги 2500 грн., справа залишилась не вирішеною, а ветеран через переживання помер. У виступі ОСОБА_4 також вказується на те, що ОСОБА_2 бере гроші, а справи залишаються невирішеними. Члени президії ради ветеранів просили виявити недовіру до адвоката ОСОБА_2 в питанні обслуговування ним ветеранів, припинити договірні відносини з ним з 1 грудня 2008 року і не поновлювати їх.

Аналогічні вищевказаним висловлювання містить і протокол №5 засідання президії ради ветеранів району, що відбулося 4 лютого 2009 року (а.с. 7). Вказано також, що ОСОБА_2 принизив гідність ветерана бойових дій с. Лукашова ОСОБА_7, взяв 260 грн. і затягнув справу ветерана війни з с. Плискова ОСОБА_8 Президія ради ветеранів постановила розірвати всі договірні відносини з юристом Маліцьким М.В. за порушення правил по обслуговуванню ветеранів району, не рахувати його на посаді по обслуговуванню ветеранів з 1 лютого 2009 року та зобовязати звільнити наданий ветеранською організацією кабінет, який він займав.

На засіданні пленуму Липовецької районної організації ветеранів війни, праці та Збройних сил України також заслухали і обговорили інформацію ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, а пленум відмітив, що адвокат ОСОБА_2 увійшовши в довіру керівництва районної президії ветеранської організації, за надання йому кімнати для роботи обіцяв безкоштовно надавати юридичну допомогу по обслуговуванню ветеранів війни, праці та Збройних сил України. Але крім солодких слів нічого по суті не робив, брав з ветеранів непомірні суми за їх обслуговування, майже жодного разу не завершивши справу (а.с. 8-9). Пленум запропонував за обман ветеранів і непомірні суми по юридичному обслуговуванню засудити негідні вчинки адвоката ОСОБА_2, забрати кімнату, яка тимчасово була надана адвокату ОСОБА_2 для потреб правового обслуговування ветеранської організації району, за порушення адвокатської етики, систематичний обман та зловживання підняти клопотання перед президіями адвокатів та юристів області про позбавлення ОСОБА_2 права на адвокатську діяльність. За грубість, нецензурність та погрозу з боку ОСОБА_2 членам президії ветеранської організації району направити матеріали до суду.

В ході обговорення голова ради ветеранів ОСОБА_3 повідомив також про скаргу на ОСОБА_2 від подружжя Смерека, в яких він взяв 200 грн. обіцяючи повернути заощадження ощадбанку. Надходили й інші скарги на нетактовність, грубість ОСОБА_2 ОСОБА_3 повідомив про розірвання всіх відносин з ним і направлення матеріалів у відповідні органи для реагування.

Член президії ради ветеранів ОСОБА_4 повідомив, що був в добрих відносинах з ветераном ОСОБА_6, який скаржився іншим ветеранам на те, що ОСОБА_2 взяв в нього 3000 грн. за сприяння у вирішенні його проблеми, а також кошти на відрядження не в малих сумах, а після сказав, що грошей замало і потрібно заплатити іще. ОСОБА_6 не погодився давати більше і справа залишилась не вирішена, а ветеран від переживання не витримав і помер. При цьому ОСОБА_4 висловив думку, що ОСОБА_2 на може займати посаду адвоката.

У виступі ОСОБА_5 містяться ті ж вислови. Також він стверджував, що ОСОБА_2 обзивав ветеранів фашистами, малоумними, погрожував розправитись фізично. Він запропонував засудити дії ОСОБА_2, забрати кімнату, якою він незаконно користується, а за грубість та погрози і невиконання своїх обіцянок і обовязків клопотати про позбавлення його ліцензії та права на адвокатську діяльність.

Даючи правову оцінку даним відомостям з точки зору їх достовірності, приниження ними честі, гідності та ділової репутації позивача, заподіяння їх поширенням моральної та моральної шкоди ОСОБА_2, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційного суду, виходив з наступного.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації і захист честі, гідності і ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч. 1, 3-4 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено саме його особисті немайнові права.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Суд першої інстанції вірно встановив, що між позивачем і громадською організацією, якою є Липовецька районна організація ветеранів війни і праці та Збройних Сил України (а.с. 133) існували договірні відносини.

Так, згідно з протоколом №1 звітно-виборної конференції Липовецької районної організації від 5 листопада 2003 року (а.с. 215-217) ОСОБА_3 обрано головою ветеранської організації, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4 разом з іншими особами членами її президії. Згідно з протоколом 9-ої звітно-виборної конференції районної організації ветеранів війни, праці та Збройних сил України від 14 жовтня 2011 року ОСОБА_3 знову обрано головою ветеранської організації.

20 листопада 2003 року між Липовецькою районною організацією ветеранів війни, праці та Збройних Сил України в особі голови ОСОБА_3, діючого на підставі Статуту з однієї сторони та адвокатом ОСОБА_2 укладено договір про правове обслуговування, згідно з яким рада доручила, а адвокат прийняв на себе обовязки надавати юридичну допомогу в обсязі і на умовах, які передбачені цим договором (а.с. 54). Адвокат прийняв на себе виконання правової роботи відповідно до загальних положень про юрисконсульта в обсязі: експертування і складання правових документів, консультування з правових питань, представництво інтересів ОСОБА_1 на переговорах з контрагентами в органах влади та управління, під час позасудового розгляду спорів, надання допомоги у веденні претензійно-позовної роботи, ведення справ в загальних та господарських судах. Рада ветеранів зобовязалась забезпечити адвоката своєчасно всім необхідним для виконання даних йому доручень, а він виконувати роботу в інтересах ветеранів війни і праці та збройних сил безкоштовно.

Договір укладений на невизначений термін і може бути розірваний кожною із сторін, за умови попередження про це другої сторони не пізніше як за один місяць.

Відповідачі стверджували про те, що на виконання умов даного договору, для потреб безкоштовного правового обслуговування ветеранів району вони надали ОСОБА_2 кімнату в приміщенні Липовецького районного суду, яку потім просили звільнити.

Дійсно, як вбачається із розпорядження Липовецької РДА від 02.09.2005 року (а.с. 151) відповідній комісії було доручено здійснити передачу частини адміністративного приміщення та розмежування площ загального користування між судом, юридичною консультацією та районною організацією ветеранів війни, праці та Збройних Сил України.

Проте як випливає з матеріалів справи (а.с. 160), на виконання даного розпорядження щодо передачі обєкта права державної власності частини адміністративного приміщення за №1 по вул. Шевченка в м. Липовець з балансу відділу освіти райдержадміністрації на баланс Липовецької районної організації ветеранів війни, праці та Збройних Сил України в 2005 році чи в інших роках ніяких реальних дій не проводилось.

На підставі свідоцтва про право власності №7 від 23 лютого 2006 року адміністративний будинок №1 по вул. Шевченка в м. Липовці належав Липовецькій районній організації Комуністичної партії України, а на підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 2008 року придбаний у неї Територіальним управлінням Державної судової адміністрації у Вінницькій області для розміщення Липовецького районного суду.

Разом з тим, адвокат ОСОБА_2 дійсно займав в даному приміщенні кабінет №12 без відповідних правових підстав, що підтверджується актом від 25 листопада 2008 року та листом заступника начальника ТУ ДСА у Вінницькій області з вимогою його звільнити (а.с. 142-143).

Між посадовими особами ветеранської організації, які вважали, що відповідний кабінет належить організації, та адвокатом ОСОБА_2 виник конфлікт, що відображено у протоколах засідань президії ради ветеранів, пленуму ветеранської організації тощо.

Проте відомості, викладені в зазначених протоколах, не можуть бути визнані такими, що принижують честь, гідність і ділову репутацію позивача ОСОБА_2, так як частина із них відповідає дійсності, а інша - є не фактичними твердженнями, а оціночними судженнями, критичною оцінкою певних фактів і недоліків, вираженням субєктивної думки і поглядів відповідачів, що не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і спростовані.

Так, висловлювання про обман ветеранів і надмірну вартість послуг адвоката ОСОБА_2 є субєктивними і зумовленими скаргами самих ветеранів, дітей війни, інших соціально незахищених категорій громадян, що подавалися на імя голови Липовецької районної організації ветеранів війни і праці та Збройних Сил України ОСОБА_3 (а.с. 154-156). Дані заяви зареєстровані в установленому порядку в журналі обліку особистого прийому громадян за 2003-2009 роки.

Свідок ОСОБА_9 в суді першої інстанції підтвердив той факт, що до президії ради ветеранів звертався ОСОБА_6, який згодом помер, із скаргами на дії ОСОБА_2, який не виграв його справу взявши гонорар в розмірі 2500 грн.

Жоден з відповідачів не стверджував про те, що ОСОБА_2 «вчинив злочин і довів ОСОБА_6 до самогубства», як він вказує в позовній заяві, а лише говорили, що ОСОБА_6 помер тяжко переживаючи невирішену справу.

Свідок ОСОБА_10 підтвердила подання нею особисто скарги на дії адвоката ОСОБА_2, який взяв велику суму коштів, та на її думку не надав належної правової допомоги її братові і не повернув коштів.

Водночас свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_11 стверджували про надання їм юридичної допомоги ОСОБА_2 безкоштовно.

Щодо образливих, нецензурних висловлювань і погроз на адресу ветеранів, як про те стверджував ОСОБА_5 під час засідання пленуму районної ветеранської організації 14 серпня 2009 року, то даний факт підтверджується ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2010 року.

Як встановлено судом, 16 червня 2009 року ОСОБА_2 обізвав ОСОБА_5 дурнем, злодієм, фашистом, та іншими образливим словами, намагався вигнати з кабінету.

Постановою прокурора Вінницької області від 4 січня 2011 року скасовано постанову старшого дільничного інспектора міліції Липовецького РВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_12 від 27.12.2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи за зверненням ОСОБА_3, порушено щодо ОСОБА_2 кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, що не була розглянута на момент винесення судом рішення.

Натомість судом не встановлено висловлення відповідачами своїх критичних оцінок діяльності адвоката ОСОБА_2 в брутальній (грубій, жорстокій), принизливій чи непристойній формі.

Твердження апелянта про те, що відповідачі зверталися до глави Адміністрації Президента України, Генерального прокурора України, голови Вищої кваліфікаційної комісії адвокатури при Кабінеті Міністрів України, не можуть бути підставою для задоволення апеляції та позову, так як відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання інформації, поширеної відповідачами, недостовірною, такою, що не відповідає дійсності або викладена неправдиво і порушує право на честь, гідність і ділову репутацію позивача, а відтак про відмову в задоволенні позову про її спростування.

Обґрунтованим є також висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову про солідарне стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 26700 грн. відповідно до ст. 23, 1167 ЦК України, так як позивач не надав доказів наявності моральної шкоди, підтвердження порушення права на недоторканність честі, гідності і ділової репутації, не довів вини відповідачів в такому порушенні та заподіянні моральної шкоди у звязку з цим, не надав доказів причинно-наслідкового звязку між діями відповідачів та завданою моральною шкодою, не обґрунтував її розмір.

Позивачем не надано також достатніх і достовірних доказів того, що в результаті дій відповідача йому заподіяно збитки у вигляді недоотримання гонорарів на суму 31000 грн.

Згідно з ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Оратівського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Підпис ОСОБА_13
Судді: Підпис ОСОБА_14 Підпис ОСОБА_15
«З оригіналом вірно»

Суддя апеляційного суду Стадник І.М.