Справа № 1407/540/2012
РІШЕННЯ

іменем України

"16" лютого 2012 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Вуїва О.В., при секретарі Кашарайло А.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в якому вказував, що 20 лютого 2009 року між ним та відповідачем в письмовій формі було укладено договір позики.

Відповідно до договору позивач передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 5 500 доларів США, а останній зобовязався повернути їх в строк до 20 травня 2009 року та сплатити проценти за користування коштами в розмірі 10 % на місяць від суми позики, а в разі несвоєчасного повернення боргу також пеню в розмірі 3 % річних від суми заборгованості.

Посилаючись на те, що відповідач ухилився від повного та своєчасного виконання умов договору в частині повернення суми позики, а також сплати узгоджених в договорі процентів за користування коштами, сплативши їх частково лише за перші три місяці користування, а тому ОСОБА_1 просив стягнути з нього в судовому порядку суму позики в розмірі 5 500 доларів США, узгоджені в договорі проценти за користування коштами за період з 20 лютого 2009 року по 21 січня 2011 року в розмірі 17 600 доларів США, а також узгоджену пеню за порушення умов договору в розмірі 3% річних від простроченої суми за період з 20 травня 2009 року по 01 лютого 2012 року в розмірі 445,73 доларів США.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 свої вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав.

Свої заперечення проти позову обґрунтовував тим, що договір позики був підписаний ним під примусом та є безгрошовим.

Незважаючи на ці обставини, звертав увагу суду на те, що договір був виконаний ним вчасно та в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 20 лютого 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали між собою в письмовій формі договір позики.

Доводи однієї зі сторін про підписання цього договору під примусом не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні жодними доказами.

Відповідно до договору позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в розмірі 5 500 доларів США, а останній отримав їх та зобовязався повернути в строк до 20 травня 2009 року та сплатити проценти за користування коштами в розмірі 10 % на місяць від суми позики.

В разі несвоєчасного повернення суми позики (тобто до 20 травня 2009 року) ОСОБА_2 зобовязався сплатити ОСОБА_1 борг з врахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми.

Однак позичальник у вказаний строк борг не повернув.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема з договорів та інших правочинів.

З положень ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачають обовязок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення суми позики, позичальник не звільняється від виконання зобовязання.

Таким чином позичені кошти підлягають стягненню на користь позикодавця в судовому порядку.

Доводи відповідача про безгрошовість розписки, а також повернення ним боргу не можуть бути прийняті судом до уваги в звязку з наступним.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Проте відповідачем ні самостійно, ні на пропозицію суду не надано жодних доказів, що можуть свідчити про безгрошовість договору позики, а також повернення ним коштів позичальнику, хоча обовязок надання таких доказів в силу ст. 10, 60 ЦПК України покладений саме на відповідача.

За таких обставин, з врахуванням вимог ст.ст. 526, 530 ЦК України вимоги ОСОБА_1 в частині повернення суми позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення процентів та пені, то суд в цій частині виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Зі змісту п.п. 3, 4 договору позики встановлено, що сторони узгодили між собою плату за користування позичальником коштами в розмірі 10 % на місяць від суми позики.

Плата здійснюється з моменту підписання договору та отримання позичальником коштів до встановленої в договорі дати повернення позики.

Проте з моменту порушення строку повернення суми позики або її частини, тобто з 20 травня 2009 року, ними узгоджено інший розмір процентів, тобто нарахування процентів за ставкою 3% річних від простроченої суми, які ОСОБА_1 помилково відносить до поняття «пеня».

Як вбачається з пояснень сторін, відповідач повністю сплатив позивачу проценти за період з 20 лютого 2009 року по 20 травня 2009 року за ставкою 10% на місяць.

А тому позивач в межах його вимог має право на отримання від ОСОБА_2 плати за користування коштами за період з 20 травня 2009 року по 01 лютого 2012 року за ставкою 3% річних, що становить 445,73 доларів США.

Таким чином вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Визначена судом заборгованість відповідно до ст. 533 ЦК України підлягає стягненню в національній валюті України гривні.

В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача (згідно розміру задоволених вимог) також підлягають стягненню й судові витрати в розмірі 475,05 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики, укладеним 20 лютого 2009 року в загальному розмірі 47 504 (сорок сім тисяч пятсот чотири) гривні 60 копійок, що еквівалентно 5 945 (пяти тисячам девятистам сорока пяти) доларам 73 центам США, а також 475 (чотириста сімдесят пять) гривень 05 копійок судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Миколаївської області через міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Вуїв О.В.