справа №2-8563/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2012 року          Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді –Браги А.В.,

при секретарі –Лампіки О.В.,

за участю представників позивача
–ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Дніпропетровської
міської ради, треті особи –КП
«МБТІ»Дніпропетровської обласної
ради, Перша дніпропетровська державна
нотаріальна контора, інспекція
Державного архітектурно-будівельного
контролю в Дніпропетровській області,
про визнання права власності на частку
у спільній власності на об’єкти
самочинного будівництва –

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2011 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернулась позивач через свого
представника із вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого, з
урахуванням уточнення позовних вимог
(а.с.50-53), послалась на те, що 10 жовтня 2003
року нею на підставі договору
купівлі-продажу було придбано 11/20
частин домоволодіння №42 по вул. О.Вишні
в м. Дніпропетровську, решта
домоволодіння –9/20 частин належить
ОСОБА_4 В подальшому житловий будинок
№42 за літ.Б-1 був знесений та самовільно
побудований житловий будинок літ.Н-2, в
зв’язку із чим домоволодіння за
вказаною адресою складається із жилого
будинку літ.А-1 та літ.Н-2, господарських
будівель і споруд, а розмір ідеальної
частки позивача у спільній частковій
власності фактично збільшився до 95/100, в
той час як частка ОСОБА_4 фактично
становить 5/100. Посилаючись на зазначені
обставини, вказуючи, що самочинно
побудоване нерухоме майно введено в
експлуатацію, не порушує прав інших
осіб, а земельна ділянка, на якій
побудоване самочинне будівництво
закріплена на законних підставах в
безстрокове користування,
представники позивача просили суд
визнати за позивачем право власності
на самочинно збудований житловий
будинок літ.Н-2, гараж літ.Л, погріб під
Л, що складає 95/100 частин домоволодіння.

В судовому засіданні представники
позивача позовні вимоги підтримав,
наполягав на їх задоволенні в повному
обсязі.

Представник відповідача в останнє
судове засідання на з’явився, про дату,
час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином. Під час
розгляду справи проти задоволення
позову заперечував, пославшись на те,
що позивач не має правовстановлюючих
документів на спірне нерухоме майно та
на земельну ділянку, на якій
розташоване таке нерухоме майно, до
відповідача з приводу отримання таких
документів не зверталась.

Третя особа Перша дніпропетровська
державна нотаріальна контора в судове
засідання не з’явилась, про дату, час
та місце розгляду справи повідомлялась
належним чином. Від даної особи до суду
надійшла заява про розгляд справи за
відсутності представника даної особи
та прийняття судом рішення на свій
розсуд.

Третя особа ІДАБК в Дніпропетровській
області в судове засідання не
з’явилась, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином. Від даної особи до суду надійшла
заява про розгляд справи за
відсутності представника цієї особи та
підтримання позовних вимог в повному
обсязі.

Третя особа КП
«ДМБТІ»Дніпропетровської обласної
ради в судове засідання не з’явилась,
про дату, час та місце розгляду справи
повідомлялась належним чином.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у розгляді справи, дослідивши
матеріали цивільної справи, суд
приходить до наступного висновку з
таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач на підставі договору
купівлі-продажу від 10 жовтня 2003 року
(а.с.6) придбала 11/20 частин домоволодіння
за адресою м. Дніпропетровськ, вул.
О.Вишні, буд.42. Дане нерухоме майно, яке
складається зокрема з житлових
будинків літ.А-1 та Б-1, зареєстроване за
позивачем (а.с.7). При цьому решта
частини зазначеного домоволодіння –9/20
– належить на праві власності ОСОБА_4
(а.с.8).

Також судом встановлено, що станом на 29
травня 2009 року житловий будинок за
літ.Б-1 знесений та самовільно
побудовано житловий будинок літ.Н-2
(а.с.9), в зв’язку із чим у фактичному
користуванні позивача, за яким
зареєстровано 11/20 частин
домоволодіння, перебуває 95/100 частин
домоволодіння, зокрема житловий
будинок літ.Н-2, гараж літ.Л та ін., а у
фактичному користуванні ОСОБА_4, за
яким зареєстровано 9/20 домоволодіння,
перебуває 5/100 домоволодіння (а.с.10).

Згідно копії технічного паспорту на
садибний (індивідуальний житловий
будинок) по вул. Остапа Вишні, №42 в м.
Дніпропетровську (а.с.14-17) житловий
будинок літ.Н-2, житлова прибудова А’-1,
прибудова літ.а’-1, гараж літ.Л, К, сараї
И, Е є самовільним будівництвом і на
підставі рішення виконкому
Дніпропетровської міської ради (а.с.19),
довідки про погодження прийняття
об’єкта будівництва в експлуатацію
від 30 червня 2010 року (а.с.20) введені в
експлуатацію 13 липня 2010 року (а.с.21).

Згідно копії рішення №865 від 08 жовтня
1963 року (а.с.22) земельна ділянка площею
800 м2, на якій розташоване домоволодіння
№42 по вул. О.Вишні в м.
Дніпропетровську, закріплена в
безстрокове спільне користування за
співвласниками ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7

Окрім того, судом встановлено, що
співвласник спірного домоволодіння
ОСОБА_4 помер 24 листопада 2001 року (а.с.18,
48), до Першої дніпропетровської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини після
ОСОБА_4 ніхто не звертався, спадкова
справа відсутня, що підтверджується
листом завідувача вказаної
нотаріальної контори від 02 листопада
2011 року за запит суду.

Правовідносини, які виникли між
сторонами у справі, врегульовані
нормами Цивільного кодексу України,
Земельного кодексу України, Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень».

Так, відповідно до ст.328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Нормою до ст.376 ЦК України передбачено,
що житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно. На вимогу
власника (користувача) земельної
ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, якщо це не
порушує права інших осіб.

Згідно ст.125 ЗК України право власності
на земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст.4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх
обтяжень»обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним особам, зокрема право
користування, оренди земельної
ділянки.

За змістом ст.ст.355, 356 ЦК України майно,
що є у власності двох або більше осіб
(співвласників) із визначенням часток
кожного з них у праві власності є
спільною частковою власністю.

Згідно ст.357 ЦК України частки у праві
спільної часткової власності
вважаються рівними, якщо інше не
встановлено за домовленістю
співвласників або законом. Співвласник
має право на відповідне збільшення
своєї частки у праві спільної
часткової власності, якщо поліпшення
спільного майна, які не можна
відокремити, зроблені ним своїм коштом,
за згодою всіх співвласників, з
додержанням встановленого порядку
використання спільного майна.
Співвласник житлового будинку, іншої
будівлі, споруди може зробити у
встановленому законом порядку за свій
рахунок добудову (прибудову) без згоди
інших співвласників, якщо це не порушує
їхніх прав. Така добудова (прибудова) є
власністю співвласника, який її зробив,
і не змінює розміру часток
співвласників у праві спільної
часткової власності.

Нормою ст.358 ЦК України визначено, що
право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Положеннями ст.364 ЦК України
передбачено, що співвласник має право
на виділ у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності. Договір
про виділ у натурі частки з нерухомого
спільного майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини з
урахуванням характеру виниклих між
сторонами правовідносин та в контексті
наведених вище норм законодавства, суд
приходить до висновку, що при
поліпшенні спільного майна,
співвласник набуває право на
збільшення своєї частки у праві
спільної часткової власності у
випадку, якщо таке поліпшення не можна
відокремити, зроблене воно таким
співвласником за свій кошт, за згодою
всіх співвласників та з додержанням
встановленого порядку використання
спільного майна.

А в разі відсутності такої згоди інших
співвласників –збільшення розміру
частки співвласника, який здійснив
поліпшення спільного майна,
–цивільним законодавством не
допускається.

Окрім того, якщо поліпшення спільного
нерухомого майна є самочинним
будівництвом, набуття права власності
на таке нерухоме майно може
визнаватись за співвласником в порядку
ст.376 ЦК України.

За змістом зазначеної норми право
власності на нерухоме майно може бути
визнано судом за особою, яка здійснила
таке самочинне будівництво, у випадку
відведення такій особі земельної
ділянки у встановленому порядку під
уже збудоване нерухоме майно при
відсутності порушень прав інших осіб
зазначеним майном. Або ж право
власності на самочинне будівництво
може бути визнано судом за власником
(користувачем) земельної ділянки, на
якій збудоване таке нерухоме майно,
також за відсутності порушень прав
інших осіб.

При цьому, умовою для визнання за
співвласником права власності на певне
майно, що є складовою майна, яке
перебуває у спільній власності, є
виділення такого майна співвласнику в
натурі.

Враховуючи, що суду не надано належних
та допустимих доказів наявності у
позивача, як співвласника, згоди
другого співвласника спірного
домоволодіння чи його правонаступника
(спадкоємці чи територіальна громада у
випадку визнання спадщини відумерлою)
на здійснення поліпшення такого
домоволодіння, яке перебуває у
спільній частковій власності цих
співвласників, зокрема, шляхом
добудови, перебудови, в суду відсутні
підстави вважати, що в позивача виникло
право на відповідне збільшення
належної їй частки у спільній
частковій власності після здійснення
поліпшення спільного нерухомого майна.

Оскільки в судовому засіданні
встановлено, що частка позивача у праві
спільної часткової власності не
виділена їй в натурі, не надано доказів
відсутності порушення прав інших осіб
самочинним будівництвом позивача, а
також не підтверджено належними
доказами наявність у позивача права
власності чи користування земельною
ділянкою, на якій здійснено самочинне
будівництво, в суду відсутні підстави
для визнання за позивачем права
власності на спірне нерухоме майно в
порядку ст.376 ЦК України.

При цьому, суд не приймає до уваги
посилання представника позивача на
рішення виконкому Жовтневої райради
від 08 жовтня 1963 року (а.с.22), на графічні
та семантичні дані Державного
земельного кадастру м.
Дніпропетровська від 2009 року (а.с.11-13),
оскільки зазначені документи за містом
ст.ст.125, 126 ЗК України не свідчать про
виникнення в позивача права власності
чи користування земельною ділянкою, на
якій розташоване спірне нерухоме
майно, не є документами, які
посвідчують наявність в позивача таких
прав на земельну ділянку, а отже не є
допустимими доказами з огляду на
положення ст.59 ч.2 ЦПК України.

Окрім того, слід зазначити, що позивач
до відповідача з приводу оформлення
права власності на спірне нерухоме
майно не зверталась, доказів порушення
відповідачем прав позивача суду не
надано, а отже пред’явлення до суду
даного позову є передчасним.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про
безпідставність позовних вимог, що
зумовлює відмову в задоволенні позову
в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
покласти на позивача судові витрати у
справі у вигляді сплачених ним при
зверненні до суду судового збору
(державного мита) в розмірі 1700 гривень
та витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі
120 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 11, 16, 346, 355 –358, 364, 376 ЦК України,
ст. ст. 10, 11, 57, 60 - 61, 88, 209, 212 - 215 ЦПК
України, суд –

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову, - відмовити у
повному обсязі.

Понесені ОСОБА_3 судові витрати у
справі, що складаються з судового збору
у сумі 1700, 00 гривень та 120, 00 гривень
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду не
відшкодовуються та покладаються на
позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя          А.В. Брага