Справа № 401/1963/12
(2/401/2415/12)
РІШЕННЯ

Іменем України

05.11.2012 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

при секретареві - Пантелєєвій Я.В.,

за участі позивача ОСОБА_1,

за участі відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, де третя особа КЖЕП №54 про зобовязання укласти окремі договори та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, де треті особи ОСОБА_3 та Відділ громадянства та реєстрації фізичних осіб паспортної і міграційної служби Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що він є наймачем житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ордера на житлове приміщення №3372 від 09 липня 1990 р. Разом із позивачем у квартирі по вищевказаній адресі також зареєстрована ОСОБА_4, яка доводиться позивачеві колишньою дружиною, з якою шлюб розірваний у 1990 р.; інших осіб, які мають право користування даним житловим приміщенням не має.

У відповідності зі ст. 64 ЖК члени родини наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами й несуть усі обов'язки, які випливають із договору наймання житлового приміщення. До членів родини наймача ставляться дружина наймача, їх діти й батьки. Членами родини наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Якщо особи, відзначені в частині другої цієї статті, перестали бути членами родини наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права й обов'язку, як наймач і члени його родини.

Відповідно до ст. 816 Цивільного кодексу України у договорі найму житла повинні бути зазначені особи, які будуть проживати разом з наймачем. Ці особи здобувають рівні з наймачем права й обов'язки щодо користування житлом.

Як зазначається позивачем при зверненні до суду, відповідач ОСОБА_2 не є членом його сімї, тому повинна самостійно оплачувати належні комунальні послуги, але обов'язки по оплаті житлово - комунальних послуг вона не виконує, та позивачеві доводиться їх оплачувати самостійно та в повному обсязі.

Порядок користування житловим приміщенням сторонами не визначений, у зв'язку із чим порядок і розмір участі позивача та відповідача у витратах на оплату житлового приміщення й комунальних послуг повинен бути визначений, виходячи з належної на них частки загальної площі житлового приміщення. Враховуючи, що угода між сторонами по оплаті за житло й комунальні послуги не досягнута, позивач вважає за необхідне покласти на відповідача обов'язок укласти окрему угоду на оплату житлово комунальних послуг з видачею окремого платіжного документа.

У звязку з вищенаведеним у позові й заявлено вимогу про зобовязання відповідача укласти окрему угоду на оплату житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_2.

Відповідач позов не визнала та звернулася із зустрічним позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в квартирі №23, будинку №15 по Донецькому шосе в м. Дніпропетровську.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач посилається на те, що відповідно до ордеру на житлове приміщення № 3372 від 09 липня 1990 р., виданого виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної Ради народних депутатів, відповідач разом із ОСОБА_1 є наймачами житлового приміщення за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Донецьке шосе, б. 15, кв. 23. У відповідності до ст. 71 ЖК України житлове приміщення зберігається за наймачем при тимчасовій його відсутності на протязі шести місяців. Утім, з березня 2012 року відповідач у квартирі в присутності відповідача не з'являється. Якщо він і з'являвся в квартирі, то тільки для виду, з метою незаконного її утримання, що у відповідності до законодавства не може розцінюватися як повернення, яке перериває перебіг шестимісячного строку. За даними відповідача він проживає на території Росії, за адресою АДРЕСА_3 та має постійне проживання за вказаною адресою, відповідач постійно працює на території РФ в юридичній особі - резиденті РФ; причини перебування його за кордоном відповідачеві не відомі, але вони не відносяться до вичерпного переліку підстав для зберігання за відповідачем житлового приміщення, передбаченого ЖК України. Крім того, ЖК України встановлює не тільки права, але й обовязки наймачів житлових приміщень. На наймачів таких приміщень покладено обовязок, зокрема, сплати комунальних послуг та квартирної плати. Проте, тягар утримання житлового приміщення в належному стані та сплати комунальних послуг відповідач не несе. Твердження ОСОБА_5, які містяться в його позовній заяві про визначення часток з оплати житлово-комунальних послуг, не відповідають дійсності в звязку з тим, що вони не правдиві і не підтверджені жодними документами, та своїми діями відповідач порушує мої права наймача приміщення.

Що стосується первісного позову ОСОБА_1, то відповідач, заперечуючи проти його задоволення, наголошувала на тому, що жодних доказів несплати відповідачем, з однієї сторони, і сплати позивачем, з іншої сторони, комунальних послуг позивач не наводить. Хоча жодної сплати комунальних послуг за останні роки позивач не провадив. Всі квитанції щодо сплати комунальних послуг, хоча й виписані на ім'я позивача, так як особовий рахунок в усіх обслуговуючих підприємствах відкритий на нього, знаходяться у відповідача та отримані відповідачем особисто під час сплати таких послуг. На переконання відповідача є незрозумілим яку саме угоду бажає укласти позивач. Угода на сплату комунальних послуг (договір) укладається безпосередньо з обслуговуючими організаціями, якою він не являється, так як не є постачальником комунальних послуг. Крім того, згідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Ніяких умов, бажаної угоди, позивач не наводить, хоча у відповідності до ст. 628 ЦК України зміст договору має містити умови, визначені і погоджені сторонами, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Позивач навіть не надає технічну документацію на квартиру, на підставі якої можливо було визначити розмір приміщень, якими він користується. У позивача не має підстав вимагати укладення угоди ще й тому, що жодного договору з постачальниками комунальних послуг ним не укладено.

Заслухав пояснення сторін та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову відповідача, виходячи з наступного.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 зазначеного вище закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину); відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону N 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року N 529 "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій". З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону "Про житлово-комунальні послуги", постанови КМУ N 529 від 20.05.2009 р. вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст.ст. 19, 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги". Таким чином, обовязок споживача на укладення договору є похідним від пропозиції про укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого відповідно до типового договору. Утім, позивач не довів факт ухилення відповідача від укладення договору та в чому полягає порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Разом з тим, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України; відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів).

Разом з тим, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову відповідача, суд виходить з того, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК); відповідно до ст. 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, та цією же статтею передбачені випадки, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Утім, відповідача не виконав обовязок доказування, не надав докази у відповідності до приписів ст.ст. 57-59 ЦПК України, не довів відсутність підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім ОСОБА_1, що надало би змогу суду дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася, тоді як відповідно до пояснень позивача тимчасове перебування в Російській Федерації повязане саме із працевлаштуванням за межами України та перебуванням на території іншої держави до закінчення роботи, тривалість якої не залежить від самого ОСОБА_1 та коливатиметься залежно від інших факторів (зокрема, пори року, наявністю роботи та ін.). Разом з тим, твердження відповідача щодо того, що ОСОБА_1 є громадянином РФ спростовуються дослідженими судом доказами: паспортом громадянина України, виданого ОСОБА_1, та довідкою з Управління Федеральної міграційної служби по Республіці Комі від 17.04.2012 р., відповідно до якої рішенням від 17.04.2012 р. ОСОБА_1 дозволено тимчасове проживання без врахування встановленої на 2012 рік квоти на підставі п.п. 4 п. 3 ст. 6 Федерального Закону «Про правове становище іноземних громадян в Російській Федерації».

Судові витрати віднести на рахунок сторін.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя