Справа № 2-4436/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2012 року Подільський
районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Трегубенко Л. О. ,

при секретарях - Лемішко А. С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Подільської районної в м. Києві
державної адміністрації, Комунального
підприємства «Вітряні Гори» про
визнання права користування жилим
приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка, ОСОБА_1, звернулась до суду
із позовом до Подільської районної в м.
Києві державної адміністрації, КП
«Вітряні Гори» про визнання права
користування жилим приміщенням у
однокімнатній квартирі АДРЕСА_1, жилою
площею 14,9 кв. м, загальною - 28,7 кв. м.

Обгрунтовує свої позовні вимоги тим,
що з 01.02.1977 р. по теперішній час,
протягом 34 років безперервно мешкає в
спірній квартирі, з дня вселення -
спочатку разом з тіткою та дядьком,
ОСОБА_2, до моменту їх смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3,
доглядала за ними, разом вели спільне
домашнє господарство, сплачувала
комунальні платежі.

У ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька, яка є
інвалідом III групи з дитинства через
відсутність слуху, навчалась з 1982 р. по
1995 р. в школі - інтернаті для глухих
дітей по вул. Світлицького 31/7,
неподалік від будинку АДРЕСА_1.

З 1985 р. по 2007 р. вона працювала у Дитячій
музичній школі № 31, що у Подільському
районі міста.

Наведене підтверджує ті обставини, що
на законних підставах вселилась в
спірну квартиру, після смерті родичів
(тітки і дядька) отримала права і
обов'язки, як наймач жилого приміщення,
протягом тривалого часу безперервно
постійно мешкає, всі ці роки
добросовісно і відкрито користується
нею, утримує та робить поточні ремонти,
оплачує житлово-комунальні послуги.

Позивачка просила позов задовольнити.

Відповідач, Подільська районна в м.
Києві державна адміністрація, позовні
вимоги не визнала, у письмових
запереченнях навела наступні підстави.

Зокрема, що позивачка, стверджуючи про
проживання з 01.02.1977 р. в спірній
квартирі, не наведить підстав вселення.

Як убачається з довідки ф.-3, вона
зареєстрована та проживає в
приватизованій квартирі АДРЕСА_2, чим
спростовуються доводи щодо фактичного
місця проживання.

Спірна квартира за ордером на житлове
приміщення надавалась в користування
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, позивачка доказово не
підтверила ті обставини, що є
племінницею цих осіб, на яких підставав
вселилась, чи мала їхню згоду на
вселення, чи проживала з ними і чи вела
спільне домашнє господарство і
здійснювала догляд за ними тощо.

Договір найму з нею не міг бути
укладений, що не вказує на проживання в
спірній квартирі, квитанції на сплату
житлово-комунальних послуг не можуть
братись до уваги як доказ проживання,
оскільки ім'я мешканця вписане від
руки.

Особи, які самоправно зайняли жиле
приміщення, у порядку ст. 116 ЖК України
виселяються без надання їм іншого
жилого приміщення.

Позивачка пропустила передбачений
законом загальний строк позовної
давності у три роки, ураховуючи, що
попередні мешканці спірної квартири
померли понад 30 років тому, що
відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є
підставою для відмови у позові.

З наведених підстав представник
відповідача просив у задоволенні
позову відмовити.

У судовому засіданні позивачка
підтримала позовні вимоги з підстав,
наведених у заяві, просить
задовольнити, додатково пояснила, що
чоловік був прописаний у гуртожитку за
місцем роботи, вона прописки не мала, на
квартирному обліку не перебувала, у
спірну квартиру нікого не прописували,
дочка обліковувалась в спеціальній
школі-інтернаті для дітей інвалідів.
Вперше прописалась в Києві в
однокімнатній квартирі, яку отримав
чоловік у 1987 р.. Цю квартиру
приватизували на трьох осіб, у ній
проживає дочка з сім»єю, онук теж є
інвалідом з дитинства. Чоловік
перебуває в місцях позбавлення волі,
відбуває покарання за вироком суду.

Представник відповідача, Подільської
районної в м. Києві державної
адміністрації, за довіреністю, ОСОБА_4,
позовні вимоги не визнав з підстав,
наведених у письмових запереченнях, у
задоволенні просить відмовити.

Опитана свідок, ОСОБА_5, показала, що
тривалий час працювали разом у
музичній школі, позивачка проживала з
родиною в квартирі по АДРЕСА_1, що
залишилась їм після смерті родичів
чоловіка.

Свідок, ОСОБА_6, показала, що раніше
проживала у цьому ж будинку з моменту
заселення. Сусіди на той час були
дружніми, і кожен все про всіх знав. У
1977 р. до похилого віку подружжя ОСОБА_3
вселилась позивачка разом з чоловіком,
який приходився їм племінником. Вони
були старими, хворіли, власних дітей не
мали, і потребували допомоги, говорили,
що залишать сім»ї племінника квартиру.
Молода родина стала постійно проживала
з ОСОБА_2, харчувались разом, вели
господарство, у той час у них
народилась донька. Поховали спочатку
тітку, потім дядька, і залишились в
квартирі та проживають до цього часу.

Суд, заслухавши пояснення позивачки і
представника відповідача, показання
свідків, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, вивчивши
матеріали справи, вважає, що позовні
вимоги підтверджені та підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій
цієї статті, перестали бути членами
сім'ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

У відповідності зі ст. 65 ЖК України
наймач вправі в установленому порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення
як члени сім'ї наймача, набувають
рівного з іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами, наймачем
та членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Суд установив, що спірна квартира
АДРЕСА_1, загальною площею 28,7 кв. м, що
складається з однієї кімнати, жилою
площею 14,9 кв. м, перебувала в
користуванні на підставі ордеру
рідної тітки чоловіка позивачки,
ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - «ОСОБА_2», та
її чоловіка, ОСОБА_3 ( а. с. 63).

Відтак, подружжя, ОСОБА_8, які вселилися
на правах інших осіб, з усної згоди
наймача і його дружини, і стали членами
їхньої сім»ї, були пов»язані спільним
побутом, після смерті колишніх
мешканців залишились проживати у
спірній квартирі, позивачка проживають
по теперішній час, і набула право
користування спірною квартирою з
моменту вселення, що підтвердили під
присягою і свідки, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, у
взаємосв»язку та узгодженням із
встановленими судом наступними
обставинами.

Станом на 01.02.1977 р., тобто на дату, з якою
позивачка пов»язує вселення в спірну
квартиру, подружжя ОСОБА_3 були
похилого віку людьми, власних дітей не
мали, за віком і станом здоров»я
потребували сторонньої допомоги, тому
зрозуміла їхня усна згода на вселення
єдиного родича (племінника) з
майбутньою дружиною, які приїхали до
Києва з іншої місцевості ( а. с. 63).

01.02.1977 р. позивачка з майбутнім
чоловіком, ОСОБА_8, вселились в спірну
квартиру за усною згодою родичів
(тітки і дядька), кожен з них у Києві
власного житла не мали, стали
проживати з ними однією сім»єю,
пов»язаною спільним побутом,
ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася донька,
ОСОБА_9, офіційно між собою шлюб
зареєстрували 13.09.1979 р., після
народження спільної дитини ( а. с. 15, 16).

Та обставина, що чоловік позивачки є
рідним племінником колишньої мешканки
спірної квартири, ОСОБА_2 (дошлюбне
прізвище - «ОСОБА_2»), підтверджується
копіями свідоцтв про його народження
та народження його матері, копією
посвідки про шлюб тітки з ОСОБА_3 (а. с. 46,
47, 63, 64).

ІНФОРМАЦІЯ_2 тітка чоловіка, ОСОБА_2,
померла від гострого порушення
мозкового кровообігу, у віці 68 років,
ІНФОРМАЦІЯ_3 - її чоловік, ОСОБА_3, від
отруєння карбетуратами, у віці 72 роки,
подружжя ОСОБА_9 їх поховали, і
залишились проживати у квартирі
родичів ( а. с. 5, 6).

Чоловік позивачки, ОСОБА_8, тимчасово
відсутній за місце проживання,
оскільки 03.08.2011 р. вироком
Попільнянського районного суду
Житомирської області засуджений до 2
років позбавлення волі, і відбуває
покарання в місцях позбавлення волі ( а.
с. 94).

Позивачка, ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1,
починаючи з 18.07.1977 р. обслуговувалась,
отримувала медичну допомогу,
спостерігалася з приводу вагітності в
поліклініці району за місцем мешкання,
що підтверджується амбулаторною
картою ( а. с. 116).

Відповідно до індивідуальної карти
дитини, ОСОБА_9, народилася ІНФОРМАЦІЯ_2
( домашня адреса: АДРЕСА_1), є інвалідом з
дитинства, спостерігалась та
лікувалась з приводу вад слуху та інших
захворювань в дитячих закладах охорони
здоров»я за місцем проживання,
навчалася в спеціальній загально -
освітній школі №6 для глухих дітей
Подільського району, розташованій по
вул. Світлицького, 31/7 в м. Києві ( а. с. 19,
21, 114, 115, 117-127).

Відповідно до довідки №50 від 15.11.2011 р.
позивачка, ОСОБА_1, працювала в
Київській дитячій музичній школі №31,
розташованій по вул. Сирецькій, 13 в м.
Києві, сторожем з 16.06.1982 р.(наказ №65 від
16.06.1982 р.) по 10.09.2007 р. (наказ №74 від 06.09.2007
р.) ( а. с. 20).

Як убачається з рахунків на сплату
комунальних послуг, розрахункових
книжок по оплаті за квартиру,
комунальні та інші послуги і
електроенергію, абонентських книжок,
посвідчень на користування
радіоточкою, квитанцій тощо, починаючи
з 1978 р. виписаних на ім»я ОСОБА_8,
житлово-комунальні послуги
нараховувались з розрахунку на три
особи, оплачувалися родиною ОСОБА_8 ( а.
с. 48-54, 98-104).

Обслуговуючі будинок організації ( ЖЕК
-704 КП «Поділ-Житло», УЖГ Подільського
району КП «Вітряні гори» та інші
протягом всього періоду проживання
родини укладали з ОСОБА_8 договори про
реструктуризацію заборгованості за
житлово-комунальні послуги, надання
послуг з утримання будинків та
прибудинкових територій, проведення
розрахунків за водопостачання та
водовідведення за показниками
квартирних приладів, виконання робіт
по технічному обслуговуванню
кабельної системи колективного
прийому телебачення тощо( а. с. 55-62,
109-113).

На ім»я чоловіка позивачки за адресою:
АДРЕСА_1 надходила поштова
кореспонденція ( а. с. 129).

19.12.1979 р. чоловік позивачки, ОСОБА_8,
звертався до суду з позовом про
визнання права користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, який
був прийнятий як зустрічний у справі за
позовом РЖУ Подільського району м.
Києва до нього та позивачки про
виселення ( а. с.105-107) .

Рішенням Подільського районного
народного суду від 28.02.1980 р. подружжя
ОСОБА_8 виселені із спірної квартири, у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8
відмовлено, але було оскаржено у вищі
судові інстанції, документів і даних
про результати розгляду по архіву не
збереглося, не володіють цією
інформацією і позивачка та представник
відповідача, як свідчать обставини
справи, остаточне рішення не
приймалося.

Так, за архівними даними, 27.11.2002 р. до
провадження Подільського районного
суду м. Києва повторно надходила
позовна заява Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства (правонаступника РЖУ
Подільського району м. Києва) до родини
ОСОБА_8 про виселення, яка ухвалою від
07.08.2003 р. залишена без розгляду в
зв»язку з повторною неявкою
представника позивача ( а. с. 108, 131).

Відповідно до довідки ф. 3 від 25.11.2011 р.
позивачка, ОСОБА_1, з 1987 р. зареєстрована
у однокімнатній квартирі АДРЕСА_2,
житловою площею 13,60 кв. м, загальною - 26,10
кв.м, поряд з чоловіком, ОСОБА_8, донькою,
ОСОБА_9 (інвалідом 3 групи з дитинства),
та онуком, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
теж є інвалідом з дитинства ( а. с. 7, 18, 19).

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло, виданого 03.03.1994 р.
Державною комунальною
будівельно-монтажною фірмою «Дарниця»,
квартира АДРЕСА_2, загальною площею 13,17
кв. м, належить на праві власності у
порядку приватизації ОСОБА_8 та членам
його сім»ї: ОСОБА_1, ОСОБА_9, в розмірах
житлової площі, що менше норми
забезпеченості (7,5 кв.м) та приватизації
на одну особу ( а. с. 86, 87).

Позивачка пояснила, що до надання
чоловікові, прописаному за гуртожитком
(ліжко-місце), за місцем роботи у 1987 р.
квартири АДРЕСА_2, загальною площею 13,17
кв. м, прописки не мала, на квартирному
обліку ніколи не перебувала, дочка
обліковувалась в спеціальній
школі-інтернаті для дітей-інвалідів до
1994 р., родина не могла приписатись в
спірній квартирі, на яку набула право
користування, вселившись до подружжя
ОСОБА_3, за існуючими на той час
правилами.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 р. № 2
"Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України" (зі змінами
від 10.03.1989 р. N 2, від 25.05.1998 р. N 15),
вирішуючи спори про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п. 15
постанови від 01.11.1996 р. N 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Однак відсутність письмової згоди
членів сім'ї наймача на вселення сама
по собі не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

З урахуванням дійсних обставин справи,
суд дійшов до висновку, що отримання
чоловіком позивачки, ОСОБА_8, квартири
АДРЕСА_2, жилою площею 13,17 кв. м, у 1987 р., і
приватизація цієї квартири родиною за
меншими розмірами ніж мінімальна
норма забезпеченості житлової площі на
одну особу ( 7,5 кв. м), в яку позивачка не
вселялась, лише зареєструвалась,
жодним чином не впливає на набуття нею
права користування спірною квартирою,
в яку вселилась в 1977 р. за згодою
наймача та члена його сім»ї, що вони
висловлювали таку згоду безспірно
встановлено за обставинами справи,
постійно проживала і вела з ними
спільне господарство, доглядала за
ними до дня смерті, брала участь в
похованні, будь-яких ознак наявності
угоди між нею та колишніми мешканцями
щодо певного порядку користування
жилим приміщенням за матеріалами
справи не убачається.

З цих міркувань суд не приймає до уваги
заперечення відповідача проти позову в
частині того, що позивачка, звернувшись
до суду за спливом понад 30 років після
смерті попередніх мешканців спірної
квартири, пропустила передбачений
законом загальний строк позовної
давності у три роки, що відповідно до ч.
4 ст. 267 ЦК України є самостійною
підставою для відмови у позові,
оскільки вона набула право
користування, вселившись за життя
попередніх мешканців, за їхньої згоди,
постійно проживала з ними до дня
смерті, і ніколи не полишала
помешкання.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Докази мають бути у відповідності з
вимогами ст. ст. 58,59 ЦПК України
належними і допустимими.

Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд дійшов висновку, що позивачка
підтвердила позовні вимоги належними і
допустимими доказами, натомість
відповідач, заперечуючи проти позову,
зустрічних позовних вимог не заявив,
доказово не підтвердив обґрунтування
своїх заперечень.

Ураховуючи наведене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги позивачки
про визнання за нею права користування
жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1
доведені і підлягають задоволенню.

На підставі ст. ст. 64, 65 ЖК України,
керуючись ст. ст. 10, 11, 58-60, 208-209, 212-215, 218
ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування
жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд міста в
установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Л. О. Трегубенко