Апеляційний суд містаКиєва
Справа №22-3338 Головуючий у 1-й інстанції Калініченко О.Б.
Доповідач Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2012 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Мазурик О.Ф.

при секретарі Вендоліній А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за

апеляційними скаргами ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2011 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, 3-я особа : ОСОБА_4, Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання договору дарування недійсним.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

Встановила:

Позивач 29.07.2011 року звернувся з позовом до відповідачки та просив суд визнати недійсним договір дарування від 12.05.1996 року, визнати його спадкоємцем за законом та визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме частину жилого будинку №6 по вул. Пржевальського в м. Києві.

Свої позовні вимоги обгрунтовував тим, що 12.05.1996 року між його дядьком - ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно з умовами якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/2 частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: м. Київ. вул. Пржевальського, 6.

Разом з тим, відповідно до рішення Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 10.10.1994 року №59 після розгляду заяви ОСОБА_2 про призначення її піклувальником над ОСОБА_5 на підставі ст.138 КпШС України було вирішено призначити її піклувальником над ОСОБА_5

При цьому відповідно до ст. 146 КпШС України опікун і піклувальник, їх дружини і близькі родичі не вправі укладати угоди з підопічними, а також не вправі представляти осіб, які перебувають у них під опікою і піклуванням, при укладенні угод або веденні судових справ між підопічним і дружиною опікуна чи піклувальника та їх близькими родичами.

Виходячи з цього, вважав, що відповідачка навмисно, приховавши від нотаріуса, що посвідчувала спірний договір дарування, той факт, що вона є опікуном ОСОБА_5, ввела останню в оману щодо правомочності осіб в укладені договору дарування.

Вказув, що відповідно до ст.41 ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків, а згідно зі ст.ст. 48,59 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей, та вважається недійсною з моменту її укладення.

Не заперечує, що відповідно до ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, перебіг якого згідно зі ст.76 ЦК УРСР починається з дня виникнення права на позов, яке виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Однак, посилається на те, що відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 08.05.2005 року, серія НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер у віці 90 років, про що зроблено відповідний запис в Книзі реєстрації смертей.

Після його смерті позивач згідно зі ст.ст. 1262, 1266 ЦК України є його спадкоємцем за законом.

Позивач зазначав, що оскільки він перебував у гарних відносинах із ОСОБА_5, то у нього і думки не могло виникнути щодо того, що укладений останнім договір дарування своєї частини житлового будинку на користь відповідачки був укладений з грубим порушенням діючого на той час законодавства України. Також у нього не було підстав для виникнення сумнівів щодо законності дарування і після смерті ОСОБА_5

Д.Ф.

В той же час відповідачка постійно провокує позивача, пише скарги та викликає правоохоронні органи за надуманими нею обставинами, робить неможливими нормальні добросусідські відносини. Крім того, відповідачка неодноразово навмисно спотворювала факти та займалася підробкою документів (навіть від імені суду), про що свідчить Висновок спеціаліста КНДІСЕ ОСОБА_6 №9534 від 07.11.2005 року, в якому зазначено, що заяви до начальника Київського міського БТІ та заяви до 9-ої державної нотаріальної контори від імені судді Залізничного районного суду м. Києва А.І. Мартюк виконано відповідачкою, а саме ОСОБА_2

Все це і змусило позивача звернутися за кваліфікованою допомогою до фахівців у галузі права. Після вивчення представником позивача усіх документів, що були йому надані, останнім було надано юридичний висновок, в якому було зазначено, що договір дарування 1/2 частини будинку між ОСОБА_5 та відповідачкою було укладено з грубим порушенням законодавства України та те, що дії відповідачки на приховання від державного нотаріуса відомостей, що мали унеможливити укладення даної угоди, були навмисним з боку відповідачки.

Позивач мотивує таким чином, що моментом, у який він дізнався про порушення своїх законних прав та інтересів відповідачем, слід вважати дату надання юридичного висновку начальником юридичного відділу ПП "Інвестконсалт" ОСОБА_7

С.Ю. на питання, поставлені позивачем, а саме 03.03.2011 року.

В судовому засіданні представники позивача та 3-я особа ОСОБА_4 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Додатково представник позивача посилався на те, що у разі визнання спірного договору недійсним, право на спірне майно буде визначатись виключно на підставах,

передбачених для спадкування за законом, і не може бути успадковане за заповітом,

оскільки не перебувало у власності спадкодавця на момент відкриття спадщини і не

може бути об'єктом спадкування за заповітом.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2011 р. в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, 3-я особа : ОСОБА_4, Головне управління юстиції у м. Києві про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. Позивач свою апеляційну скаргу обгрунтовував тим, що суд прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, застосував строк позовної давності не з'ясувавши момент початку його обчислення. Окрім того, зазначав, що при визнанні договору дарування недійсним, право на спірне майно повинне визначатись на підставах норм передбачених спадкування за законом, а не за наявним у відповідача заповітом, як зазначено у рішенні суду.

Не погодившись з рішенням суду в частині, ОСОБА_1 - представник ОСОБА_2 також подав на нього апеляційну скаргу. Зокрема вказував, що рішення суду є незаконним та необгрутованим лише в частині відмови у стягненні витрат понесених його довірителько. На правову допомогу.

В запереченні на апеляційну скаргу позивач просив відхилити апеляційну скаргу представника відповідача, як таку, що була подана після спливу строку на апеляційне оскарження, а також не спростовувала рішення суду в частині відмови суду стягнути з позивача на користь відповідача понесені нею витрати на правову допомогу.

Представником відповідача було подане заперечення на апеляційну скаргу позивача. В ньому представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_3 та залишити рішення суду без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального права.

Відповідно до ст. 138 КпШС України над повнолітніми дієздатними особами, які не можуть з станом здоров'я самостійно захищати свої права і виконувати свої обов'язки, піклувальник може бут призначений тільки на прохання цих осіб. При цьому

згідно з правилами ст. 146 КпШС України піклувальник, зокрема, не вправі укладати угоди з підопічним.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 10.10.1994 року №59 після розгляду заяви ОСОБА_2 про призначення її піклувальником над ОСОБА_5 на підставі ст. 138 КпШС України було вирішено призначити її піклувальником над ОСОБА_5

12.05.1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування, згідно з умовами якого ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/2 частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Висновок суду першої інстанції стосовно того, що відповідно до ст. ст. 48, 59 ЦК УРСР вказана угода є такою, що не відповідає вимогам закону та підлягає визнанню недійсною з моменту її укладення, є правильним.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що при вирішенні даного спору, як до відносин, що виникли до набрання чинності Цивільним кодекс України, необхідно застосувати норми КпШС України та ЦК УРСР, оскільки спірний договір був укладений до набрання чинності ЦК України, який не має зворотної сили і не поширюється на відносини що виникли до введення його в дію, і тому його норми щодо недійсності не можуть бути застосовані.

Між тим, згідно зі ст. 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлювався в три роки та застосовувався незалежно від заяви сторони у спорі про його застосування.

Перебіг строку позовної давності згідно зі ст. 76 ЦК УРСР 1963 року починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно змісту рішення Залізничного районного суду м. Києва від 12.04.2000 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про продовження строку прийняття спадщини та визнання права власності на 1/8 частину будинку, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом та договір дарування частково недійсним, про існування даного договору позивачу було достовірно відомо, оскільки в тексті рішення є пряме посилання на дарування ОСОБА_5 12.05.1996 року належної йому частини будинку своїй піклувальниці ОСОБА_2

Однак, позивач звернувся з позовом в суд до відповідачки 29.07.2011 року, тобто через 15 років після укладення договору дарування та через 11 років, коли факт дарування був встановлений рішенням суду. В позові позивач посилався на ту обставину, що моментом, у який він дізнався про порушення своїх законних прав та інтересів відповідачем, слід вважати дату надання юридичного висновку начальником юридичного відділу ПП "Інвестконсалт" ОСОБА_7 на питання, поставлені позивачем, а саме 03.03.2011 року.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку відносно того, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки юридична необізнаність позивача та постійні зміни і суперечності в законодавстві не можуть бути визнані поважними причинами для поновлення строку, оскільки закони та інші нормативно- правові акти є доступними для ознайомлення всіма громадянами та можливість людини дізнатися про те чи інше положення законодавства залежить виключно від бажання людини, як і обрання кваліфікованого фахівця у галузі права.

За правилами ст. ст. 1262, 1266 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька

так і з боку матері, а племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Право на спадкування відповідно до ст. 1223 ЦК України мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно зі свідоцтвами про народження батька позивача - ОСОБА_8 та ОСОБА_5 їх рідним батьком є ОСОБА_9. Таким чином, ОСОБА_8, який помер 13.11.2000 року, та ОСОБА_10 є рідними братами та ОСОБА_5 є рідним дядьком позивача.

Але згідно із заповітом ОСОБА_5 від 14.11.1990 року, посвідченого державним нотаріусом Дев'ятої Київської нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 4-7447, відповідно до якого все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось та взагалі все те, що буде йому належати за законом і на що він матиме право, ОСОБА_5 заповів ОСОБА_2

Отже, заповіт передував договору дарування і підписання договору дарування не впливає на можливість спадкування позивача за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5, усуваючи таким чином від права спадкування черговість позивача, який про право на зміну черговості або про право на обов'язкову частку у спадщині не заявляв та, навіть, з заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріальної контори у встановлений законом термін не звертався.

В розумінні ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тому, в разі визнання спірного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину отримане за ним майно має бути повернуто попередньому власнику - спадкодавцю, а, отже, таким чином має входити до складу спадщини, будучи охоплене заповітом.

Оскільки ОСОБА_5 було складено заповіт відповідно до якого відповідачка вже прийняла спадщину, то правові підстави для визнання позивача спадкоємцем та визнання за ним права власності на 1/2 частину жилого будинку № 6 по вул. Пржевальського в м. Києві, відсутні.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 84, 88 ЦПК України витрати на правову допомогу відшкодовуються, якщо вони пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.

Як встановлено матеріалами справи, кошти в розмірі 3200 грн. були внесені відповідачкою відповідно до укладеного договору про надання юридичних послуг з ФОП ОСОБА_11 за надання юридично-консультативних послуг. Разом з тим,

представником відповідачки не було надано документів, які б свідчили про те, що ФОП

ОСОБА_11, який участі у справі не брав та щодо кваліфікації якого був наданий лише

диплом про здобуття кваліфікації бакалавра права, є фахівцем у галузі права і за законом має право на падання такої допомоги.

Відповідно ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка

є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Таким

чином, ФОП не входить до наведеного переліку осіб, сплата коштів за надання якими

допомоги може відшкодовуватись, тому відшкодування таких коштів чинним

законодавством не передбачене.

Представником відповідачки не надано документів, які б свідчили про те, що ФОП ОСОБА_11, який участі у справі не брав та щодо кваліфікації якого наданий лише диплом про здобуття кваліфікації бакалавра права, є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання такої допомоги. Посилання на здійснення підприємницькою діяльністю таким документом не є.

Отже, представником відповідачки не визначені підстави для стягнення на користь відповідачки компенсації вказаних витрат, тому у суду не було підстав для стягнення на користь відповідачки вказаних витрат.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України,

колегія суддів ,-

У х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2011 р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: