Справа № 22 -2960/2761/2012 року Головуючий у 1-й інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач: Чобіток А.О.
РІШЕННЯ

Іменем України

08 лютого 2012 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - судді Чобіток А.О..

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарі - Бабіч К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2011 року в справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про зобов»язання оформити трудові відносини, стягнення компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

Рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 07 вересня 2011 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Постановлено зобов»язати фізичну особу підприємця ОСОБА_1 оформити у письмовій формі трудовий договір з ОСОБА_3 з 03.12.2007 року по 01.04.2010 року на умовах, які відповідали умовам його роботи у встановленому ст.ст.21,24 КЗпП України порядку; зобов»язати ОСОБА_1 зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання в порядку,визначеному Міністерством праці та соціальної політики України;стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 638 грн.та у відшкодування моральної шкоди 500 грн. та 120 грн. судових витрат,а всього 2 258 грн.68 коп. В решті позову відмовити.

Не погодившись з таким рішенням суду відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати його та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує на неповне з»ясування судом обставин справи та недоведеність обставин,що мають значення для справи,які суд вважає встановленими,порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явилися в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

В червні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про зобов»язання оформити трудові відносини, стягнення компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди . При цьому зазначав, що в грудні 2007 року він був прийнятий на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1. В його обов»язки входило консультування клієнтів, продаж товарів, отримання розрахунку, замовлення товару. Вказує, що його робочим місцем з грудня 2007 року було торгове місце НОМЕР_1 на ринку ТОВ КВФ «Крокус» по вул.. Пестеля в м. Києві, яке орендував відповідач, а графік роботи був з 08 год. 00 хв. ранку до 19 год. 00 хв. вечора. В подальшому його було переведено на робоче місце до салону-магазину сантехніки, що знаходиться на вул. Татарській, 7 в м. Києві. Зазначає, що старанно відносився до своїх трудових обов»язків, не допускав порушень трудової дисципліни. В березні 2010 року він почав сумніватися про те, що оформлений на роботі офіційно, а після спроб дізнатися про це, його було звільнено, після чого він виявив, що працював неофіційно, так як в його трудовій книжці не було жодних записів про це. Посилаючись на вказані обставини, просив суд зобов»язати відповідача оформити з ним трудові відносини у відповідності до чинного законодавства.

Встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про його державну реєстрацію. Згідно з довідкою адміністрації ТОВ «КВФ «Крокус» від 30.08.2011 року, торгове місце НОМЕР_1 знаходиться в оренді ОСОБА_1 з 2010 року, з 2007 року по 2009 рік зазначене торгове місце перебувала в оренді ОСОБА_5.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд встановив та виходив з того, що в обґрунтування фактично укладеного трудового договору з відповідачем, позивачем надано оригінал щоденника, в якому зазначено торгівельну точку в якій він працював, отриману заробітну плату, особу, яка з ним працювала, сума каси,яку він здавав відповідачу та його графік роботи. Доказовою базою є також і покази свідка ОСОБА_6, яка показала, що вона є суб»єктом підприємницької діяльності і в період з 2007 року по 2011 рік працювала на ринку «Крокус», торгівельне місце НОМЕР_2 та бачила, що ОСОБА_3 з 2007 року по 2009 рік працював реалізатором товару в ларьку НОМЕР_1, а товар йому поставлявав син відповідача ОСОБА_7. Зазначений ларьок орендувала СПД ОСОБА_5 до кінця 2007 року, а потім пішла в декрет, і після цього син відповідача поставляв товар, а позивач його реалізовував. ОСОБА_7 підтвердив ту обставину, що він є сином відповідача та поставляв товар до ларька НОМЕР_1, а позивач його реалізовував, гроші віддавав йому, а він вже батьку. В якості доказу судом прийнято до уваги і довідку ТОВ КВФ «Крокус» за № 13 від 10.05.2011 року, відповідно до якої торгівельне місце НОМЕР_1, розташоване на ринку ТОВ КВФ «Крокус» по вул.. Пестеля в м. Києві з 2008 року і по теперішній час надається в оренду ОСОБА_1.

На підтвердження переведення позивача на роботу в магазин сантехніки, розташований по вул.. Татарській, 7 в м. Києві, судом прийнято товарні чеки на товар, які зі слів позивача заповнювалися ним особисто та на яких проставлений штамп, зазначеного салону. Ці ж обставини підтвердила і свідок ОСОБА_8, яка була клієнткою салону та підтвердила факт того, що саме позивач її обслуговував на початку 2009 року, в підтвердження чого надала для огляду товарні чеки виписані позивачем. Свідок ОСОБА_9, що є знайомим позивача, надав аналогічні покази.

Проте з такими висновками суду колегія суддів не може погодитися з наступних підстав.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Прийшовши до висновку про те, що позивач був допущений до роботи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з відома останнього та за його погодженням, судом не перевірено та не дано належної оцінки тому факту, що позивачем не надано жодного доказу наведеному, та про це взагалі не вказано .

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Так, в основу рішення суду щодо виконання роботи позивачем у відповідача лягли покази свідків ОСОБА_6,ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , проте жоден з наведених свідків не показав, що позивач виконував роботу за розпорядженням або з відома саме СПД ОСОБА_1.

Крім того, покази свідка ОСОБА_7 викладено однобічно та вирвано з загального їх контексту, а тому вважати, що судом дано їм об»єктивну оцінку підстав немає.

Не дано належної оцінки і зазначення позивачем періоду роботи позивача у відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, покази свідка ОСОБА_6 щодо часу роботи позивача в період з 2007 року по 2009 рік спростовується довідкою ТОВ КВФ «Крокус» від 30.08.2011 року, відповідно до якої у зазначений період торгове місце НОМЕР_1 та яке зазначене позивачем як його робоче місце, перебувало в оренді СПД ОСОБА_5.

Зазначена довідка не взята судом до уваги, оскільки на його думку вона спростовується показами свідка ОСОБА_6, яка пояснила, що ОСОБА_5 знаходилася в декретній відпустці, проте будь-які належні та допустимі докази в розумінні ст. 57 ЦПК України наведеному відсутні.

Крім того, судом не звернуто уваги, що довідка від 30.08.2011 року була уточненням до раніш поданих довідок від 10.05.2011 року та 21.07.2011 року.

За вказаних обставин не можуть бути взяті до уваги як докази і щоденник , наданий позивачем, оскільки він не містить фактичних даних, на підставі яких можливо встановити місце роботи позивача, його обов»язки, трудові відносини з відповідачем, а також товарні чеки, так як в графі виписав(ла) стоїть лише підпис особи без його розшифрування, а тому зробити висновок кому він належить не є можливим.

Тобто, зазначені документи не містять ознак письмових доказів, так як не мають істотних та достовірних відомостей про обставини справи.

Відповідно до ч. 4 ст.. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, проте рішення суду першої інстанції базується на доказах , які носять характер припущення навіть в обрахуванні вимог позивача щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, що є недопустимим порушенням норм матеріального права .

До того ж слід зазначити, що висновки суду є суперечливими. Так, взявши до уваги щоденник наданий позивачем, як доказ трудових відносин між сторонами, суд вказав, що він має відомості щодо отримання позивачем заробітної плати, однак в частині її обрахування зазначає про відсутність будь-яких даних про розмір заробітної плати, тобто сам вказує на відсутність обов»язкової ознаки трудового договору .

Позивачем також не надано доказів на підтвердження обставин перебування його трудової книжки у відповідача протягом часу, на який він вказує.

На підставі викладеного, суд прийшов до помилкового висновку про доведеність позовних вимог ОСОБА_3, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2011 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про зобов»язання оформити трудові відносини, стягнення компенсації за невикористану відпустку та відшкодування моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -