провадження 2/412/5282/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2012 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах`про захист прав споживачів, стягнення заборгованості за не виконане зобов`язання по договору страхування наземного транспорту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 05 вересня 2012 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах`про захист прав споживачів, стягнення заборгованості за не виконане зобов`язання по договору страхування наземного транспорту. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилалася на те, що 30 липня 2009 року укладала з відповідачем договір страхування; 12 і 17 січня та 27 травня 2010 року відбулося пошкодження автомобіля позивачки. Позивач викликав працівників ДАІ і повідомляв страхову компанію про страховий випадок. Працівники ДАІ склали відповідні документи, а позивач звернувся до станції автосервісу, де йому було надано кошторисний розрахунок завданої йому пошкодженням його автомобіля шкоди. З цим рахунком він звернувся до відповідача з питанням страхового відшкодування, але відшкодування відбулося не в повному розмірі заподіяння шкоди, в решті виплат йому було відмовлено. Вважає позивач, що вказану шкоду повинен відшкодовувати саме відповідач і в повному обсязі, як це і передбачено договором страхування і просив стягнути з відповідача не виплачене страхове відшкодування та понесені ним витрати, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах`в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що дійсно на прохання позивача вони уклали з ним договір страхування наземного транспорту, під час пошкодження автомобіля позивача 23 листопада 2009 року, 12 і 17 січня 2010 року випадки визнані страховими і після оформлення необхідних документів вони виплати позивачці всі суми страхового відшкодування в межах укладеного ними договору і ці кошти за призначенням в повному розмірі були тоді ж отримані. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 30 липня 2009 року позивач ОСОБА_1 укладала з відповідачем ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах`договір страхування наземного транспорту № IN 881196360; 12 і 17 січня та 27 травня 2010 року відбулося пошкодження автомобіля позивачки «Тойота Ауріс», державний номер НОМЕР_1 . Позивач викликав працівників ДАІ і повідомляв страхову компанію про страховий випадок. Працівники ДАІ склали відповідні документи, а позивач звернувся до станції автосервісу, де йому було надано кошторисний розрахунок завданої йому пошкодженням його автомобіля шкоди. З цим рахунком ОСОБА_1 звернулася до відповідача з питанням страхового відшкодування, але відшкодування відбулося не в повному розмірі заподіяння шкоди 23722 грн. 07 коп., а лише частково 11226 грн. 69 коп., в решті виплат їй було відмовлено. Виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 30 липня 2009 року позивач ОСОБА_1 укладала з відповідачем ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах`договір страхування наземного транспорту № IN 881196360, відповідного якого були застраховані майнові інтереси вказаної особи ОСОБА_1 , пов`язані з володінням, користуванням автомобілем «Тойота Ауріс», державний номер НОМЕР_1

Відповідно до ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Аналогічний припис містить ст. 25 Закону України «Про страхування», а саме: виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування.

В п. 15.3 договору страхування між ЗАТ «Страховою компанією «Інгосстрах»(після зміни організаційно-правової форми Приватне акціонерне товариство) та позивачем (укладеного 30 липня 2009 року № IN88II96360) зазначено: з метою визначення розміру збитку, Страхувальник одночасно з поданням документів, зазначених у п. 15.2 цього Договору, зобов`язаний надати Страховику в особі Страхового агента транспортний засіб для проведення незалежної експертизи пошкоджень, яка здійснюється за рахунок Страховика. Після складення дефектного акта (акта огляду) та фотографування пошкоджений транспортний засіб може бути направлено для ремонту на СТО, узгоджену з представником Страхового агента. До участі в експертизі Страховий агент запрошує Страхувальника та особу, відповідальну за заподіяний збиток. Відсутність Страхувальника та особи, відповідальної за заподіяний збиток, чи їх представників при проведенні експертизи, а також їх відмова узгодити її висновки не є підставою для визнання експертизи недійсною. В п.15.5 договору страхування зазначено, що розмір завданих збитків визначається після огляду ТЗ та на підставі експертної оцінки розміру збитку. Тобто, сума страхового відшкодування відповідно до умов договору визначається виключно на підставі експертного висновку щодо визначення розміру збитку.

23 листопада 2009 року із застрахованим транспортним засобом позивачки відбувся перший страховий випадок (наїзд на перешкоду) і страховою компанією було виплачене страхове відшкодування у розмірі 2 452.28 грн. (зазначений випадок не є підставою та предметом спору у цій справі).

