справа №2-8556/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2012 року          Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді –Браги А.В.,

при секретарі –Лампіки О.В.,

за участю: позивача – ОСОБА_1,

представника позивача –ОСОБА_2,

відповідача –ОСОБА_3,

представника відповідача –ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа
–відділ Жовтневого РВ ДМУ УМВС України
у справах громадянства, імміграції і
реєстрації фізичних осіб, про усунення
перешкод у користуванні власністю,
зняття з реєстрації, виселенні,
вселенні, –

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2011 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернулась позивач із вищезазначеним
позовом.

Ухвалою суду від 31 січня 2012 року
закрито провадження у справі в частині
позовної вимоги щодо зобов’язання
відділ Жовтневого РВ ДМУ УМВС України у
справах громадянства, імміграції і
реєстрації фізичних осіб зняти з місця
реєстрації ОСОБА_3 за адресою: м.
Дніпропетровськ, узвіз Тольятті,
будинок №67.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач, з урахуванням уточненого
позову (а.с.38-40), послалась на те, що вона
та відповідач після укладення шлюбу
між собою 11 листопада 1978 року почали
мешкати в будинку батьків позивача,
право власності на який позивача
набула в 2007 році на підставі договору
дарування. Приблизно з 2004 року
відповідач почав зловживати спиртними
напоями і в стані алкогольного
сп’яніння вчиняти сварки з позивачем,
застосовувати до неї фізичну силу, що
унеможливило сімейне життя сторін, в
зв’язку із чим шлюб між ними було
розірвано 30 жовтня 2009 року. Відповідач
продовжив мешкати разом із позивачем в
зазначеному домоволодінні,
зловживаючи спритним, агресивно
поводив себе по відношенню до позивача,
систематично застосовував до неї
фізичну силу, спричиняючи позивачу
неодноразово тілесні ушкодження.
Оскільки відповідач самостійно
виселитись з будинку позивача та
знятись з реєстрації не бажає, а в
квітні 2010 року вигнав позивача з її
будинку та почав в ньому проживати з
іншою жінкою, позивача до будинку не
пускає, погрожуючи фізичною розправою,
позивач звернулась до суду із даним
позовом, в якому просила суд усунути їй
перешкоди в користуванні власністю
шляхом виселення відповідача із
зазначеного домоволодіння, а також
вселити позивача в її будинок.

В судовому засіданні позивач, її
представник позовні вимоги підтримали,
наполягали на їх задоволенні в повному
обсязі.

Відповідач, його представник позовні
вимоги не визнали, пославшись на
відсутність підстав для задоволення
позову, оскільки відповідач, хоча і
перестав бути членом сім’ї позивача,
згідно ст.156 ЖК України не втратив право
користування належним позивачу житлом.

Третя особа в судове засідання не
з’явилась, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлялась
належним чином.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у розгляді справи, допитавши
свідків та дослідивши матеріали
цивільної справи, суд приходить до
наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачу на праві приватної власності
з 05 червня 2007 року (а.с.11) на підставі
договору дарування домоволодіння (а.с.6)
належить домоволодіння №67 на узвозі
Тольятті в м. Дніпропетровську (а.с.7-10).

За адресою даного домоволодіння
зареєстроване місце проживання,
зокрема, позивача, відповідача, а також
їх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с.12).

30 жовтня 2009 року шлюб між сторонами у
справі було розірвано (а.с.5), а
відповідач у справі залишився
проживати в належному позивачу
домоволодінні, що визнано сторонами у
справі, а отже у відповідності до ст.61
ЦПК України не підлягає доказуванню.

З пояснень допитаних в судовому
засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, які є
дітьми сторін, судом встановлено, що
відповідач близько семи років тому
почав зловживати спиртними напоями, в
стані алкогольного сп’яніння
систематично б’є позивача, не пускає
її зі свідками до спірного будинку, що
належить позивачу та в якому позивач
прописана разом зі свідками.

Окрім того, свідки пояснили, що
відповідач неодноразово вибивав двері
в будинку позивача поки остання не
поставила броньовані, які відповідач
також намагався підпалити та зламати,
погрожував підірвати будинок шляхом
підпалу каністри з бензином.

Внаслідок таких дій відповідача,
позивач разом зі свідками вимушена
була переїхати з власного будинку до
квартири ОСОБА_5, де проживає вже
близько трьох років, до свого будинку
після цього позивач намагалась увійти
неодноразово, однак відповідач її не
пускає, звернення до правоохоронних
органів з приводу дій позивача не дали
жодних результатів.

Окрім того, свідок ОСОБА_6 пояснив суду,
що відповідач бив не тільки позивача, а
й дочку –ОСОБА_5, вигнав свідка разом з
позивачем та сестрою ОСОБА_5 з будинку
позивача.

Також свідок ОСОБА_6 пояснив, що
відповідач під час спільного
проживання зі свідком неодноразово
погрожував останньому сокирою, ножем, а
коли свідок в 2010 році намагався увійти
до спірного будинку, то побачив там
відповідача в стані алкогольного
сп’яніння разом з незнайомою свідку
жінкою, які почали виганяти свідка з
будинку, і якби не друзі свідка
–відповідач зарізав би свідка ОСОБА_6

В контексті наданих свідками пояснень,
позивач послалась на висновки фахівця
судово-медичного експерта №2682 від 21
липня 2009 року (а.с.13), №2377 від 08 липня 2010
року (а.с.14), №1431 від 23 травня 2011 року
(а.с.15), відповідно до якого позивачу
було заподіяно легкі тілесні
ушкодження, які, за твердженнями
позивача, були спричинені їй
відповідачем під спільного з останнім
проживання за адресою спірного
домоволодіння.

При цьому, в судовому засіданні
відповідачем визнано факт
застосування ним до позивача фізичної
сили під час численних сварок з
останньою після розірвання шлюбу під
час намагання позивача потрапити до
власного приміщення.

Згідно копії письмових пояснень
сусідів позивача по спірному
домоволодінню від 2009 року (а.с.16, 17)
слідує, що відповідач під час
проживання разом з позивачем та ОСОБА_6
зловживав спиртним, бив позивача та
ОСОБА_6, погрожуючи ним лопатою, сокирою
та ножем, почав водити до будинку жінку
–ОСОБА_7, яка в стані сп’яніння розбила
в будинку позивача вікна.

Окрім того, судом встановлено, що
постановою судді Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 29 квітня
2009 року (а.с.52) відповідача визнано
винним у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст.173-2 ч.1
КУпАП, та притягнуто до
адміністративної відповідальності за
вчинення насильства в сім’ї, яке
полягало в сімейній сварці відповідача
з сином ОСОБА_6 з використанням погроз
на адресу останнього. Дана сімейна
сварка сталася за адресою спірного
домоволодіння.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, врегульовані нормами
Конституції України, Цивільного
кодексу України, Житлового кодексу
України.

Так, нормою ст.41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Право
приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно ст.321 ЦК України право власності
є непорушним, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права и
обмежений у його здійсненні. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Нормою ст.150 ЖК України визначено, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд.

Положеннями ст.156 ЖК України зазначено,
що члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій статті 64
цього Кодексу.

Згідно ст.64 ЖК України до членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо зазначені особи
перестали бути членами сім'ї наймача,
але продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач і члени
його сім'ї.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Положеннями ст.116 ЖК України
передбачено, якщо наймач, члени його
сім'ї або інші особи, які проживають
разом з ним, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Аналогічні підстави та порядок
виселення наймача, який не є членом
сім’ї власника будинку (квартири), що
належить громадянину на праві
приватної власності, передбачено
нормами ст.ст.168, 169 ЖК України.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті викладених норм
законодавства та приймаючи до уваги, що
в судовому засіданні знайшли
підтвердження факти систематичного
руйнування та псування відповідачем
займаного ним на правах наймача та
належного позивачу на праві власності
жилого приміщення, а також
підтверджено факти систематичного
порушення відповідачем правил
співжиття, що робить неможливим
спільне проживання сторін у справі та
їх дітей в цьому жилому приміщенні –в
належному позивачеві на праві
приватної власності домоволодінні №67
на узвозі Тольятті в м.
Дніпропетровську, а також враховуючи,
що між сторонами у справі після
розірвання шлюбу договір найму
спірного жилого приміщення не
укладався, суд приходить до висновку
про обґрунтованість позовної вимоги
позивача про усунення їй перешкод в
користуванні власністю шляхом
виселення відповідача.

В задоволенні позову в частині вимоги
позивача про її вселення в зазначене
жиле приміщення суд вважає за
необхідне відмовити, ґрунтуючи свою
правову позиція на наступному.

В судовому засіданні, зокрема з
пояснень свідків, встановлено, що
позивач має ключі від спірного
домоволодіння, фактично маючи
можливість потрапити до житлового
приміщення цього домоволодіння.

За таких обставин та оскільки
перешкоду в користуванні зазначеним
домоволодінням, зокрема у вселенні до
нього, створює позивачу лише
відповідач, позовну вимогу щодо
виселення якого судом задоволено, суд
приходить до висновку, що позовна
вимога про вселення позивача фактично
є надмірним способом захисту прав
позивача, не ґрунтується на
передбачених ст.16 ЦК України способах
захисту, а отже не підлягає задоволенню
з цих підстав.

Також суд не приймає до уваги як
підставу для відмови в задоволенні
позову посилання представника
відповідача на те, що відповідач не
втратив право користування спірним
жилим приміщенням, втративши статус
члена сім’ї позивача.

Підставою для такої оцінки пояснень
представника відповідача є те, що
предметом розгляду даної справи є не
наявність чи відсутність у відповідача
права користування жилим приміщення, а
встановлення факту створення
відповідачем перешкод певного
характеру в користуванні позивачем
належним їй нерухомим майном, як
підстави для виселення відповідача.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
стягнути з відповідача на користь
позивача, понесені останньою при
зверненні до суду судові витрати по
сплаті судового збору (державного мита)
на суму 8,5 гривень та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 37 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 9, 64, 109, 116, 150, 155 - 157 ЖК України, ст.
ст. 11, 16, ч. 4 ст. 311, ст. ст. 319, 321 ЦК України,
ст. ст. 10, 11, 57 - 61, 88, 110, 209, 212-215, 223 ЦПК
України, суд –

ВИРІШИВ:

Позов, - задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у
користуванні власністю шляхом
виселення ОСОБА_3 з будинку № 67 в м.
Дніпропетровську, узвіз Тольятті.

У решті позовних вимог, - відмовити.

Судові витрати у справі в межах
задоволеного покласти на відповідача,
стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судовий збір у сумі 8,50 гривень та 37, 00
гривень витрат на інформаційно
–технічне забезпечення розгляду
справи.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя          А.В. Брага