Справа № 412/7433/2012
РІШЕННЯ
07 грудня 2012 року Жовтневий районний суд
У складі:
Головуючого судді Браги А.В.,
при секретарі Стець І.О.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Пелих Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк`про визнання пункту кредитного договору недійсним, розірвання договору, зобов`язання вчинення дій, -
22 квітня 2009 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із вищезазначеним позовом. В обґрунтування якого послався на те, що 22 квітня 2008 року між сторонами у справі було укладено договір про іпотечний кредит та кредитний договір, за умовами яких позивач, як позичальник, отримав кредитні кошти на купівлю житла, зобов`язавшись їх повернути в порядку, строки та на умовах, визначених договорами, сплативши 15% річних за користування кредитними коштами. В подальшому, відповідач в односторонньому порядку, без згоди позивача, з 01 лютого 2009 року збільшив відсоткову ставку за іпотечним договором до 30% річних, не надіславши позивачу про це листа у строки, передбачені законом. 09 липня 2008 року працівником банку у позивача було вилучено під розписку документи на заставне майно, а саме технічний паспорт на квартиру та свідоцтво про право власності на квартиру. Також позивач зазначив, що ним заборгованість по кредитним договорам було сплачено у повному обсязі. Посилаючись на викладені обставини, вказуючи, що відповідач нараховує заборгованість позивачу за кредитним договором виходячи з підвищеної відсоткової ставки, позивач просив суд визнати недійсним п. 5.3.12 договору про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року в частині відшкодування витрат на представництво інтересів кредитора в суді перед третіми особами; розірвати договір про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року та кредитний договір від 22 квітня 2008 року у зв`язку з повним погашенням заборгованості, зобов`язати вчинити дії по поверненню йому документів на житло і зняття обтяження по здійсненню правомочностей щодо предмету іпотеки. Окрім того, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати по справі, які, з урахуванням уточнень, склали 5 450,43 гривень (том 1 а.с.1-4).
07 грудня 2012 року позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на їх задоволенні наполягав.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, пославшись на те, що на час укладення між сторонами спірних договорів були дотримані всі діючі на той час вимоги законодавства щодо форми та змісту таких договорів, які дозволили визначити в тексті умову про наявність у кредитодавця права збільшувати відсоткову ставку за договором при настанні певних обставин. На підставі таких умов договору, відповідачем з 01 лютого 2009 року і було збільшено відсоткову ставку за іпотечним договором, що, на думку представника відповідача, не є порушенням положень ст. 1056-1 ЦК України, оскільки зазначена норма закону почала діяти вже після укладення між сторонами іпотечного договору. Представник також заперечувала стосовно інших позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просила у їх задоволенні відмовити.
Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що відповідачем в односторонньому порядку з 01 лютого 2009 року було збільшено розмір відсоткової ставки за вказаним іпотечним договором до 30% річних. Дана обставина у судовому засідання сторонами по справі не заперечувалась.
Судом встановлено, що 09 липня 2008 року позивач передав працівнику ПАТ КБ «ПриватБанк`під розписку документи на заставну нерухомість, а саме технічний паспорт на квартиру та свідоцтво про право власності на квартиру (а.с.35).
Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище укладених між сторонами договорів, врегульовані нормами ЦК України, ЗУ «Про банки та банківську діяльність».
Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Нормами ст.ст. 1054, 1055 ЦК України встановлено, що різновидом договору є кредитний договір, який обов`язково укладається в письмові формі. Дотримання встановленої законом форми правочину, як однієї з обов`язкових умов визнання правочину чинним, передбачено ст.203 ЦК України.
Згідно ст.ст. 651, 652, 654 ЦК України, зміна договору, в тому числі у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду у випадках передбачених ЦК України. Зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Судом встановлено, що іпотечний договір, укладений сторонами, містить умови, згідно яких банк має право в односторонньому порядку підвищувати розмір процентної ставки. Таке положення відповідає змісту чинного на час його укладання цивільного законодавства, зокрема ч. 1 ст. 212 ЦК України та ч. 1 ст. 651 ЦК України, за якими сторони договору можуть передбачити можливість односторонньої зміни його умов за визначених підстав та у встановлених межах. Позивач зі свого боку погодився з такими умовами договору, підписавши його особисто, заперечень проти них на той час не мав. Крім того, йому була надана можливість відмовитися від подальшого виконання договору на змінених умовах шляхом повернення суми кредиту. Таким чином дії банку в цій частині є правомірними і, відповідно не можуть бути підставою для розірвання договору.