12 січня 2010 року із застрахованим транспортним засобом позивачки відбувся другий страховий випадок (наїзд на припаркований транспортний засіб). Виконуючи вищевказані умови договору страхування з метою визначення розміру завданих збитків, відповідач звернувся до експерта (фізична особа підприємець) ФОП СОД ОСОБА_2 . При визначенні розміру шкоди експерт прийняв до уваги пошкодження зазначені в протоколі огляду транспортного засобу, що був складений в присутності позивача, та підписаний ним без заперечень, а також фотознімки транспортного засобу. Розрахунок завданої шкоди проводився експертом на підставі «Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. У висновку ж звіту № 9887, складеному експертом 17 січня 2010 року вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля складає 2 973.65 грн., згідно п.п.15.9, 15.11, 15.12 договору страхування, відшкодування збитків провадиться з вирахуванням фізичного зносу частин, деталей і приладдя, пропорційно відношенню страхової суми до дійсної вартості автомобіля за мінусом франшизи. Відповідно, сума страхового відшкодування складає: 2 973.65 грн. х 100% - 0.00 грн. (безумовна франшиза) = 2 973.65 грн. 11 лютого 2010 року позивачу було виплачене страхове відшкодування у розмірі 2 973.65 грн..

17 січня 2010 року із застрахованим транспортним засобом позивачки відбувся третій страховий випадок дорожньо-транспортна пригода). Виконуючи вищевказані умови договору страхування з метою визначення розміру завданих збитків відповідач звернувся до експерта ФОП СОД ОСОБА_2 . При визначенні розміру шкоди, експерт прийняв до уваги пошкодження зазначені в протоколах огляду транспортного засобу, що були складені в присутності позивача, та підписані ним без заперечень, а також фотознімки транспортного засобу. Розрахунок завданої шкоди проводився експертом на підставі «Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092. У висновку ж звіту № 10091, складеному експертом 26 лютого 2010 року вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля складає 8 248.33 грн. Згідно п.п.15.9, 15.11, 15.12 договору страхування, відшкодування збитків провадиться з вирахуванням фізичного зносу частин, деталей і приладдя, пропорційно відношенню страхової суми до дійсної вартості автомобіля за мінусом франшизи. Відповідно, сума страхового відшкодування складає: 8 248.33 грн. х 100% - 0.00 грн. (безумовна франшиза) = 8 248.33 грн. 10 березня 2010 року позивачу було виплачене страхове відшкодування у розмірі 8 248.33 грн..

Посилання ж позивача на те, що страхове відшкодування по другому та третьому страховим випадкам повинне бути виплачено на підставі рахунків СТО - є безпідставними, такими, що не грунтуються на нормах договору страхування, та не можуть братися судом до уваги, що виходить із наступного.

Як зазначалося вище, відповідно до п. 15.3., 15.5. договору страхування сума страхового відшкодування визначається виключно на підставі експертного висновку щодо визначення розміру збитку, і ніяк не інакше. Рахунки СТО та видаткові накладні визначають вартість ремонтних робіт та деталей без врахування наступних умов договору страхування: п. 15.6.3., відповідно до якого не включається в розрахунок розміру збитку вартість заміни замість ремонту тих чи інших вузлів та агрегатів через відсутність у ремонтних підприємствах необхідних запасних деталей для ремонту цих вузлів та агрегатів, п. 15.6.4. та 16.4 відповідно до яких не відшкодовуються збитки які полягають у втраті експлуатаційних якостей та товарної вартості транспортного засобу, п.15.9., 15.11., 15.12. договору страхування, відповідно до яких відшкодування збитків провадиться з вирахуванням фізичного зносу частин, деталей і приладдя на день настання страхового випадку. Згідно п. 15.4 договору страхування, у разі незгоди страхувальника з висновками експерта, страхувальник може за свій рахунок замовити проведення іншої експертизи. Позивачем цього зроблено не було. А відтак, у позивача не існує жодних правових підстав вимагати додаткового страхового відшкодування.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, відповідач обґрунтовано визначив розмір страхового відшкодування позивачу і згідно з умовами договору страхування здійснив виплату страхового відшкодування.

27 травня 2010 року застрахований транспортний засіб був пошкоджений вчетверте внаслідок протиправних дій третіх осіб. Згідно п. 13.3.3. договору страхування відповідач має право пропонувати позивачу змінювати умови страхування. Відповідно ж до п. 13.3.4. відповідач має право вимагати від позивача сплати додаткового платежу при збільшенні ризику після укладення цього договору. Невиконання цієї умови дає право страховому агенту при настанні страхових випадків повністю або частково відмовити у виплаті страхового відшкодування.

Враховуючи, що протягом чотирьох місяців позивач тричі пошкодив транспортний засіб і загальна сума сплаченого страхового відшкодування перевищила суму страхового платежу страхова компанія скористалась своїм правом передбаченим вищевказаними нормами та вручила позивачу 10 лютого 2010 року відповідну вимогу. Однак позивач відмовився від сплати додаткового страхового платежу. Настання таких обставин наділяє відповідача правом відмовити повністю у виплаті страхового відшкодування (що і було зроблено).

Відповідно до п. 15.15 договору страхування у разі настання подій незаконного заволодіння застрахованим транспортним засобом (ТЗ) у будь-якому місці його знаходження, крім місць, визначених цим договором, інших протиправних дій третіх осіб, виплати страхового відшкодування здійснюються, зокрема, тільки за умови порушення кримінальної справи або провадження по справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відповідним фактом.

Згідно ж п. 15.2. договору страхування для одержання страхового відшкодування позивач повинен подати відповідачу такі документи (в залежності від характеру страхового випадку і обставин, за яких він мав місце), зокрема, довідку правоохоронного або іншого органу, уповноваженого встановлювати факт незаконного заволодіння транспортним засобом чи іншого правопорушення третіми особами відносно ТЗ, із повідомленням про порушення кримінальної справи.

На момент прийняття рішення страховою компанією документів про порушення кримінальної справи або документів про порушення провадження по справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відповідним фактом позивачем надано не було. За таких обставин, умови договору страхування передбачають настання обов`язку у відповідача виплатити страхове відшкодування тільки за умови порушення кримінальної справи або провадження по справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відповідним фактом, та за умови надання позивачем зазначених документів відповідачу.

Згідно ст. 8 Закону України «Про страхування`страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

У той же час для настання обов`язку відповідача виплатити страхове відшкодування повинне передувати виконання обов`язків позивача за договором страхування.

Згідно п. 13.2.7. договору страхування позивач зобов`язався для вирішення питання про виплату страхового відшкодування надати відповідачу документи, зазначені у п. 15.2. цього договору. Згідно п. 15.17. договору страхування відповідач лише при одержанні від позивача заяви про виплату страхового відшкодування та усіх документів, передбачених у п. 15.2. цього договору, повинен прийняти рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування.

Отже, аналізуючи ці норми у сукупності виходить, що оскільки позивач не виконав свого обов`язку встановленого п. 15.2. договору страхування у відповідача не настав його обов`язок по виплаті страхового відшкодування, дії відповідача по такій невиплаті є правомірними. Постанова про порушення кримінальної справи була отримана страховою компанією лише разом із позовом.

У той же час, згідно згідно ст. 1 ЦПК України обов`язковою умовою для звернення до суду є наявність порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Не порушене право не підлягає захисту, тобто, на момент пред`явлення позовних вимог до Відповідача права Позивача не були порушені страховою компанією в цій частині, оскільки постанова про порушення кримінальної справи не була надана страховій компанії і рішення приймалось без врахування наявності такого документу.

Зміст пункту 15.15. договору страхування і спрямований саме на захист і прав споживача і захист прав страхової компанії, оскільки згідно статті 27 Закону України «Про страхування`до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. А тому вимагання страховою компанією передбачених цим та п. 15.2. документів є правомірною, оскільки ці норми захищають право відповідача на перехід права вимоги до винної особи. При цьому кримінальну справу може бути порушено навіть за фактом (без встановлення винної особи, лише за ознаками злочину, що і було зроблено). Ця обставина також передбачена умовами договору страхування, для захисту прав відповідача передбачених ст. 27 Закону України «Про страхування», а саме, п. 15.17. договору страхування передбачає, що відповідач має право відстрочити прийняття рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування, зокрема, коли не повністю з`ясовані обставини страхового випадку, розмір збитків до їх з`ясування. З цією нормою кореспондується п. 16.1.4. договору страхування, відповідно до якого підставою для відмови відповідачем у здійсненні страхового відшкодування є отримання позивачем повного відшкодування збитків від особи, винної у їх заподіянні. Тобто, зазначені норми у сукупності повністю виключають подвійне відшкодування збитків позивачу і від відповідача і від третьої особи (що вчинила правопорушення).

Відповідно до п.п. 15.3. - 15.5. сума страхового відшкодування визначається виключно на підставі експертного висновку щодо визначення розміру збитку. Позивач же не надав ніяких документів щодо визначення розміру збитків, що завдані йому четвертим пошкодженням застрахованого автомобіля. Страхова ж компанія таку експертизу на замовляла, оскільки на це відсутні правові підстави (виходячи з вищезазначених обставин).

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду в справі про адміністратвине правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, ..., що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.... Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Вирішення даного спору та прийняття відповідного обґрунтованого по ньому рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов`язаними з неналежним виконанням своїх договірних обов`язків позивачу було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за його рахунок.

Тобто, позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi інші домовленості i зобов`язання стосовно позивача відносно завданої шкоди (крім договірних), предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах`про захист прав споживачів, стягнення заборгованості за не виконане зобов`язання по договору страхування наземного транспорту відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживачів, стягнення заборгованості за не виконане зобов`язання по договору страхування наземного транспорту в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України; ст. ст. 15, 16, 22, 526, 606, 1166, 990, 1187, 1188 ЦК України; ст. ст. 6, 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 8, 25 Закону України «Про страхування», ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 81, 209, 212-216, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах`про захист прав споживачів, стягнення заборгованості за не виконане зобов`язання по договору страхування наземного транспорту відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -