Справа № 801/7553/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2012 рокум. Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд
Запорізької області у складі судді
Полянчука Б.І., при секретарі Панченко
Л.І., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Державного підприємства
«Бердянський міський торговельний
порт» про визнання права користування
житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

19.07.2012 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом, який згодом уточнив,
до Державного підприємства
„Бердянський морський торговельний
порт" про визнання права користування
жилим приміщенням. Позивач посилалася
на ті обставини, що у 1997 році він
отримав для проживання кімнату
АДРЕСА_1. З того часу постійно проживає
у цій кімнаті, сплачує за користування
нею. З часу вселення і всі роки вказана
кімната є його єдиним місцем
проживання. Ніякого іншого житла він не
мав і не має. Просив визнати за ним
право користування службовим жилим
приміщенням - кімнатою АДРЕСА_1

У судовому засіданні
позивач вимоги підтримав і просив їх
задовольнити.

У судовому засіданні
представник позивача ОСОБА_2 підтримав
позовні вимоги та пояснив суду, що
відповідач заперечує право позивача на
користування кімнатою з тих підстав, що
він не знаходиться з ним у трудових
відносинах.

Представник відповідача
Харченко В.Є. у судовому засіданні
проти задоволення позову заперечував.
Пояснив суду, що дійсно у період з 1997
року по 06.12.2004 року ОСОБА_1 знаходився у
трудових відносинах з ДП «Бердянський
морський торговельний порт». У травні
1997 року йому, як працівнику порту було
надано кімнату АДРЕСА_1 у м. Бердянську.
Після звільнення з роботи ОСОБА_1
виселився з гуртожитку, але з
реєстрації не знявся. За заявою ОСОБА_4
від 06.09.2005 року раніше відкритий на її
чоловіка особовий рахунок на спірну
кімнату, був переоформлений на неї. З
січні 2005 року в кімнаті проживали
ОСОБА_4 із сином, ОСОБА_1 у кімнаті не
проживав. Шлюб між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було
розірвано. У вересні 2009 року ОСОБА_4
разом із сином звільнили кімнату,
знялись з реєстрації і вибули за межі
України. На даний час у кімнаті мешкає
інша особа.

Свідок ОСОБА_5 у судовому
засіданні пояснила, що працювала в
гуртожитку черговою та паспортистом у
період з 1995 по 1997 роки. У ці роки позивач
разом з сім'єю проживав у гуртожитку.

Свідок ОСОБА_6 у судовому
засіданні пояснив, що був у гостях у
ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_1 в м.
Бердянську, яка була його місцем
проживання. На протязі 2011 - 2012 років
гуртожиток не провідував. Знає, що
кімнату закрили, та позивача не
пускають до неї.

З'ясувавши всі обставини
справи та перевіривши їх доказами, суд
вважає, що позов необґрунтований і не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 125 ЖК
України без надання іншого жилого
приміщення, не може бути виселено осіб,
які пропрацювали на підприємстві, що
надало їм службове приміщення, не менше
десяти років.

Згідно з свідоцтвом про
право власності на нерухоме майно (а.с.
24) тип об'єкта, що розташований в м.
Бердянську по АДРЕСА_1, зазначено
«гуртожиток», тому на спірні
правовідносини положення ст. 125 ЖК
України не розповсюджуються.

Користування приміщеннями,
що знаходяться у гуртожитку,
регулюються главою 4 ЖК України, яка не
передбачає виникнення права
користування житловою кімнатою у
гуртожитку з підстав, що зазначено у
позові.

Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитку», зі змінами і
доповненнями, внесеними ЗУ від 08.09.2011
року, сфера дії цього Закону
поширюється на громадян, які не мають
власного житла, більше п'яти років на
законних підставах зареєстровані за
місцем проживання у гуртожитку та
фактично проживають у них. Відповідно
до довідок з місця проживання (а.с. 26-28) з
09.09.2010 року кімната передана для
проживання іншому працівнику
підприємства - ОСОБА_7. Зазначене
підтверджує, що позивач у кімнаті не
проживає.

Відповідно до п. 9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» визначено,
що наявність чи відсутність прописки
сама по собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там проживає
чи вселилась туди як член сім'ї наймача
(власника) приміщення, або ж для відмови
їй у цьому.

За викладених обставин
підстави для задоволення позову
відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК,
України ст. 125 ЖК України, ЗУ «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитку», Постановою
Пленуму Верховного Суду України від
12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних
вимог відмовити.

Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
рішення.

Суддя