Отже ініціювання банком (відповідачем) підвищення процентної ставки за іпотечним кредитом відбулося у відповідності до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів`та правил, а саме у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитором письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни.
Отримуючи кредит на умовах вказаного кредитного договору, боржник не пред`явив до відповідача вимог щодо зміни умов кредитування, порядку та строків сплати кредиту чи недійсності укладення договору. Умови кредитного договору оговорені (погоджені сторонами) в самому договорі. Згідно частини 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст. 203 ЦК (а саме зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені).
Суд критично ставиться до посилань позивача на те, що він повністю здійснив погашення заборгованості за кредитними договорами, адже в судовому засіданні позивач зазначив що здійснював сплату за кредитами за старою відсотковою ставкою в 15%, тоді як заборгованість за кредитними договорами, зокрема за іпотечним договором нараховується з урахуванням відсоткової ставки в 30%.
Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Оцінюючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача повернути техпаспорт на квартиру та свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 , суд приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Діючим законодавством України не передбачено підстав для витребування майна особою, яка не є його власником. Окрім того, слід зазначити, що договором (актом прийому-передачі документів), що був складений сторонами по справі, не передбачено право позивача витребувати у відповідача техпаспорт на квартиру та свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 а також не передбачений обов`язок відповідача повернути позивачу означені документи.
Таким чином, з урахуванням наведеного, оскільки позивач не є власником техпаспорту на квартиру та свідоцтва про право власності на ім`я ОСОБА_2 , йому не належить право вимагати повернення цього майна. Суд приходить до висновку про те, що факт порушення відповідачем прав свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині судом не встановлено, а позивачем не надано, тому у задоволенні даних позовних вимог необхідно відмовити.
Оцінюючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача видати повідомлення для зняття обтяжень по здійсненню правомочностей щодо предмету іпотеки, у зв`язку з повним погашенням заборгованості, суд приходить до наступного.
Згідно даних наданих представником відповідача у своїх запереченнях на позов, у позивача перед відповідачем наявна заборгованість по спірними договорами, тому підстав для зняття обтяження на предмет іпотеки та для підтвердження відсутності заборгованості відсутні, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити.
Згідно з п. 5.3.12 договору про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року, позичальник зобов`язаний на підставі наданих кредитором підтверджуючих документів відшкодувати витрати/збитки кредитору, які виникли у зв`язку із наданням бюро кредитних історій інформацію про позичальника, а також сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав кредитора за даним договором, а також договорами застави, іпотеки, поруки, укладені з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором. До послуг, вказаних у цьому пункті відносяться: послуги, пов`язані з реалізацією застави; представництво інтересів кредитора в суді й перед третіми особами. Позичальник зобов`язаний відшкодовувати кредитору в повному обсязі витрати на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб, пов`язаних з розглядом суперечок за даним договором у судах всіх інстанцій, а також на всіх підприємствах, організацій всіх форм власності, в органах державної влади й керування у строк, зазначений у письмовій вимозі кредитора.
З даної норми вбачається, позивач повинен відшкодовувати витрати на представництво інтересів кредитора у суді не тільки перед третіми особами, а й у випадках, коли спір у суді розглядається між позивачем та банком. Дану обставину у судовому засіданні підтвердила представник відповідача.
Обґрунтовуючи заявлену вимогу, позивач послався на те, що банк в даному випадку замінив компетенцію суду щодо розподілу судових витрат при ухваленні судового рішення.
Дослідивши дану норму іпотечного кредиту, суд приходить до висновку, що вона суперечить вимогам ст. 88 ЦПК України, у відповідності до якої встановлені правила розподілу судових витрат судом при ухваленні рішення.
Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Оцінюючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 5 450,43 гривень, в рахунок відшкодування судових витрат, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлено рішення.
Враховуючи результат вирішення даної справи, суд вважає за необхідне понесені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, стягнути з відповідача на користь позивача, пропорційно задоволеного, суму у розмірі 1 362,61 гривень.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88, 212 215 ЦПК України, суд -
Позов, - задовольнити частково.
Визнати недійсним пункт 5.3.12 договору про іпотечний кредит від 22 квітня 2008 року в частині відшкодування витрат на представництво інтересів кредитора в суді, перед третіми особами.
В іншій частині позову, - відмовити.
Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк`на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 362, 61 гривень.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 10 днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя: А.В. Брага