Справа № 2-6832/11 провадження №
22-ц/0390/506/2012 Головуючий у 1
інстанції:Лівандовська-Кочура Т.В.
Категорія: 54 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.03.2012 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області:

головуючого - судді Свистун О В,

суддів - Данилюк В.А., Осіпука В.В.,

при секретарі Дуткіній Ж.П.,

з участю прокурора Бондарчук О.О.,

представника позивача Івчика М.О.,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом прокурора міста
Луцька в інтересах територіальної
громади міста Луцька в особі Луцького
підприємства електротранспорту, третя
особа без самостійних вимог на стороні
позивача - Луцька міська рада до ОСОБА_2
про стягнення шкоди, завданої
незаконним звільненням,

за апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_2 на рішення Луцького
міськрайонного суду від 02 лютого 2012
року,

В С Т А Н О В И
Л А :

Прокурор міста Луцька в інтересах
територіальної громади міста Луцька в
особі Луцького підприємства
електротранспорту звернувся в суд із
позовом до ОСОБА_2 про стягнення шкоди,
завданої незаконним звільненнями
працівників підприємства покликаючись
на те, що рішенням апеляційного суду
Волинської області від 03.11.2010 року
позов ОСОБА_3 до Луцького підприємства
електротранспорту про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
було задоволено частково. Поновлено
ОСОБА_3 на посаді заступника директора
з питань основної діяльності
підприємства та стягнуто із
підприємства в його користь 16 649 грн. 52
коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та 200 грн. моральної
шкоди. Станом на квітень 2011 року
ОСОБА_3 виплачено 16 649 грн. 52 коп.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та 16 вересня 2011 року - 200 грн.
моральної шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного
суду від 01.07.2010 року задоволено позов
ОСОБА_4 і поновлено її на посаді
диспетчера служби руху на підприємстві
електротранспорту. Про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди із
підприємства позивач ОСОБА_4 в суд не
зверталася.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 23 березня
2011 року задоволено позов Луцького
міського центру зайнятості та стягнуто
з Луцького підприємства
електротранспорту - 18 602 грн.50 коп.
виплаченої допомоги по безробіттю за
період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
обліку в центрі зайнятості. Станом на
серпень 2011 року підприємство виплатило
Луцькому міському центру зайнятості
10000 грн.

Згідно рішення Луцького
міськрайонного суду від 21 вересня 2010
року з Луцького підприємства
електротранспорту в користь ОСОБА_5
стягнуто 1085 грн. 36 коп.
середньомісячної заробітної плати за
час затримки розрахунку при
звільненні. Станом на 08 листопада 2011
року їй виплачено стягнуту суму.

Прокурор м. Луцька просив стягнути в
користь Луцького підприємства
електротранспорту 27 934 грн. 88 коп., а
саме 16 849 грн.52 коп., які виплачені
ОСОБА_3, 10 000 грн., які зайво сплачені
Луцькому міському центру зайнятості та
1085 грн.36 коп., які виплачені ОСОБА_5

Рішенням Луцького міськрайонного
суду від 02 лютого 2012 року позов
прокурора міста Луцька в інтересах
територіальної громади міста Луцька в
особі Луцького підприємства
електротранспорту, третя особа без
самостійних вимог на стороні позивача -
Луцька міська рада до ОСОБА_2 про
стягнення шкоди, завданої незаконним
звільненням - задовольнено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь Луцького
підприємства електротранспорту - 26 849
грн. 88 коп. шкоди, завданої незаконним
звільненням ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави 268
грн. 50 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2
вказує на незаконність рішення суду
із-за неповного з'ясування судом
обставин, які мають значення для
справи, неправильного застосування
норм матеріального права, порушення
норм процесуального права. Просить
рішення суду в частині задоволення
позову скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову у позові за
безпідставністю. В апеляційній скарзі
відповідач вказує, що суд першої
інстанції не застосував строк позовної
давності, оскільки про спричинену
шкоди підприємству стало відомо з часу
ухвалення рішень судом першої
інстанції, а саме з 01.07.2010 року. Крім
того, вважає, що виплата допомоги по
безробіттю не відноситься до тих
виплат, які підлягають стягненню в
даному випадку.

В судовому засідання відповідач ОСОБА_2
підтримав апеляційну скаргу з підстав
у ній зазначених.

Заперечуючи апеляційну скаргу
прокурор Бондарчук О.О., представник
позивача ОСОБА_1 вказали, що суд першої
інстанції повно дослідив зібрані
докази, встановив всі обставини справи
та ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Просили відхилити апеляційну скаргу,
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
прокурора, представника позивача,
відповідача, перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга відповідача підлягає до
часткового задоволення з наступних
підстав.

Так, з матеріалів справи
вбачається, що рішенням апеляційного
суду Волинської області від 03.11.2010 року
позов ОСОБА_3 до Луцького підприємства
електротранспорту про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
було задоволено частково та поновлено
позивача на посаді заступника
директора з питань основної діяльності
підприємства і стягнуто із
підприємства в його користь 16 649 грн. 52
коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та 200 грн. моральної
шкоди. Станом на вересень 2011 року дані
кошти частинами були виплачені ОСОБА_3
повністю (а.с. 18, 21 - 25).

