Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2012 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі:           головуючого судді
–Маймур Ф.Ф.

при секретарі
–Чоха К.О.

за участю:           представника
позивача –ОСОБА_1,

відповідача –ОСОБА_2,

представника відповідача –ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, –

В С Т А Н О В И В:

07 жовтня 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2
про розподіл майна подружжя (а.с. 4-6, т. 1).

Позивач у своїй позовній заяві, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
та у судовому засіданні посилався на
те, що 02 грудня 1995 року між ним та
відповідачем було укладено шлюб. З
жовтня 2008 року шлюбні відносини між
ними було припинено, а 05 жовтня 2010 року
шлюб між ними було розірвано за
рішенням суду. За час спільного життя
подружжям було набуто наступне майно:
квартира АДРЕСА_1, нежитлові будівлі
(сушильна камера літ. О-І, загальною
площею 348,2 кв.м. та сушильна камера літ.
П-1, загальною площею 251,4 кв.м.) по вул.
Автотранспортній, 2 у м.
Дніпропетровську та будівля
деревообробного цеху літ. Н-1, Н'-l,
загальною площею 3261,8 кв.м. по вул.
Автотранспортній, 2 у м.
Дніпропетровську. Зазначене майно
позивач вважає майном, що було набуто
ним та відповідачем у шлюбі за власні
кошти та оформлено на відповідача, а
тому просив суд поділити майно, що є
спільною сумісною власністю подружжя
наступним чином: визнати за позивачем
та відповідачем право власності на
будівлю деревообробного цеху літ. Н-1,
Н'-l, загальною площею 3261,8 кв.м. по вул.
Автотранспортній, 2 у м.
Дніпропетровську, по 1/2 частині за
кожним; визнати за позивачем та
відповідачем право власності на
нежитлові будівлі (сушильна камера літ.
О-І, загальною площею 348,2 кв.м. та
сушильна камера літ. П-1, загальною
площею 251,4 кв.м.) по вул.
Автотранспортній, 2 у м.
Дніпропетровську, по 1/2 за кожним;
визнати за позивачем право власності
на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та
визнати за відповідачем право
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1.: (а.с. 4-6 т. 1, а.с. 140-143 т.2).

У судовому засіданні представник
позивача заявлені вимоги підтримала та
наполягала на їх задоволенні у повному
обсязі.

Відповідач, представник відповідача у
судовому засіданні проти заявлених
позивачем вимог заперечували у повному
обсязі, надали письмові заперечення, в
яких посилались на те, що майно було
придбано не за кошти подружжя, а за
власні кошти батька відповідача ОСОБА_5
та матері ОСОБА_6 і лише оформлено на
відповідача. (а.с. 167-169 т. 1).

Вислухавши пояснення сторін, допитавши
свідків, дослідивши матеріали даної
цивільної справи, суд приходить до
наступного висновку з таких підстав.

Встановлено, що 02 грудня 1995 року між
сторонами був зареєстрований шлюб, про
що Відділом реєстрації актів
цивільного стану виконкому Жовтневої
райради м. Дніпропетровська в Книзі
реєстрації актів про укладення шлюбу
було зроблено відповідний актовий
запис за № 1488 та видано свідоцтво про
шлюб. Дані обставини підтверджуються
поясненнями сторін у судовому
засіданні, копією свідоцтва про шлюб
серії І-КИ № 343380 (а.с. 8, 170 т.1)

Також встановлено, що сторони від
даного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується копіями свідоцтв про
народження (а.с. 170-171 т.1).

Судом також встановлено, що рішенням
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 05 жовтня 2010 по
справі № 2-10794/2010 шлюб між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 розірвано (а.с. 172 т.1).

Встановлено, що в період часу з 31
березня 1989 року до 01 липня 2008 року
сторонами придбане наступне майно:

-          будівля деревообробного
цеху літ. Н-1, Н'-l, загальною площею 3261,8
кв.м. по вул. Автотранспортній, 2 у м.
Дніпропетровську, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 18.10.2000
року, посвідченим приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 за № 6399 та
видано реєстраційне посвідчення КП
„ДМБТТ' про реєстрацію в реєстровій
книзі № 4НФ за реєстровим № 203-51 24.11.2000
року, інформаційною довідкою КП
«ДМБТІ»(а.с. 32-34, 60 т.1);

-          нежитлові будівлі (сушильна
камера літ. О-І, загальною площею 348,2
кв.м. та сушильна камера літ. П-1,
загальною площею 251,4 кв.м.) по вул.
Автотранспортній, 2 у м.
Дніпропетровську, що підтверджується
договором купівлі-продажу нерухомого
майна від 11.02.2002 року, посвідченим
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 за № 1689 та
зареєстрованим в КП „ДМБТІ" в
реєстровій книзі № 27НФ за реєстровим №
1503-167 02.07.2002 року (а.с. 153 т.1);

-          квартира АДРЕСА_1, що
підтверджується договором
купівлі-продажу квартири від 20.03.2002
року, посвідченим приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 за № 1689 та
зареєстрованим в КП „ДМБТІ" в книзі №
497п за реєстровим № 1294-208 06.07.2002 року (а.с.
55 т.1).

Також у судовому засіданні
встановлено, що ринкова вартість
квартири АДРЕСА_2 складає –655 897,00 грн.,
відповідно до висновку експерта ДНДІСЕ
ОСОБА_11 від 07 вересня 2011 року, між тим,
вартість зазначеного майна, відповідно
до висновку експерта ТОВ КЦ «Алеана»
ОСОБА_12 від 21 грудня 2011 року, складає 604
400,00 грн. (а.с. 113-122 т.1, а.с. 51-60 т.2).

Було встановлено, що ринкова вартість
сушильних камер літ. О-І та літ. П-1,
загальною площею 599,6 кв.м., розташованих
по вул. Автотранспортній, 2 у м.
Дніпропетровську складає –988 207 грн.,
ринкова вартість деревообробного цеху
літ. Н-1, Н'-l, загальною площею 3261,8 кв.м.
по вул. Автотранспортній, 2 у м.
Дніпропетровську складає –2 546 854 грн.,
відповідно до висновку експерта ДНДІСЕ
ОСОБА_11 від 05 вересня 2011 року, між тим,
вартість зазначеного майна, відповідно
до висновку експерта ТОВ КЦ
«Алеана»ОСОБА_12 від 21 грудня 2011 року,
складає: літ. О-І –225 300,00 грн., П-1 –162 700,00
грн., літ. Н-1, Н'-l –2 710 600,00 грн. (а.с. 123-159,
241-256 т.1, а.с. 1-49, 94-139 т.2).

Таким чином, встановлено, що вартість
майна, зареєстрованого відповідачем за
час шлюбного життя з позивачем, за
оцінкою експерта ДНДІСЕ ОСОБА_11 станом
на 07 вересня 2011 року складає – 4 190 958,00
грн., за оцінкою експерта ТОВ КЦ
«Алеана»ОСОБА_12 станом на 21 грудня 2011
року – 3 703 000,00 грн.

Встановлено, що позивачем
відповідачеві було надано розписку від
07 січня 2008 року, в якій позивач у
випадку розлучення відмовляється від
половини свого майна з чого б воно не
складалось й де б воно не знаходилось, а
саме від квартири, яка знаходиться в м.
Дніпропетровську, вул. Фурманова, 10/3 і
цеху по вул. Автотранспортній, 2 (а.с. 174
т.1).

Судом було встановлено, що 28 серпня 2006
року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_13
було укладено договір про поділ
сімейного майна, в якому сторони
зазначили, що будівля деревообробного
цеху була придбана за кошти батька
відповідача –ОСОБА_5 та матері
відповідача –ОСОБА_6 (а.с. 173 т.1).

Правовідносини, які виникли між
сторонами урегульовані нормами
Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Крім того, ст. 69 СК України передбачено
право подружжя на поділ майна, що є
об’єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об’єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленість між ними або
шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Статтею 57 СК України визначено
перелік майна, що є особистою
власністю дружини, чоловіка, зокрема,
не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте на
підставі договору дарування або в
порядку спадкування; набуте за час
шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі тощо.

Оцінюючи усі докази, які були
досліджені судом у судовому засіданні
в їх сукупності, та вирішуючи вимоги
позивача про поділ майна, суд виходив з
того, що при вирішенні даної категорії
спорів, зокрема, необхідно встановити
обсяг і вартість майна, придбаного
подружжям у період шлюбу, а також
підстави його придбання.

Суд критично відноситься до пояснень
позивача, щодо наявних в нього коштів
для купівлі спірного майна, оскільки,
жодних доказів на підтвердження
ведення ним підприємницької
діяльності з 1991 року, відкриття
власного бізнесу за рахунок вчасно
отриманих вкладів із ощадної книжки не
надано.

Таким чином, викладені позивачем у
судовому засідання факти ним ніякими
доказами не підтверджені, натомість у
судовому засіданні знайшов своє
підтвердження факт збитковості
підприємств «Древо»та «Авангард»,
директором та учасником яких був
ОСОБА_4, що підтверджено поясненнями
свідків, допитаних у судовому
засіданні.

Отже, суд приходить до висновку, що
фінансове становище позивача на час
укладення договорів купівлі-продажу
спірного майна не надавало йому
можливості придбати таке майно, в той
час як батько та мати відповідача
ОСОБА_2 мали достатній фінансовий
рівень для купівлі вище вказаних
об'єктів нерухомості, що
підтверджується дослідженими у
судовому засіданні письмовими
доказами, протоколами TOB
«Дніпробудіндустрія»та показаннями
свідків.

З огляду на встановлені у
судовому засіданні фактичні обставини,
суд дійшов висновку про те, що спірне
майно не може бути визнане об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
у зв'язку з тим, що у судовому засіданні
було встановлено, що придбання даного
майна здійснювалось не за кошти
подружжя, а за кошти третьої особи. Ці
докази позивачем не було спростовано.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За викладених обставин суд вважає, що
позовні вимоги про розподіл спільної
сумісної власності подружжя не
підлягають задоволенню, оскільки
об'єкти, щодо яких ведеться спір не
можуть бути визнані об'єктами спільної
сумісної власності подружжя, а позивач
не довів суду протилежне та не надав
суду належних доказів на підтвердження
своїх позовних вимог.

Вирішуючи питання судових витрат, та
враховуючи результат вирішення справи,
суд вважає за необхідне покласти
витрати на сторони які їх понесли.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 57, 60, 69, 70 Сімейного кодексу
України, ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя
–відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:

Ф.Ф. Маймур