Справа № 1007/7084/2012
Провадження № 2/1007/2371/2012
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

01 листопада 2012 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді Маценко Н.П.

при секретарі Лисенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_2 про недійсним визнання кредитного договору

в с т а н о в и в:

У липні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 11.09.2008 року, зобов»язати ПАТ «УкрСиббанк» прийняти в нього суму в розмірі 651972,90 грн. з розстрочкою платежів на 60 місяців, за таких умов, що місячний платіж буде складати 10866,21 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 11.09.2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» у м. Києві укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого сума кредиту складає 144000 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення договору складає 698601,60 грн. зі сплатою процентної ставки в розмірі 15 % річних.

Відповідно до п. 1.2.1 договору банк зобов»язувався надати позичальнику кредит у вигляді одного траншу на строк 10 років, а позичальник повернути кошти у строки зазначені у Графіку погашення кредиту.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором 11.09.2008 року банк прийняв у заставу земельну ділянку 0,1187 га кадастровий номер 01:055:0005 з цільовим призначенням обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та житловий будинок що знаходиться за адресою Київська область, Броварський район, с. Зазим»є, вул. Кірова та є власністю ОСОБА_3

Одночасно виконання зобов»язань за кредитним договором також забезпечено договором поруки, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2

Вважає, що підписання договору про надання споживчого кредиту стало наслідком численних порушень норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, зокрема споживчий кредит отриманий позичальником в іноземній валюті в той час коли єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. В порушення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» відповідач на час надання кредиту не мав індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції. Також банком не виконано переддоговірної роботи з позичальником та не надано інформації щодо кредитних умов всупереч ЗУ «Про захист прав споживачів». Спірний кредитний договір порушує публічний порядок, оскільки спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Враховуючи, що половина кредитного договору суперечить законодавству, зазначені вище умови договору є несправедливими та слугують підставою для визнання його недійсним. При цьому недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов»язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.

Далі зазначає, що в разі застосування наслідків недійсності правочину він повинен повернути банку суму наданого кредиту в розмірі 651972,90 грн., так як впродовж 2008-2012 років ним в порядку погашення кредитної заборгованості сплачено суму в розмірі 9600,30 доларів США. З підстав визначення недійсним кредитного договору змушений звернутися до суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав у повному обсязі, дав пояснення аналогічні фабулі позовної заяви. Додав, що спірний договір укладений з порушенням Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», оскільки на час видачі кредитних коштів банк не мав ліцензії на здійснення операцій з валютою, валютою кредиту мала бути гривня. Спірний договір привів до звуження цивільних прав позивача, банк змусив взяти кредит в іноземній валюті, порушуючи тим самим волевиявлення учасників правочину. З часу отримання кредиту суттєво змінився курс гривні по відношенню до долару, що також є несправедливо та порушує ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Просить позов задовольнити.

Відповідач ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання повторно не з»явився, про день і час розгляду даної справи повідомлявся належним чином, про що свідчить підпис уповноваженої особи у зворотному повідомленні про вручення поштового відправлення.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути спір за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення.

Треті особи ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з»явилися, про день і час розгляду даної справи повідомлялися належним чином, про що свідчать підписи у зворотних повідомленнях та судових розписках. Суд розглядає дану справу на підставі наявних в ній даних.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. ОСОБА_3 недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Судом встановлено, що 11.09.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого сума кредиту складає 144000 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення договору складає 698601,60 грн. зі сплатою процентної ставки в розмірі 15 % річних.

Відповідно до п. 1.2.1 договору банк зобов»язався надати позичальнику кредит у вигляді одного траншу на строк 10 років, а позичальник повернути кошти у строки зазначені у Графіку погашення кредиту, що є невід»ємною частиною Договору від 11.09.2008 року.

У додатку № 2 до спірного договору значиться Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який є невід»ємною частиною договору про надання споживчого кредиту.

Згідно з роз»ясненнями п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок . При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо .

Заявляючи вимогу про визнання кредитного договору недійсним позивач посилається на незаконність надання йому кредиту в іноземній валюті без відповідної ліцензії.

Так, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, при цьому іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом . Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

У зв'язку з цим надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Підставою недійсності правочину позивач також зазначає надання споживчого кредиту в іноземній валюті, що суперечить ЗУ «Про захист прав споживачів» при цьому враховуючи ту обставину, що спірний договір укладений до 22.09.2011 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" позивач не може ставити питання про визнання кредитного договору недійсним саме з цих підстав.

Не заслуговують на увагу і посилання представника позивача щодо відсутності вільного волевиявлення позивача на укладення кредитного договору. Так, в судовому засіданні при розгляді даної справи по суті встановлено, що позивач ознайомлений з умовами оспорюваного договору, правами та обов'язками, що витікали з нього та правовими наслідками невиконання зобов'язань за вказаним договором, та відповідальністю, що настає в результаті невиконання взятих на себе зобов'язань, так як будь-яких доказів ,які б спростовували зазначені обставини, судом здобуто не було. На думку суду, позивач виявив свою згоду на укладення оспорюваного договору, обравши фінансову установу, яка надає фінансові послуги та підписавши кредитний договір, при цьому у позивача було право вибору, тобто укладати договір на умовах, що викладені в ньому чи відмовитись від його укладення.

Зростання чи падіння курсу гривні до іноземної валюти не може бути підставою для визнання кредитного договору, укладеного в іноземній валюті, недійсним, для його зміни чи розірвання, оскільки ризик зміни зазначених обставини несуть обидві сторони договору

Відповідно до ст.11 Закону України „Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі.

Згідно п. 3.1 Кредитного договору, укладеного між сторонами, позивач своїм підписом на договорі підтвердив, що перед укладанням Кредитного договору він отримала від Банку інформаційний лист згідно законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Оцінюючи в сукупності всі докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на ті обставини, що останні є безпідставними. В судовому засіданні при розгляді даної справи по суті не знайшов свого підтвердження факт порушення кредитним договором від 11.09.2008 року публічного порядку та необхідності визнання його з цих підстав недійсним, з урахуванням також тих обставин, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав визначених законом, будь-яких підстав для визнання спірного правочину недійсним не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 203, 215, 228, 236 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 88, 212-215, 224, 226 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н. П. Маценко