Справа № 2-2453/11 Головуючий у 1
інстанції:Савицька Н.В. Провадження №
22-ц/0390/448/2012 Категорія:39 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2012 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З А

суддів - Здрилюк О.І., Веремчук Л.М.,

при секретарі Масляній С.В. ,

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_3

представника відповідача ПП
«Волинські новини» - Кафтана А.М.

представника третьої особи -
управління охорони здоров'я Луцької
міської ради Семенюк О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
приватного підприємства «Волинські
новини», товариства з обмеженою
відповідальністю «Волинська правда»
про захист честі, гідності, ділової
репутації, визнання інформації
недостовірною, спростування
недостовірної інформації та
відшкодування моральної шкоди за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 24 січня 2012 року ,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 24 січня 2012 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1
просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов, посилаючись на
неповноту з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального та процесуального права.

Відповідачі ПП «Волинські новини» та
ТзОВ « Волинська правда» подали
письмові заперечення на апеляційну
скаргу та, кожен зокрема, просили
залишити рішення суду першої інстанції
без змін, вважаючи його законним та
обґрунтованим, а апеляційну скаргу
безпідставною.

Судом першої інстанції встановлено, що
інформація, яку просить спростувати
позивач була викладена не у формі
фактів, а у формі оціночних суджень, які
не є образливими та допустимими в
лексиці. Відтак дана інформація не
підлягає спростуванню та доведенню її
правдивості.

Такі висновки суду є правильними і
ґрунтуються на встановлених судом
обставинах справи та нормах
матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
інформація яку просить спростувати
ОСОБА_1 була поширена в мережі
«Інтернет», а саме на сайтах ПП
«Волинські новини» та ТзОВ «Волинська
правда». (а.с. 8-10).

Зокрема, на сайті ПП «Волинські новини»
було викладено наступну інформацію,
яку позивач вважає недостовірною і
такою, що порушує її немайнові права:
«ОСОБА_2 пише, що поведінкою медика були
шоковані і інші батьки, які стояли в
черзі. Після того, як мати з дитиною
повторно звернулися з проханням про
консультацію, ОСОБА_1 «із зухвалою
посмішкою», пише автор листа, «Сказала,
що клізму вона нам не збирається
ставити - чекайте понеділка і
записуйтесь на прийом».

На сайті ТзОВ «Волинська правда» була
розміщена наступна інформація, яку
позивач просила спростувати: « Коли ми
зайшли в кабінет до ОСОБА_1 з звичайним
привітанням….., а далі вказали нам на
двері, тобто -« вийдіть з кабінету, в
мене закінчився робочий день». Я була
шокована культурою поведінки лікаря і
як людини, і як медичного працівника. Я
попросила вислухати мене, а не виганяти
з кабінету. Лікар на це просто вийшла
сама, залишивши мене з хворою дитиною. В
коридорі вона почала «розганяти»
хворих діток з батьками, які жалілись
на гострі болі і їх направили з
дитсадків. Інших батьків, як і мене,
також здивувала зухвала поведінка
медпрацівника. Всі були шоковані
наглістю і хамством ОСОБА_1 - жінки,
лікаря і людини. Вони ж були і свідками
конфлікту. Я все ж таки наважилась
стоячи в кабінеті повторно звернутися
з проблемою, яка і привела нас в
лікарню, надіючись, що лікар зверне
увагу на стан дитини і ми отримаємо
хоча б якусь консультацію чи пораду.
Але, ОСОБА_1 нас не чула і з зухвалою
посмішкою вона сказала, що клізму вона
нам не збирається ставити - чекайте
понеділка і записуйтесь на прийом.
Тобто дитина з проблемами повинна була
чекати ще три дні, щоб прийти з
талончиком до великого спеціаліста
ОСОБА_1 Конфлікт тривав близько 10 хв.,
нас виганяли з кабінету, а ми пробували
«Достукатись до свідомості лікаря….
Чесно кажучи, ніколи не чекала такої
реакції від лікаря, від лікаря-жінки.
Чому вона, дитячий лікар, дозволяє собі
в такій грубій формі та зневазі
звертатись до батьків, які хвилюються
за здоров'я своїх маленьких дітей.»

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду із даним позовом та
покликаючись, як на підставу своїх
вимог, на ст. 277 ЦК України, ОСОБА_1
просила визнати інформацію, розміщену
на інтернет-сайтах недостовірною,
зобов'язати ПП «Волинські новини» та
ТзОВ «Волинська правда» спростувати
поширену вищевказану недостовірну
інформацію щодо неї шляхом поміщення
спростованої інформації, та стягнути з
ОСОБА_2 в її користь 2000 грн. моральної
шкоди.

Відповідно до ст. 271 ЦК України зміст
особистого немайнового права
становить можливість фізичної особи
вільно, на власний розсуд, визначати
свою поведінку у сфері свого
приватного життя.

За змістом ст.ст. 270, 297, 299 ЦК України до
особистих немайнових прав фізичної
особи, зокрема, належать право на
повагу до гідності і честі та право на
недоторканість ділової репутації.

Аналіз наведених правових норм дає
підстави для висновку, що особа, яка
вважає, що її особисті немайнові права
порушені в результаті поширення, на її
думку, недостовірної інформації щодо
неї має право на спростування такої
інформації.

Разом з тим, згідно з положеннями ст. 277
ЦК України та ст. 10 ЦПК України
обов'язок довести, що поширена
інформація є достовірною, покладається
на відповідача. Позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації та повинен
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено його особисті
немайнові права.

В ході розгляду даної справи
встановлено, що 5 листопада 2011 року
близько 12 години ОСОБА_2 прийшла на
прийом до лікаря в Луцьку міську дитячу
поліклініку з дитиною, яка скаржилась
на болі в животі та у зв'язку з цим була
забрана матір'ю зі школи.

Як пояснила в судовому засіданні
ОСОБА_2, в реєстратурі поліклініки,
дізнавшись про скарги дитини,
порекомендували звернутись до
приймаючого в той день
гастроентеролога ОСОБА_1, що вона і
зробила. Однак підійшовши до кабінету
лікаря дізналась, що прийом
здійснюється по раніше виписаних
талонах та попередньому запису.
Оскільки події відбувались в п'ятницю,
попереду були вихідні дні, вона
вирішила дочекатись коли звільниться
лікар та отримати відповідну
консультацію. Однак ОСОБА_1 відмовилась
оглядати дитину з покликанням на
закінчення робочого дня та відсутністю
відповідного талона. Дана обставина її
обурила, оскільки питання йшло про
здоров'я дитини, а тому вона вирішила
поділитись з ситуацією яка виникла на
сайті Інтернету.

Позивач, вказуючи про те, що нею не було
здійснено огляд дитини відповідача з
підстав неналежності ознак хвороби до
її компетенції як гастроентеролога,
при цьому не заперечувала, що при
наявності відповідного талона провела
б огляд дитини.

ОСОБА_2 вказувала, що вона не
характеризувала ОСОБА_1, як
спеціаліста, а лише оцінювала дії
останньої щодо відмови провести огляд
її дитини та інших дітей у зв'язку з
відсутністю попереднього запису до
неї.

З розміщеної на сайтах інформації, яку
просить спростувати позивач, слідує, що
відповідачем ОСОБА_2 наведені критичні
та оціночні судження медпрацівників,
пов'язані з встановленим порядком
прийняттям пацієнтів. При цьому
автором застосовані мовні засоби для
підсилення сприйняття її емоцій.

Статтею 34 Конституції України і
статтею 10 Європейської конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод проголошено право кожного на
свободу думки й слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 15 постанови № 1 від 27
лютого 2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи», недостовірною вважається
інформація, яка не відповідає
дійсності або викладена неправдиво,
тобто містить відомості про події та
явища, яких не існувало взагалі або які
існували, але відомості про них не
відповідають дійсності (неповні або
перекручені). Негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного
(презумпція добропорядності).
Спростування поширеної недостовірної
інформації повинно здійснюватись
незалежно від вини особи, яка її
поширила.

Відповідно до ст. 30 Закону України « Про
інформацію», оціночними судженнями, за
винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема вживання гіпербол, алегорій,
сатири. Оціночні судження не
підлягають спростуванню та доведенню
їх правдивості. Що стосується форми і
порядку викладення змісту власних
оціночних суджень і суб'єктивних думок
у зверненні чи скарзі, то законом не
встановлено будь-яких заборон чи
обмежень щодо використання при цьому
слів, словосполучень, алегорій,
порівнянь тощо.

Якщо особа вважає, що оціночні судження
або думки, поширені в засобі масової
інформації, принижують її гідність,
честь чи ділову репутацію, а також інші
особисті немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК
України та відповідним законодавством
правом на відповідь, а також на власне
тлумачення справи (ст. 37 Закону України
«Про пресу» , ст. 65 Закону України «Про
телебачення і радіомовлення») у тому ж
засобі масової інформації з метою
обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку.

В судовому засіданні позивач
вказувала, що правом викладеним у
вищенаведеній статті Закону вона не
скористалась, та у відповідь на
розміщені ОСОБА_2 на інтернет-сайтах
статті не розміщувала інформації, яка б
висвітлила її бачення ситуації, що
склалась між сторонами.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію про захист прав людини
і основоположних свобод та практику
Європейського суду з прав людини як
джерело права.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод,
ратифікованої Україною, передбачено
право кожного на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що вищезазначені відомості,
які поширені в мережі Інтернет
викладені не у формі фактів, а у формі
оціночних суджень, а тому не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Судом підставно не взяті до уваги
покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9,
ОСОБА_8, оскільки вказані особи не могли
достовірно пригадати, яка саме розмова
відбулась 5 листопада 2011 року між
позивачем та ОСОБА_2 і яка була їх
поведінка.

Згідно з роз'ясненнями, даними у п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", критична оцінка певних фактів і
недоліків, думки та судження не можуть
бути підставою для задоволення вимог
про відшкодування моральної шкоди.

Крім того, ОСОБА_1 не довела та не надала
суду будь-яких належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що в
результаті опублікованої статті було
порушено її особисті немайнові права,
зокрема, право на повагу до честі,
гідності та на недоторканість ділової
репутації.

Не доведено позивачем і причинного
зв'язку між погіршенням стану її
здоров'я та загострення певних хвороб,
які зафіксовані в амбулаторній картці,
з розміщеною на сайтах інформацією, яку
просить спростувати ОСОБА_1

За таких обставин справи, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції правильно визначив
характер спірних правовідносин, що
виникли між сторонами, та дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність у даному випадку правових
підстав для задоволення позову,
оскільки викладена у статті оспорювана
позивачем інформація не є такою, що
ганьбить позивача як людину, принижує
її честь, гідність, ділову репутацію, а
тому ніяким чином не порушує її
особисті немайнові права, закріплені в
ст.ст. 270, 297, 299 ЦК України, не може бути
визнана недостовірною в розумінні ст.
277 ЦК України, на яку як на підставу
своїх вимог посилалася ОСОБА_1
звертаючись до суду із даним позовом, і
не підлягає спростуванню.

Крім того , вимога про відшкодування
моральної шкоди є похідною від вимог
про захист честі, гідності, ділової
репутації, визнання інформації
недостовірною, спростування
недостовірної інформації, а оскільки в
їх задоволенні судом відмовлено,
відтак і відсутні підстави для
відшкодування моральної шкоди.

Дослідивши всі докази у справі та давши
аналіз нормам Закону, які регулюють
спірні правовідносини, суд першої
інстанції правомірно прийшов до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову та стягнення шкоди
з держави.

Доводи апеляційної скарги про
підставність позовних вимог є власним
тлумаченням встановлених обставин
справи та норм Закону, були предметом
дослідження суду першої інстанції і їм
суд в сукупності з іншими доказами по
справі дав правильну юридичну оцінку

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити, а рішення Луцького
міськрайонного суду від 24 січня 2012 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді: