РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2012 р.

Личаківський районний суд м.
Львова

в складі головуючого
судді
Жовнір 0. Б. ,

при секретарі судових
засідань          ОСОБА_1

з участю :

позивача ОСОБА_2

представника відповідача
ОСОБА_3

у відкритому судовому засіданні
розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ЛОДКП
«БТІ та ЕО»та Четверта Львівська
державна нотаріальна контора про
визнання членом сім’ї, визнання
частково недійсними заповіту,
свідоцтва про право на спадщину та
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно, суд –

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд із позовом про
визнання його членом сім’ї покійної
ОСОБА_5, визнання частково недійсними
заповіту складеного ОСОБА_5 від 01.11.2009
р., свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 17.06.2010 р. № 3-2072 та витягу
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 02.07.2010 р., № 26588411. Із
змісту позовної заяви вбачається, що
позивач свої вимоги мотивує шляхом
посилання на ст. 74 СК України вважаючи
себе фактичним чоловіком померлої
ОСОБА_5

В судовому засіданні позивач заявлені
вимоги підтримав з підстав наведених в
позовній заяві. Додатково повідомив, що
його слід визнати членом сім’ї
покійної ОСОБА_5, а саме її фактичним
чоловіком, оскільки він проживав
спільно із нею, однією сім`єю з 1993 р. до
моменту її смерті 12 грудня 2009 р.
Підставою для визнання недійсними
заповіту та виданих на підставі нього
документів вважає, той факт, що ОСОБА_5
складаючи заповіт з ним не порадилась
та не врахувала його думки, при цьому
позивач пояснив, що заповіт померла
складала добровільно та повністю
усвідомлюючи свої дії. Однак на його
погляд саме відповідач схилила
позивачку то складання такого
заповіту. В зв’язку з наведеним
просить позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги заперечив,
пояснив, що жодних підстав для
задоволення позову немає, оскільки
відсутнє рішення суду про встановлення
факту проживання позивача з померлою
однією сім`єю, померла як єдиний
власник квартири вправі
розпоряджатися нею на власний розсуд.
Крім цього зазначив, що усі спірні
питання які являються предметом
доказування по даній справі уже
вирішенні рішенням Личаківського
районного суду від 24.06.2011 р., № 2-617/11, яке
набрало законної сили. Вказаним
рішенням повністю спростовуються
доводи позивача, щодо підставності
його вимог. В зв’язку з наведеним
просить відмовити в задоволенні
позову.

Представники третіх осіб в судове
засідання повторно не з’явились, про
час та місце судового розгляду були
належним чином повідомленні, в зв’язку
з чим суд вважає можливим проводити
розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
представлені суду документи та
ухвалюючи рішення у відповідності до
вимог ст. 215 ЦПК України, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити, з
таких підстав.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

24 червня 2011 р. Личаківським районним
судом м. Львова винесено рішення № 2-617/11
(а.с. 69,70) яким відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
права спільної сумісної власності на
будинок № 86 по вул. Дорога Кривчицька у
м. Львові на підставі ст. 74 СК України та
задоволено зустрічний позов про
виселення ОСОБА_2 із спірного будинку.
Наведене рішення суду ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 15 грудня 2011 р. (а.с. 89,90) залишено без
змін. Вказаним рішенням встановлено, що
посилання позивача, як на підставу
своїх вимог, на факт проживання з
ОСОБА_5 спільно однією сім’єю як
чоловік та жінка, не знайшли свого
підтвердження у судовому засіданні.
Також в рішенні зазначено, що в
судовому засіданні безспірно
встановлено, що відповідач по
первісному позову ОСОБА_4 правомірно
володіє будинком № 86 по вул. Дорога
Кривчицька в м. Львові, суд вважає
підставною її вимогу щодо виселення
ОСОБА_2 із займаного ним приміщення.

Отже у відповідності до вимог ч. 3 ст. 61
ЦПК України наведені обставини, щодо
відсутності підстав визнання ОСОБА_2
членом сім’ї ОСОБА_5 та щодо
правомірності володіння ОСОБА_4
будинком № 86 по вул. Дорога Кривчицька
в м. Львові, який являється єдиним
спадковим майном згідно оскаржуваного
свідоцтва про право на спадщину (а.с. 7)
встановлені та не підлягають
доказуванню.

Згідно ст. 234 ЦПК України справи про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення розглядаються судом в порядку
окремого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як було з’ясовано у судовому
засіданні, ОСОБА_2 в порядку окремого
провадження не звертався до суду з
відповідною заявою про встановлення
факту проживання однією сім’єю з
померлою ОСОБА_5 без шлюбу, таким чином
даний факт не може бути доведеним в
ході розгляду даної справи.

Із змісту позову та матеріалів справи
вбачається, що позивач мотивує вимоги
про часткове визнання недійсними
заповіту складеного ОСОБА_5, свідоцтва
про право на спадщину за цим заповітом
та витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, виходячи
виключно з цього, що вважає себе
фактичним чоловіком померлої та
співвласником спадкового майна на
підставі ст. 74 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Частина 2 ст. 74 СК України передбачає,
що на майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя є житло, набуте одним із
подружжя під час шлюбу внаслідок
приватизації державного житлового
фонду. Наведена норма була введена в
дію ЗУ «Про внесення зміни до статті 61
Сімейного кодексу України щодо
об'єктів права спільної сумісної
власності подружжя »від 11 січня 2011 р., в
зв’язку з чим застосовуються в частині
лише тих прав і обов'язків, що виникли
після набуття нею чинності.

Відповідно до копії свідоцтва про
право власності на будинок від 14.05.2004 р.
(а.с. 9) ОСОБА_5 набула право власності на
будинок № 86 по вул. Кривчицька Дорога у
м. Львові, шляхом приватизації
державного житлового фонду.

Із змісту свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 17.06.2010 р. (а.с.
7) вбачається, що єдиним спадковим
майном після смерті ОСОБА_5 являвся
будинок № 86 по вул. Кривчицька Дорога у
м. Львові.

Отже, оскільки ОСОБА_5 набула у
власність спірне майно шляхом
приватизації у 2004 р. таке не являється
об’єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

На підставі ч 1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Стаття 1233 ЦК України передбачає, що
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач
може призначити своїми спадкоємцями
одну або кілька фізичних осіб,
незалежно від наявності у нього з цими
особами сімейних, родинних відносин, а
також інших учасників цивільних
відносин.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 являлась
єдиним власником спадкового майна вона
була вправі розпоряджатись ним на
власний розсуд.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд
дійшов висновку, що в задоволенні
позову слід відмовити в зв’язку з його
безпідставності.

Керуючись ст.ст.10, 60, 209, 212, 218, 294 ЦПК
України ст. ст. 319, 1233, 1235 ЦК України ст.
74,61 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_4, треті особи: ЛОДКП «БТІ та
ЕО»та Четверта Львівська державна
нотаріальна контора про визнання
членом сім’ї, визнання частково
недійсними заповіту, свідоцтва про
право на спадщину та витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга в строки і порядок передбачені
ч.1 ст. 294 ЦПК України до апеляційного
суду Львівської області через місцевий
суд.

Суддя:
Жовнір 0. Б. ,