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 23 березня
2011 року задоволено позов Луцького
міського центру зайнятості та стягнуто
з Луцького підприємства
електротранспорту - 18 602 грн. 50 коп.
виплаченої допомоги по безробіттю за
період перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
обліку в центрі зайнятості. Станом на
серпень 2011 року підприємство виплатило
Луцькому міському центру зайнятості
10000 грн. (а.с. 11-14).

Згідно із ст. 134 КЗпП України
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, якщо службова особа винна в
незаконному звільненні або
переведенні працівника на іншу роботу.

Судом першої інстанції встановлено, що
наказ № 17-к від 01 лютого 2010 року про
звільнення ОСОБА_3 з посади заступника
директора з питань основної діяльності
підприємства та ОСОБА_4 з посади
диспетчера служби руху було підписано
директором підприємства, а саме ОСОБА_2
Дані працівники були поновлені на
раніше займаних посадах за рішеннями
суду. Отже, саме керівник несе перед
підприємством повну матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяною
виплатою працівнику середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
через незаконне звільнення.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов до правильного
висновку, що кошти, які виплачені
ОСОБА_3 підлягають стягненню з ОСОБА_2 в
користь підприємства.

Покликання відповідача, що прокурором
пропущено строки звернення до суду,
оскільки пропущено річний термін, не
ґрунтується на вимог закону. Зокрема,
ст. 233 КЗпП України встановлено, що для
звернення власника або уповноваженого
ним органу до суду в питаннях стягнення
з працівника матеріальної шкоди,
заподіяної підприємству, установі,
організації, встановлюється строк в
один рік з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди. Встановлений цією
статтею строк застосовується і при
зверненні до суду вищестоящого органу
або прокурора.

В даному випадку цей строк
обчислюється з дня виявлення прямої
дійсної шкоди, і час, що пройшов до
виявлення, значення для вирішення
питання про строк, в межах якого
можливе притягнення працівника до
матеріальної відповідальності, не має.

Як слідує з постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками» від 29.12.1992 року №14 - п.20 -
Право регресної вимоги до працівника
виникає з часу виплати підприємством,
установою, організацією сум третій
особі, і з цього часу обчислюється
строк на пред'явлення регресного
позову.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 середній заробіток за час
вимушеного прогулу було виплачено
частинами, починаючи з кінця листопада
2010 року по вересень 2011 року. Позов в суд
прокурор подав 07 жовтня 2011 року. Отже,
враховуючи вимоги вищезазначеного
закону, строки звернення в суд з даним
позовом прокурор не пропустив.

Таким чином, доводи відповідача в цій
частині апеляційної скарги є
безпідставними.

Однак, суд першої інстанції
задовольнив позовну вимогу про
стягнення з відповідача в користь
позивача виплачену підприємством в
серпні 2011 року Луцькому міському
центру зайнятості допомогу по
безробіттю в розмірі 10000 грн., на
виконання постанови Волинського
окружного адміністративного суду від 23
березня 2011 року.

Проте, з даним рішенням в цій частині
погодитися не можна з наступних
підстав.

У ст. 134 КЗпП України наведений
вичерпний перелік випадків, коли
працівники несуть повну матеріальну
відповідальність, і стягнення
виплаченої допомоги по безробіттю у
цей перелік не входить.

П.2 ст. 133 КЗпП України встановлена
обмежена матеріальна відповідальність
керівника підприємства за шкоду,
заподіяну зайвими грошовими виплатами.
Однак, виплата допомоги по безробіттю
не відноситься до зайвих грошових
виплат.

Як роз'яснено в постанові Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
01.04.1994 року №9, п. 32 - дана виплата
враховується при присудженні оплати за
час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд першої інстанції на
зазначене уваги не звернув і
безпідставно стягнув з відповідача
виплачену ОСОБА_3 допомогу по
безробіттю.

Отже, в цій частині рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у позові.

Рішення суду в частині відмови в
стягненні виплачених позивачем коштів
ОСОБА_5 прокурором та сторонами по
справі не було оскаржено.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК
України якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Згідно із Законом України «Про судовий
збір» в дохід держави із відповідача
слід стягнути 214 грн. 60 коп. судового
збору.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319, 218, 60
ЦПК України, на підставі ст. 133, 134 КЗпП
України, постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками» від
29.12.1992 року №14, постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів» від
01.04.1994 року №9, колегія суддів

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 02 лютого 2012 року в даній справі в
частині стягнення виплаченої допомоги
по безробіттю та судових витрат
скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

В стягненні з ОСОБА_2 в користь
Луцького підприємства
електротранспорту виплаченої допомоги
по безробіттю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 214
грн. 60 коп. судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили. ,

Головуючий:

Судді: