Номер провадження: 22-ц/1590/9963/12
Головуючий у першій інстанції Літвінова
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2012 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при секретарях Добряк Н.І., Павлін О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 державна нотаріальна контора, державний нотаріус Другої ОСОБА_10 державної нотаріальної контори ОСОБА_11, про визнання недійсним договору дарування квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2012 року,

встановила:

У жовтні 2011 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним уточненим в подальшому позовом, в якому, керуючись ст. ст. 16, 203, 215, 216, 229 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК України просила: 1) визнати недійсним договір дарування квартири, господарських споруд № 17 в будинку № 135 по вул. Фонтанська дорога в м. Одесі, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 16.04.10 р., посвідчений державним нотаріусом Другої ОСОБА_10 державної нотаріальної контори ОСОБА_11, реєстровий № 3-854 та зобовязати ОСОБА_10 державну нотаріальну контору повернути ОСОБА_3 правовстановлюючий документ, на підставі якого було посвідчено вказаний договір дарування, а саме рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.05.05 р. у справі № 2-3541/2005; 2) зобовязати ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою, господарським спорудами № 17 в будинку № 135 по вул. Фонтанська дорога в м. Одесі (далі Квартира).

Вказала, що іншого житла крім подарованого у неї немає. Вона зареєстрована і продовжує проживати у подарованій квартирі. До укладання договору дарування квартири відповідач надавав їй матеріальну допомогу. Вона погодилася на пропозицію відповідача подарувати йому квартиру, замість чого останній буде надавати їй матеріальну допомогу харчами, грішми, здійснювати за нею догляд. При укладанні договору дарування вважала, що укладає договір довічного утримання. Після укладання договору відповідач деякий час надавав їй матеріальну допомогу, а починаючи з зими 2011 р. припинив надання будь-якої допомоги, залишив її без догляду, влаштовує сварки та погрожує їй виселенням з квартири. Разом з ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою створює і ОСОБА_5.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.02.12 р. (а. с. 114 - 115) позовні вимоги щодо зобовязання ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у користуванні квартирою, господарським спорудами № 17 в будинку № 135 по вул. Фонтанська дорога в м. Одесі залишені без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03.09.12 р. (а. с. 203 - 204) позовні вимоги щодо зобовязання ОСОБА_10 державну нотаріальну контору повернути ОСОБА_3 правовстановлюючий документ, на підставі якого було посвідчено вказаний договір дарування, а саме рішення Київського районного суду м. Одеси від 25.05.05 р. у справі № 2-3541/2005 залишені без розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на викладені позивачем обставини.

Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, вважаючи, що позивач усвідомлювала, що укладає саме договір дарування, реалізуючи своє бажання, особисто готувала документи для цього, а обставини, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги є недоведеними.

Треті особи в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.09.12 р. позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири, господарських споруд № 17 в будинку № 135 по вул. Фонтанська дорога в м. Одесі між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 16.04.10 р., посвідчений державним нотаріусом Другої ОСОБА_10 державної нотаріальної контори ОСОБА_11, реєстровий № 3-854. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 8,50 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 37,00 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального (ст. ст. 203, 215, 229, 717, 744 ЦК України) та процесуального (ст. 213 ЦПК України) права.

Апелянт та його представник в судовому засіданні підтримали доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі.

Позивачка письмових заперечень на апеляційну скаргу не надала. В судовому засіданні вона та її представник вважали необхідним апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою.

Треті особи в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Від державного нотаріуса Другої ОСОБА_10 державної нотаріальної контори ОСОБА_11 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Інші заяв та клопотань до апеляційного суду не надали.

Відповідно до ст. 303 ЦПК колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу треба відхилити за таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи спірний договір дарування позивач вважала, що за його умовами відповідач буде опікуватися нею і допомагати їй. Відповідач як до укладання договору дарування, так і після надавав позивачу допомогу харчами, купував їй ліки, здійснював догляд за нею, у тому числі, під час її знаходження у лікарні в березні 2010 р.. Іншого житла позивач не має. Позивач є особою похилого віку, має захворювання серцево-судинної системи, органів зору та слуху. Єдиним доходом позивачки є пенсія. Через скрутне матеріальне становище, похилий вік та погіршення стану здоровя позивач потребує допомоги та піклування. На момент вчинення спірного правочину вона помилялася щодо його природи, вважаючи, що передає квартиру у власність відповідача за умови надання останнім їй утримання, шляхом надання матеріальної допомоги та догляду, тобто, що вона укладає договір довічного утримання. Така помилка стосується природи правочину, прав та обовязку сторін, а отже є істотною (а. с. 207).

Вказані в апеляційній скарзі доводи не спростовують вказаних висновків суду.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом правильно встановлено наявність між сторонами договірних правовідносин щодо дарування квартири, визнання договору дарування недійсним.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі і наданих сторонами доказів: договору дарування від 16.04.10 р. спірної квартири (а. с. 6 7), укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; паспорту ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (а. с. 8), яка не знята з реєстрації у спірній квартирі; довідки (а. с. 20), згідно якої ОСОБА_3 проживає в спірній квартирі; пенсійного посвідчення ОСОБА_3 (а. с. 21); довідки КП «ОМБТІ та РОН» від 13.10.11 р. (а. с. 48) про те, що за ОСОБА_3 не зареєстроване на праві власності нерухоме майно; довідки УПФУ в Київському районі м. Одеси (а. с. 49 51) про розмір пенсії ОСОБА_3; матеріалів з Київського РВ ГУ МВС України в Одеській області (а. с. 53 54) щодо відмови в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_4 за зверненням ОСОБА_3; медичної документації (а. с. 55 63) щодо стану здоровя ОСОБА_3 (ішемічна хвороба серця, церебральний атеросклероз з гіпертонією, дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст. по ішемічному типу у вигляді легкого парезу лівої руки, туговухість ІІ-ІІ ст.); показань свідків ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15.

Відповідно до ст. ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін.

Під помилкою розуміють таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтею 774 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

В п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 р. «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказується, що відповідно до ст. 229 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що вона, будучи одинокою похилою і хворою жінкою, яка потребувала стороннього догляду, не маючи іншого житла, відчужуючи належну їй квартиру, сподівалась на догляд, якого вона потребувала, та на матеріальне утримання з боку ОСОБА_4. Укладаючи договір дарування вона помилилася щодо природи правочину, оскільки мала на меті укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, вірно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про визнання договору дарування квартири недійсним.

Виходячи з встановлених обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 дійсно на момент укладання договору дарування помилялася в правовій природі правочину. Передаючи квартиру безоплатно відповідачу в дар, ОСОБА_3 помилково вважала, що взамін ОСОБА_4 повинен буде довічно забезпечувати її утриманням та доглядом. В апеляційному суді ОСОБА_4 підтвердив, що до укладання договору дарування він витрачав кошти на надання допомоги ОСОБА_3, доглядав за нею. Договір дарування квартири було укладено після виходу позивачки з лікарні. Після укладання договору дарування у спірній квартирі проживали його діти. Помилка з боку позивачки стосується правової природи правочину, прав та обовязків сторін, а тому є істотною.

Зазначаючи, що позивач не довела обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, разом з тим апелянт не надав суду першої інстанції доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду. Не надав він таких доказів і на підтвердження доводів апеляційної скарги. Необґрунтованими, такими, що спростовуються наявними у справі вищевказаними доказами є доводи апелянта про те, що: договір дарування укладався не проти волі позивачки; відсутні докази щодо домовленості сторін про надання утримання з боку відповідача; відсутні докази, що укладаючи договір дарування, позивачка мала на увазі договір довічного утримання.

Виходячи з того, що формування внутрішньої волі позивачки відбулося під впливом обставин, які спотворили її справжню волю щодо досягнення мети правочину, колегія суддів не приймає до уваги посилання представника відповідача на положення договору дарування про те, що «…укладання договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому...».

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права є неспроможними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін. Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і

залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, прийняв рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, повно і всебічно зясувавши обставини, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, вірно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову. Рішення суду є справедливим, законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: М. В. Процик

ОСОБА_1