Справа № 2-9897/2011
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2012 року
Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі:           головуючого судді:
–ОСОБА_1,

при секретарі:
–ОСОБА_2

за участю:           позивача –ОСОБА_3,

відповідача –ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа –Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання одноособового
права на спадщину, –

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4,
третя особа –Перша дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
визнання одноособового права на
спадщину (а.с. 4)

Позивач у позовній заяві та у судовому
засіданні, посилався на те, що після
смерті батьків позивача ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 спадкоємцями першої черги
вважається позивач та відповідач,
оскільки вони рідні діти ОСОБА_6. Після
смерті батьків залишилась спадщина яка
складається з житлового цегляного
будинку (літ.А-1) жилою площею 40.2 кв.м. з
господарчими спорудами та будівлями за
адресою м. Дніпропетровськ, вул.
Мироненко, 10. Після смерті батьків
позивач залишився єдиною особою, що
мешкала в спірному домоволодінні де
мешкає і на теперішній час. Позивач
повновласно та одноособово володіє та
користується домоволодінням: сплачує
комунальні платежі за користування
газом, водою, електроенергією. Крім
того, 19.08.1987 року ОСОБА_5 склав заповіт,
яким заповів позивачу вказаний
житловий будинок. Відповідач в 1989 році,
після смерті батька звернулась до
нотаріальної контори с заявою про
прийняття спадщини, але в подальшому
ніяких дій відносно спадкового майна
не робила. Своє звернення с письмової
заявою в державну нотаріальну контору
вона пояснювала «щоб підстрахувати,
для того щоб спадщина не була визнана
відумерлою», тобто без фактичного
наміру прийняття спадщини. У 1993 році
відповідач не зверталась до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини. Враховуючи вказані
обставини, позивач звернувся до суду та
просив суд визнати за ним право
одноособове право власності на
домоволодіння № 10 по вул. Мироненко у м.
Дніпропетровську в порядку
спадкування після ОСОБА_5 та
ОСОБА_5М.(а.с.17)

Відповідач у судовому засіданні проти
позову не заперечувала.

Третя особа - Перша дніпропетровська
державна нотаріальна контора свого
представника у судове засідання не
направила, надала на адресу суду заяву
в якій просила розглянути спір на
розсуд суду(а.с.31)

Вислухавши пояснення сторін
дослідивши матеріали даної цивільної
справи, суд приходить до наступного
висновку з таких підстав.

Судом встановлено, що домоволодіння №
10 по вул. Мироненко у
м.Дніпропетровську належало ОСОБА_7, що
підтверджується копією договору
купівлі-продажу від 16.071987 року,
наявного в матеріалах справи(а.с.13-14)

Встановлено, що 29.06.1989 року помер
ОСОБА_7, що пітверджується копією
спадкової справи(а.с.33-43)

Судом встановлено, що 30.007.2011 року
ОСОБА_3 звернувся до Першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини за заповітом після
смерті ОСОБА_7О.(а.с.37)

Встановлено, що 28.12.1989 року ОСОБА_4
звернулась до Першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини за законом на
обов’язкову долю після смерті
ОСОБА_7О.(а.с.34-36)

Також судом встановлено, що згідно
постанови державного нотаріуса Першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори від 20.12.2011 року
ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заяви
про видачу свідоцтва про право на
спадщину в цілому, що підтверджується
копією вказаної постанови(а.с.30)

Також встановлено, що згідно заповіту
посвідченого 19 серпня 1987 року
державним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_7
заповів належний йому будинок № 10 по
вул. Мироненко у м. Дніпропетровську
–ОСОБА_9, що підтверджується копією
заповіту (а.с.10)

Правовідносини, які виникли між
сторонами урегульовані нормами
Цивільного кодексу України (2003 року).

У відповідності до ст.. 15 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

В силу ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст.. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Відповідно до ст. 331 ЦК України, право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу
чергу право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця, у тому числі
зачаті за життя спадкодавця та
народженні після його смерті, той с
подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої ст..1272 ЦК
України якщо спадкоємець протягом
строку, встановленого ст..1270 ЦК України,
не подав заяву про прийняття спадщини,
він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно ч. З ст. 1268 ЦК України
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину.

Відповідно до ст.1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Суд при вирішенні справи, не приймає
усні пояснення відповідача у судовому
засіданні, як доказ її відмови від
обов’язкової долі у спадщині, так як
законодавцем передбачений відповідний
порядок оформлення вказаних обставин.

Тому оцінюючи усі докази, які були
досліджені судом у судовому засіданні
у їх сукупності, та вирішуючи вимоги
позивача, суд виходив з того, що в
матеріалах справи відсутні докази
відмови ОСОБА_4 від обов’язкової долі у
спадщині після смерті ОСОБА_7 Позивачем
не надано доказів того, що у
відповідача відсутнє вказане право на
спадщину.

Суд також вважає, що спір між сторонами
відсутній, так як всі свої
домовленості, щодо спадкового майна,
сторони можуть оформити нотаріально.
Відмова позивачу у видачі свідоцтва
про право на спадщину зумовлена лише
його діями.

Крім того, позивач не надав доказів
того, що саме на його користь було
оформлено заповіт від 19 серпня 1987 року
посвідчений державним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, так як
прізвище позивача – «Кльонов», а
спадкоємця, згідно заповіту –«Кленов».
Доказів встановлення факту того, що це
одна і та ж сама особа, суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 316, 317, 319, 321,328, 331,375, 376, 1261 ЦК України
(2003 р.), ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 256 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_4, третя особа –Перша
дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання одноособового
права на спадщину –відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Ф.Ф. Маймур