Справа № 22-ц-1750/12 Головуючий у І інстанції Дубас Т.В.
Провадження № 22-ц/1090/2523/12 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 22.03.2012
РІШЕННЯ

Іменем України

22 березня 2012 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Мережко М.В., суддів: Оношко Г.М., Данілова О.М., при секретарі : Косенко Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2012 року за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Боярської міської ради, КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області»' про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, скасування державної реєстрації на житло,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2011 року позивачі подали вищевказаний позов до суду, просили суд визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане 06.12.1993 року органом приватизації Боярської міської ради народних депутатів, яким посвідчується, що квартира у м. Боярка, вул. 40 років Жовтня, б. 53 а, кв. 58, належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6, скасувати державну реєстрацію права власності на спірну квартиру та стягнути витрати на правову допомогу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі просять скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2012 року з підстав неповного зЯсування судом обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушення норм матеріального права та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судці-доповідача, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Законним і обгрунтованим, відповідно до ст. 213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які Сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими Доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до п.З ч.І ст.215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення суду має *Ати зазначено встановлені судом обставини і визначенні до них правовідносини, мотиви з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовуються зазначені в

Рішенні нормативно-правові акти.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що рішення органу приватизації не має ознак недійсності, воно було прийнято на підставі поданих батьком неповнолітніх дітей даних без урахування законних прав дітей.

Проте з такими висновками суду повністю погодиться не можна, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ч.І ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що позивачі є членами сім'ї наймача (діти), зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_1 з 22.01.1991р.та користуються квартирою дотепер, підтвердженням цього слугує довідка №144, видана обєднанням співаників багатоквартирного будинку «Зоряний-Боярка» 12.09.2011 року (форма №3), з якої вбачається, що датою реєстрації за вищевказаною адресою ОСОБА_4В є 22.01.1991 року, ОСОБА_3 - 22.01.1991 року (а.с.16), що є достатньою підставою вважати їх такими, що мають право на приватизацію. Проте, відповідач ОСОБА_7, складаючи у 1993 році заяву на оформлення приватизації, не вніс до цієї заяви осіб, які, крім нього та його дружини - відповідача у справі ОСОБА_6, мали право на участь у приватизації, внаслідок чого і було порушено право позивачів на приватизацію житла.

Позивачі на час приватизації квартири проживали в ній, були дітьми неповнолітніми - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3, площа квартири обчислювалась із розрахунку на чотирьох осіб, мали право на її приватизацію, проте в порушення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» свідоцтво про право власності на житло було видане 6 грудня 1993 року лише на імя ОСОБА_7, ОСОБА_6 Крім того вимогами даного Закону не передбачено право відмови від участі в приватизації на користь відповідачів - батьків позивачів.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Згідно частини першої ст.48 Цивільного кодексу Української PCP 1963р., частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а частиною шостою цієї статті (аналогічно ст.48 ЦК Української PCP), передбачено, що правочини, які вчиняються батьками (усиновлювачами) не можуть суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.І ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд безпідставно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки при постановленні рішення грубо порушені норми матеріального права, неповно зясовані судом обставини, що мають значення для справи, письмовим доказам дана неналежна правова оцінка, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати.

Колегія суддів приходить до висновку, що свідоцтво про право власності на житло слід визнати недійсним та скасувати, а також скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову відповідно до вимог ст.ст. 303, 309 ЦПК України.

Керуючись СТ.СТ. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 січня 2012 Року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним та скасувати свідоцтво

про право власності на житло, видане 6 грудня 1993 року органом приватизації Боярської

міської ради народних депутатів, яким посвідчується, що квартира у м. Боярка по вул. 40

років Жовтня, 53а, кв. 58 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3

ОСОБА_8 та ОСОБА_6. Скасувати державну реєстрацію

права власності на квартиру по 40 років Жовтня, 53а, кв. 58, у м. Боярка.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в

касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді