справа №2-7437/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2012 року          Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді –Браги А.В.,

при секретарі –Лампіки О.В.,

за участю: позивача – ОСОБА_1,

відповідачів –ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідачів –ОСОБА_4,

представника відповідача –ОСОБА_5,

третьої особи –ОСОБА_6,

представника третьої особи –ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, орган самоорганізації
населення Домовий комітет
«Лідер»будинку №46, третя особа
–голова ОСН «БК «Лідер»,
Дніпропетровська міська рада, орган
опіки та піклування в особі
виконавчого комітету Жовтневої
районної в м. Дніпропетровську ради,
про усунення перешкод, виселення осіб
без надання іншого житла –

ВСТАНОВИВ:

15 березня 2011 року позивач звернулась до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська із вищезазначеним
позовом.

Ухвалою суду від 14 листопада 2011 року до
участі у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, залучено орган опіки та
піклування в особі виконавчого
комітету Жовтневої районної в м.
Дніпропетровську ради (а.с.192-193).

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач, з урахуванням неодноразових
уточнень (а.с.15-21, 140-146) та клопотань у
судовому засіданні про залишення
частини позовних вимог без розгляду,
послалась на те, що вона з 1989 року на
підставі спеціального ордеру
вселилась до гуртожитку –кімнати 808А
квартири 808 в будинку №46 в м.
Дніпропетровську, має зареєстроване
місце проживання за цією адресою. В
суміжній кімнаті 808Б тієї ж квартири 808
за вказаною адресою на правах наймача
зареєстрований відповідач ОСОБА_9, який
не проживає в даній кімнаті з березня
2005 року. В липні 2007 року ОСОБА_9 разом з
відповідачем ОСОБА_6 вселили до кімнати
808Б родичів ОСОБА_9 – відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, які не мають
зареєстрованого місця проживання за
адресою вказаного гуртожитку,
передбаченого законодавством
спеціального ордеру на вселення до
фактично займаної ними кімнати
гуртожитку не отримували, а отже
незаконно, самоправно займають кімнату
808Б у вказаному вище гуртожитку.
Посилаючись на зазначені обставини,
вказуючи, що відповідачем ОСОБА_9
внаслідок вселення до своєї кімнати
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, в
порушення вимог законодавства,
порушено право позивача на достатнє
житло, оскільки остання потребує
поліпшення житлових умов, позивач
просила суд усунути їй перешкоди в
реалізації права на житло, виселивши
без надання іншого житла ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_8, а відповідача ОСОБА_9
–визнати таким, що втратив право
користування житлом.

В судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримала, наполягала на їх
задоволенні в уточненій редакції.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, які є також
законними представника
неповнолітнього відповідача ОСОБА_8, в
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечували, надали письмові
заперечення проти позову (а.с.153-156),
пославшись на те, що позивачем не
доведено законність її вселення до
гуртожитку, а зайняття нею приміщення
кімнати відповідача ОСОБА_9 не змінить
статусу позивача, як особи, що потребує
поліпшення житлових умов, оскільки
позивач проживає в гуртожитку. Окрім
того, відповідачі зазначили, що
позивачу надана житлова площа у
відповідності до п.12 «Примірного
положення про гуртожитки», а також
зазначили, що відповідач ОСОБА_9
тимчасово не проживає в своїй кімнаті з
гуртожитку, оскільки змушений
доглядати хвору матір в с. Шандрівка,
Юр’ївського району Дніпропетровської
області, свої речі з кімнати гуртожитку
повністю не вивозив, здійснивши лише
часткову заміну меблів.

Представник відповідача ОСОБА_9 в
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечував, надав письмові
заперечення проти позову (а.с.151-152),
пославшись на те, що оскільки позивач
не є ані власником гуртожитку та
кімнати, в якій мешкає, ані особою, у
віданні якої знаходиться дане житлове
нерухоме майно, то у позивача немає
жодного права для звернення до суду із
даним позовом. Також даним
представником відповідача в судовому
засіданні було оголошено заяву про
застосування до вимог позивача строків
позовної давності.

Представник відповідача ОСН ДК
«Лідер»в судовому засіданні також
проти задоволення позову заперечував,
в своїх письмових запереченнях (а.с.119)
послався на те, що відповідачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_8 були вселені ОСОБА_9 у
відповідності до вимог житлового
законодавства.

Третя особа ОСОБА_6, представник
третьої особи ОСОБА_7 позов не визнали,
пославшись на відсутність для його
задоволенні належних підстав.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у розгляді справи, допитавши
свідків та дослідивши матеріали
цивільної справи, суд приходить до
наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач має зареєстроване місце
проживання за адресою гуртожитку в м.
Дніпропетровську по вул. Набережна
Перемоги, 46, маючи у своєму
користуванні з жовтня 1989 року кімнату
№808А в квартирі №808 (а.с.41, 43). Сусідом
позивача за вказаною квартирою є
відповідач ОСОБА_9, який має у своєму
користуванні сусідню кімнату №808Б
квартири №808 (а.с.43, 126).

Також судом з матеріалів справи
встановлено (а.с.45, 46, 57-113, 197), а
сторонами у справі не заперечувалось,
що позивач не є власником гуртожитку по
вул. Набережна Перемоги, 46 в м.
Дніпропетровську чи квартири №808 або
будь-якої кімнати цієї квартири в
зазначеному гуртожитку. Так само
позивач не є особою, уповноваженою
власником зазначеного нерухомого
майна, на розпорядження цим майном,
зокрема щодо питань вселення,
виселення чи переселення осіб із
зазначеного гуртожитку, кімнат у ньому.

При цьому, в судовому засіданні з
пояснень сторін встановлено, що
рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08 грудня
2010 року, яке стосується визначення
власника гуртожитку за адресою м.
Дніпропетровську по вул. Набережна
Перемоги, 46, наразі оскаржується в суді
касаційної інстанції, провадження з
розгляду справи в якому ще триває, а
отже питання щодо власника вказаного
гуртожитку остаточно не вирішене.

Також судом під час розгляду справи з
пояснень учасників розгляду справи, а
також допитаних в судовому засіданні в
якості свідків відповідачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_8 встановлено, що вказані
відповідачі з дозволу ОСОБА_9 з липня 2007
року почали постійно проживати в
займаній ОСОБА_9 кімнаті №808Б квартири
АДРЕСА_1. При цьому, ордеру на вселення
до вказаної кімнати гуртожитку ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_8 не отримували.

Окрім того, з матеріалів справи (а.с.120,
121, 157) пояснень допитаних в якості
свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_6,
ОСОБА_10 вбачається, що відповідач
ОСОБА_9 останні декілька років доглядає
хвору матір, яка мешкає в с. Шандрівка
Юр’ївського району Дніпропетровської
області, разом з цим періодично
навідується до своєї кімнати №808Б в
гуртожитку.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, врегульовані нормами ЦК
України, ЖК України, Примірним
положенням про гуртожитки,
затвердженим постановою Ради
Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208
(далі –Положення).

Так, відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно ст.127 ЖК України, п.2 Положення
для проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання
можуть використовуватись гуртожитки.

За змістом ст.ст.128, 129 ЖК України, п.9, п.10
Положення, жила площа в гуртожитку
надається за спільним рішенням
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету.
На підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу. Ордер може бути
виданий лише на вільну жилу площу. Жила
площа в гуртожитках надається в
порядку черговості, що визначається
адміністрацією підприємства, установи,
організації та профспілковим
комітетом і комітетом комсомолу.

Пунктом 12 Положення визначено, що жила
площа в гуртожитку надається в розмірі
не менше 6 кв. метрів на одну особу.

Пунктом 14 Положення передбачено, що
вселення в гуртожиток робітників,
службовців, студентів, учнів та інших
громадян провадиться в установленому
порядку завідуючим (директором)
гуртожитком або працівником, який його
заступає, на підставі виданого
адміністрацією підприємства, установи,
організації ордера.

Згідно п.17, п.44 Положення громадяни, які
проживають у приміщеннях, що
перебувають у їх відособленому
користуванні, вправі вселити в займані
приміщення своїх неповнолітніх дітей.
Вселення інших членів сім'ї в указані
приміщення допускається лише з дозволу
адміністрації, профспілкового
комітету і комітету комсомолу
підприємства, установи, організації та
письмової згоди членів сім'ї
громадянина, які проживають разом з
ним. Громадян, які самоправно зайняли
жилу площу в гуртожитку, виселяють без
надання їм іншого жилого приміщення.

За змістом ст.ст.71, 72 ЖК України
визнання особи такою, що втратила право
на користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку. При тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім’ї за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців. У
випадках, передбачених частиною 3
вказаної норми закону, жиле приміщення
може зберігатися за тимчасово
відсутнім наймачем або членами його
сім’ї і понад шість місяців.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті викладених норм
законодавства, в першу чергу ст.ст.317, 319
ЦК України, суд приходить до висновку,
що право на звернення до суду із
позовними вимогами про визнання особи
такою, що втратила право на
користування жилим приміщенням
гуртожитку або виселення осіб, які
самовільно зайняли жилу площу в
гуртожитку, має лише власник такого
гуртожитку або особа, якій делеговані
власником відповідні права щодо
розпорядження таким житловим
приміщення гуртожитку, а також
представник, що діє від імені
зазначених осіб.

Як встановлено в судовому засіданні,
позивач не є ані власником, ані
уповноваженою ним відповідним чином
особою, що має право на розпорядження
гуртожитком по вул. Набережна Перемога,
46 в м. Дніпропетровську, зокрема
квартирою №808 або жилими приміщеннями,
що складають таку квартиру.

Отже, позивач не має права на
розпорядження неналежним і не ввіреним
їй вказаним житловим приміщення,
зокрема шляхом виселення з нього осіб,
визнання їх такими, що втратили право
на користування жилим приміщенням, в
тому числі і в судовому порядку.

Не набуває позивач зазначеного права і
на підставі норми ст.47 Конституції
України, на яку посилається позивач.

Правова позиція суду з цього приводу
ґрунтується на тому, вказана норма
Основного Закону закріплює право
кожного на житло і не уповноважує
позивача на розпорядження неналежним і
не ввіреним їй житловим приміщенням за
встановлених судом під час розгляду
справи обставин.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про необхідність
відмови в задоволені позовних вимог в
повному обсязі.

При цьому, суд не приймає до уваги, як
підставу для задоволення позову,
посилання позивача на порушення
відповідачами її права на житло через
потребу позивача в поліпшенні своїх
житлових умов.

Така оцінка судом зазначених посилань
позивача ґрунтується на тому, що факт
та підстави проживання відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8 в кімнаті
відповідача ОСОБА_9, а також час
проживання чи відсутності в цій
кімнаті ОСОБА_9, як наймача, жодним
чином не впливає на житлові права
позивача, не зумовлює їх порушення чи
обмеження, оскільки позивач не має
жодних майнових чи інших прав відносно
кімнати відповідача ОСОБА_9 При цьому,
судом не встановлено, а позивачем не
надано жодних належних та допустимих
доказів протилежного. Звільнення ж
цієї кімнати відповідачами тим чи
іншим шляхом не зумовлюватиме
обов’язкового та беззаперечного
набуття позивачем будь-якого права на
займану відповідачами житлову кімнату,
про що свідчить і положення п.11
Примірним положенням про гуртожитки.

Також в контексті викладеного слід
зазначити, що позивач займає в
гуртожитку по вул. Набережна Перемоги,
46 в м. Дніпропетровську (а.с.43) кімнату,
житловою площею 14,7 м2, в той час як
згідно п.12 Примірного положенням про
гуртожитки мінімальна норма житлової
площі в гуртожитку становить 6 м2 на
одну особу.

Окрім того, підставою для відмови в
задоволенні позову є пропуск позивачем
строків позовної давності, про
застосування яких в судовому засіданні
було заявлено представником
відповідачів ОСОБА_4

Так, зі змісту позовної заяви (а.с.141-142)
вбачається, що позивач пов’язує час
виникнення в неї права на звернення до
суду із позовною вимогою про виселення
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8 з
часом вселення останніх в кімнату
ОСОБА_9 –з липня 2007 року, а виникнення
права на звернення з вимогою про
визнання ОСОБА_9 таким, що втратив право
на користування житловим приміщення,
–з кінця 2005 року.

Враховуючи характер позовних вимог, до
них застосовується загальна позовна
давність у три роки згідно ст.257 ЦК
України. Зважаючи, що позивач
звернулась до суду із даним позовом 15
березня 2011 року, суд приходить до
висновку, що встановлений ст.257 ЦК
України строк позовної давності сплив,
що у відповідності до ст.267 ч.4 ЦК
України є підставою для відмови у
позові.

При цьому, позивач заяв про поновлення
строків позовної давності не заявляла,
лише зазначила, що пропуск нею даного
строку зумовлений відсутністю
електроенергії в її кімнаті
гуртожитку.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
сплачені позивачем при зверненні до
суду судові витрати у вигляді судового
збору (державного мита) в розмірі 25,5
гривень та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 37 гривень
–покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 9, 71 –72, 109, 121, 124 –129, 132 ЖК України,
ст. ст. 11, 13, 16, 256 –258, 260 –261, 267 - 268 ЦК
України, ст. ст. 10, 11, 57 - 61, 88, 110, 209, 212-215, 223
ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог, -
відмовити.

Судові витрати у справі, що складається
з судового збору у сумі 25, 50 гривень та
37, 00 гривень витрат на інформаційно
–технічне забезпечення розгляду
справи, не відшкодовуються та
покладаються на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя          А.В. Брага