АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:22-ц/2090/1633/2012 Головуючий 1 інст. Сугачова О.О.
Справа № 2-1820/11
Категорія: усунення перешкод Доповідач Карімова Л.В.
в користуванні власністю
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2012 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Карімової Л.В.,

суддів: Бурлака І.В.,

ОСОБА_1,

при секретарі Гопко А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю, знесення самочинно виконаного переобладнання місць загального користування, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_2, в яких сторони проживають.

У листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідачів і просила зобовязати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за власний рахунок знести самочинно встановлений тамбур до квартир № № 76 та № 7 5 на сходовій клітині в приміщенні загального користування в будинку № 8-а по вул. Сергіївській в м. Харкові, привести тамбур у попередній стан та стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 10 000грн.

Посилалася на те, , що приблизно два роки тому відповідачі без дозволу виконкому, інспекції ДАБК самовільно, без відповідних документів та її згоди як власника сусідньої квартири здійснили переобладнання місця загального користування сходової клітини, встановивши на неї двері та перестінок, утворивши тим самим тамбур до вказаних квартир, влаштували комору у шафі пожежного крану, що створює для неї перешкоди та незручності у користуванні належної їй квартирою, оскільки спільний коридор тривалий час був заставлений речами відповідачів та порушує звичний для неї спосіб життя.

Зазначала також, що вона зверталася до відповідних контролюючих органів, яки вживали заходи попередження, однак відповідачами були проігноровані. Відповідачі позов не визнали, посилаючись на його безпідставність, порушення позивачкою строку звернення до суду з вказаним позовом, а також на те, що ОСОБА_4 не заперечувала щодо переобладнання тамбуру.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2011 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: зобовязано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за власний рахунок знести самочинно встановлений тамбур до квартир № 76 та № 75 на сходовій клітини в приміщенні загального користування в будинку № 8-а по вулиці Сергіївській в місті Харкові і привести тамбур у попередній стан.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 1000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 08,50 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 37 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.01. 2012 р. виправлені описки в рішенні цього ж суду від 03.10. 2011 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 03.10. 2011 р. та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеністю тих обставин, які суд вважав встановленими, порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначають, що районним судом не взято до уваги, що докази, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог і які свідчать про переобладнання тамбуру без її згоди у 2010 році ( протокол про адміністративне порушення, акти обстеження ) складені без їх участі, а клопотання, яке міститься в їх письмових запереченнях, про виклик свідків на підтвердження переобладнання тамбуру зі згоди позивачки ще в 2007 році, не розглянуто судом. Зазначені обставини привели до неповноти судового слідства та неправильності висновків суду щодо застосування строків позовної давності, які сплинули на час звернення позивачки до суду.

Вважають безпідставними посилання в рішенні суду на вимоги ст. 100 ЖК України, яка не застосовується до виниклих правовідносин, оскільки спірне приміщення не є житловим або підсобним приміщенням, а є територією загального квартирного обслуговування.

Посилаються й на те, що рішення районного суду щодо стягнення з них моральної шкоди є безпідставними, оскільки до даного виду правовідносин чинним законодавством не передбачено відшкодування такої шкоди, доказів спричинення якої позивачкою не надано.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить відхилити апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення районного суду ухвалене на підставі наданих сторонами доказів та відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.2). Власник не може використовуватися право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (ч.5).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачами й в суді апеляційної інстанції останніми самочинно здійснено переобладнання та перепланування тамбуру до належних сторонам на праві власності квартир № № 76 та 75 на сходовій клітині в приміщенні загального користування в будинку № 8-а по вул. Сергіївській в м. Харкові, який є продовженням загального коридору-тамбуру (місцем загального користування співвласників квартир).

Крім того вказаний факт підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом, а саме: актом обстеження від 20.04.2010 року КП «Жилкомсервіс» коридору загального користування біля квартири № 76, відповідями цього підприємства від 15.06.2010 р., Департаменту містобудування та архітектури від 31.02.2011 року, відділу ВНПД Московського РВ м. Харкова ГУМВС України в Харківській області від 09.07.2010 р., а також поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яким судом першої інстанції надана правильна правова оцінка відповідно до вимог ст.. 212 ЦПК України.

Такий висновок районного суду відповідає вимогам ч.2 ст. 382 ЦК України та ст.. 100 ЖК України ( яка регулює відносини переобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення), оскільки вищевказані самочинні переобладнання здійснені відповідачами без відповідної проектної документації, згоди органів міського самоуправління та позивачки. При цьому така згода повинна бути у письмовому вигляді.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що зазначені переобладнання здійснені апелянтами за згодою ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки відповідачі не оспорювали факт відсутності такої згоди позивачки у письмовому вигляді. Зазначене підтверджується й розясненнями ТОВ «Інституту Харківпроект» за № 321 від 31.03.2011 року.

Судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок й про те, що вимоги ст. 261 ЦПК України ОСОБА_4 не порушені, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач була незгодна з діями відповідачів щодо самовільного використання ними приміщення загального користування, влаштування комори для зберігання речей відповідачів із шафи пожежного крану тільки з 2010 року, так як саме з цього часу стала звертатися до відповідних контролюючих органів з заявами про порушся відповідачами її прав.

У зв'язку з цим є безпідставними доводи апеляційної скарги на неповноту та неправильність рішення районного суду у зв'язку з неврахуванням їх письмового клопотання про допит свідків на підтвердження переобладнання тамбуру зі згоди позивачки ще в 2007 році

На підставі наведеного судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в частині зобовязання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за власний рахунок знести самочинно встановлений тамбур до квартир № 76 та № 75 на сходовій клітини в приміщенні загального користування в будинку № 8-а по вулиці Сергіївській в місті Харкові та привести тамбур у попередній стан відповідає вимогам матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Між тим судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна школа, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами і доповненнями) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд першої інстанції, встановивши факт того, що саме відповідачами здійснювалися перешкоди в користуванні місця загального користування, чим позивачу завдано моральну шкоду, не врахував вищезазначених розяснень та відсутність у ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст. 58-60 ЦПК України доказів, які свідчили б про те, що у зв'язку з такими діями відповідачів її звичайний спосіб життя змінився, і розміру такої шкоди.

У зв'язку з наведеним судова колегія вважає, що в цій частині рішення районного суду слід скасувати та відмовити у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_4 за недоведеністю.

В частині визначення судових витрат рішення районного суду відповідає вимогам ст.ст. 80,88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2011 року змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в сумі 1000 гривень.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні її позову в частині стягнення моральної шкоди.

В іншій частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий :

Судді