Справа № 709/6/2011
Провадження по справі 2/709/2/2012
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У
К Р А Ї Н И

14.05.2012 року Рахівський районний суд
Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Бліщ О.Б.

при секретарі - Вербещук В.А.

з участю: представника позивачів -
ОСОБА_1

відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідачів -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Рахів
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 як
представника за доручення в інтересах
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Діловецької
сільської ради, Рахівського району,
Закарпатської області, виконкому
Діловецької сільської ради,
Рахівського району, Закарпатської
області, міськрайонного управління
Держкомзему у місті Рахів та
Рахівському районі, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа без самостійних вимог:
Рахівська державна нотаріальна
контора про скасування рішень органу
місцевого самоврядування, визнання
недійсними Державних актів на право
приватної власності на землю,
скасування договору дарування,
визнання права власності на земельну
ділянку, вилучення спірної земельної
ділянки з чужого незаконного
володіння та зобов`язання вчинити
певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, як представник за
дорученням, в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6,
звернулася в суд з позовом до
Діловецької сільської ради
Рахівського району, Закарпатської
області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про скасування
рішення органу місцевого
самоврядування та визнання недійсними
Державних актів на право приватної
власності на землю.

Позов мотивовано тим, що,
відповідно до рішення виконавчого
комітету Діловецької сільської ради
Рахівського району Закарпатської
області №19 від 04.04.1997 року «Про надання
земельної ділянки для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд по АДРЕСА_1», громадянину ОСОБА_2
передано у приватну власність для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд земельну ділянку
розміром 0,115 га., що розташована в
АДРЕСА_1. На підставі цього рішення
Діловецькою сільською радою
Рахівського району, Закарпатської
області 07.05.1997 року громадянину ОСОБА_2
було видано Державний акт на право
приватної власності на землю за № ІІ-ЗК
№007747. Крім того, на підставі договору
дарування земельної ділянки від 26.01.2007
року, громадянин ОСОБА_3, став власником
земельної ділянки розміром 0,0561 га., що
являється частиною земельної ділянки,
розташованої під житловим будинком, що
належить на праві приватної власності
позивачам.

Дана земельна ділянка з північної
сторони межує із струмком, зі східної
сторони -із земельною ділянкою гр-ки
ОСОБА_7, із західної сторони -із землями
громадянки ОСОБА_8, із південної
сторони -із дорогою загального
користування Рахів-Куровичі. Згідно із
описом меж земельних ділянок суміжних
землекористувачів, конфігурації,
призначення та розмірів дана земельна
ділянка, на яку громадянину ОСОБА_2 та
громадянину ОСОБА_3 було видано
Державні акти на право приватної
власності на землю, належить позивачам
на правах землекористувачів як особам,
які являються власниками нерухомого
майна, що розташоване на спірній
земельній ділянці. Факт належності
позивачам даного житлового будинку,
який розташований на спірній
земельній ділянці, підтверджується
витягом із реєстру прав власності на
нерухоме майно, виданим 20 лютого 2008
року КП «БТІ»Рахівської районної ради.
Отже у відповідності до ч.1 та ч.4 ст. 120
ЗК України, до позивачів як власників
житлового будинку, переходить і право
власності на земельну ділянку, на якій
він розташований, тобто на спірну
земельну ділянку.

Враховуючи те, що про існування
рішення органу місцевого
самоврядування та правовстановлюючих
документів, які є предметом судового
оскарження, ОСОБА_1, як представник
позивачів, дізналася у березні місяці
2008 року, нею пропущено строк звернення
до суду. Однак вважає, що законодавець
п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України не поширює
позовну давність на вимогу власника
або іншої особи про визнання
незаконним правового акта органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено його право власності або інше
речове право. Тому, в своєму позові,
просила суд винести рішення, яким
Рішення виконкому Діловецької
сільської ради Рахівського району,
Закарпатської області №19 від 04.04.1997
року про надання гр-ну ОСОБА_2 у
приватну власність земельної ділянки
розміром 0,115 га. для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд у АДРЕСА_1, визнати недійсним;
Державний акт на право вланості на
землю ІІ-ЗК №007747, виданий 07.05.1997 року на
ім`я громадянина ОСОБА_2, на земельну
ділянку розміром 0,11 га., відведену для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд розташовану на
території Діловецької сільської ради,
Рахівського району, Закарпатської
області -скасувати; Державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЗК №027321, виданий 25.05.2007 року на
ім`я громадянина ОСОБА_3, на земельну
ділянку розміром 0,0561 га., відведену для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд та
розташовану по вул. АДРЕСА_1 -скасувати.

19 жовтня 2011 року, ОСОБА_1 подала
до суду заяву про збільшення позовних
вимог, де просила позовні вимоги
викласти у наступній редакції: позов
задовольнити; поновити строк звернення
до суду за захистом порушеного права;
Рішення виконкому Діловецької
сільської ради Рахівського району,
Закарпатської області №19 від 04.04.1997
року про надання гр-ну ОСОБА_2 у
приватну власність земельної ділянки
розміром 0,115 га. для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд у АДРЕСА_1, скасувати; Державний
акт на право вланості на землю ІІ-ЗК
№007747, виданий 07.05.1997 року на ім`я
громадянина ОСОБА_2, на земельну
ділянку розміром 0,11 га., відведену для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд розташовану на
території Діловецької сільської ради,
Рахівського району, Закарпатської
області -визнати недійсним; договір
дарування земельної ділянки, укладений
26.01.2007 року між громадянином ОСОБА_2 та
громадянином ОСОБА_3, за яким земельна
ділянка розміром 0,0561 га., що
розташована по АДРЕСА_1, подарована
громадянину ОСОБА_3 -визнати недійсним;
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЗК №027321,
виданий 25.05.2007 року на ім`я громадянина
ОСОБА_3, на земельну ділянку розміром
0,0561 га., відведену для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд та розташовану по
вул. АДРЕСА_1 -визнати недійсним;
витребувати спірну земельну ділянку
загальною площею 0,11 га., що розташована
по АДРЕСА_1 з чужого незаконного
володіння громадянина ОСОБА_2 та
громадянина ОСОБА_3, шляхом
зобов`язання громадянина ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 повернути позивачам земельну
ділянку загальною площею 0,11 га, що
розташована по АДРЕСА_1, у стані, що
існував до порушення цивільного права;
стягнути з відповідачів, солідарно,
судові витрати по справі.

Ухвалою Рахівського районного
суду Закарпатської області від 19
жовтня 2011 року до участі у даній справі
в якості співвідповідачів залучено
виконавчий комітет Діловецької
сільської ради, Рахівського району,
Закарпатської області, міськрайонне
управління Держкомзему в місті Рахові
та Рахівському районі, та в якості
третьої особи без самостійних вимог
-Рахівську державну нотаріальну
контору.
Представник позивачів -ОСОБА_9, який діє
на підставі довіреності № 316/2010 від 03
вересня 2010 року, в судовому засіданні,
яке відбулося 13 грудня 2011 року, змінені
позовні вимоги підтримав та показав
суду, що спір щодо права власності
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на житловий будинок
АДРЕСА_1, вже являвся предметом
судового розгляду. Та, відповідно до
рішень Рахівського районного суду та
ухвали вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, ОСОБА_6 та ОСОБА_5
являються власниками житлового
будинку АДРЕСА_1. Тому, у відповідності
до законодавства, до них переходить й
право на земельну ділянку, на якій
розташований житловий будинок, що
перебуває у їх власності. Даний будинок
позивачі успадкували після смерті
ОСОБА_5. Будинок був побудований дуже
давно, тому жодних правовстановлюючих
документів на будинок та на прилеглу
земельну ділянку не має. Щодо
розбіжності нумерації житлового
будинку, так як в деяких документах
вказано будинок АДРЕСА_1 а в деяких
АДРЕСА_1, то в попередніх рішеннях суду
встановлено, що це один і той же
будинок. Отже, законними користувачами
спірної земельної ділянки являються
позивачі -ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а всі
документи, на підставі яких вказана
земельна ділянка була надана в
користування та відчужена іншим
особам є незаконні, оскільки при їх
винесенні не було враховано право
позивачів на земельну ділянку, як
власників нерухомого майна, яке
знаходиться на ній.

Представник позивачів -ОСОБА_1,
яка діє на підставі довіреності № 316/2010
від 03 вересня 2010 року, в судовому
засіданні, збільшила позовні вимоги, та
показала суду, що своє право на спірну
земельну ділянку позивачі доводять
тим, що колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, ухвалою від 06 липня 2011 року,
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 19 листопада
2010 року скасувала та залишила в силі
рішення Рахівського районного суду
Закарпатської області від 22 жовтня 2010
року, за якими за ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
визнано право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1. Таким чином, на
сьогоднішній день позивачі, являються
власниками у рівних частинах
житлового будинку АДРЕСА_1, разом з
надвірними спорудами, що розташовані
по АДРЕСА_1 на земельній ділянці
розміром 0,115 га., яка виділялася під
його будівництво та обслуговування.
Тому вважає, що позивачі набули
правового статусу осіб, яким на праві
землекористування належить в рівних
частинах земельна ділянка відповідно
до пропорційних часток у їхньому праві
власності на нерухоме майно. Зважаючи
на винесення органом місцевого
самоврядування -виконкомом
Діловецької сільської ради,
Рахівського району, рішень, які
порушують права позивачів, та на
незаконність дій відповідачів при
отриманні ними права на нерухоме майно
та права на земельні ділянки, на яких це
майно розташувалося, внаслідок чого у
позивачів було незаконно вилучено
спірну земельну ділянку із їхнього
законного володіння, порушуються, в
даному випадку, права позивачів на
вільне та безперешкодне користування
присадибною земельною ділянкою за її
цільовим призначенням. Тому просила
суд винести рішення, яким поновити
строк звернення до суду; рішення
виконкому Діловецької сільської ради
Рахівського району, Закарпатської
області №19 від 04.04.1997 року про надання
гр-ну ОСОБА_2 у приватну власність
земельної ділянки розміром 0,115 га. для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд у АДРЕСА_1 -
скасувати; Державний акт на право
вланості на землю ІІ-ЗК №007747, виданий
07.05.1997 року на ім`я громадянина ОСОБА_2,
на земельну ділянку розміром 0,11 га.,
відведену для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд, розташовану на території
Діловецької сільської ради,
Рахівського району, Закарпатської
області -визнати недійсним; договір
дарування земельної ділянки, укладений
26.01.2007 року між громадянином ОСОБА_2 та
громадянином ОСОБА_3, за яким земельна
ділянка розміром 0,0561 га., що
розташована по АДРЕСА_1, подарована
громадянину ОСОБА_3 -визнати недійсним;
Державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЗК №027321,
виданий 25.05.2007 року на ім`я громадянина
ОСОБА_3, на земельну ділянку розміром
0,0561 га., відведену для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд та розташовану по
АДРЕСА_1 -визнати недійсним; визнати за
громадянкою ОСОБА_5 та громадянкою
ОСОБА_6, право власності у рівних
частинах на земельну ділянку площею 0,11
га., що розташована по АДРЕСА_1 та
відведена для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд АДРЕСА_1;
витребувати спірну земельну ділянку
загальною площею 0,11 га., що розташована
по АДРЕСА_1 з чужого незаконного
володіння громадянина ОСОБА_2 та
громадянина ОСОБА_3, шляхом
зобов`язання відповідачів повернути
позивачам земельну ділянку загальною
площею 0,11 га, що розташована по АДРЕСА_1,
у стані, що існував до порушення
цивільного права позивачів;
зобов`язати міськрайонне управління
Держкомзему у місті Рахові та
Рахівському районі внести до
автоматизованої системи державного
земельного кадастру відомості про
скасування державної реєстрації
Державного акту на право приватної
власності на землю серії ІІ-ЗК №007747 від
07.05.1997 року виданого на ім`я ОСОБА_2 та
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЗК №027321
виданого 25.05.2007 року на ім`я
громадянина ОСОБА_3 та стягнути з
відповідачів, солідарно, судові
витрати по справі.

Відповідач ОСОБА_2 та його
представник -ОСОБА_4, показали суду, що
змінені позовні вимоги вважають
безпідставними, оскільки
представниками позивача не доведено,
той факт, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 являлися
власниками земельної ділянки, на яку
потім оформив право власності ОСОБА_2,
оскільки, на доказ даної обставини,
ними не пред`явлено жодного документу.
В попередніх рішеннях суду, на які
посилаються представники позивачів,
мова йде про житловий будинок
№АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 на праві приватної власності,
яке в даному випадку ніким не
оспорюється. Однак , в даних рішеннях не
йдеться про земельну ділянку. Також
просить суд звернути увагу на те, що
громадянину ОСОБА_2 надано земельну
ділянку для обслуговування житлового
будинку та господарських споруд в
АДРЕСА_1. ОСОБА_2 став власником
вищевказаної земельної ділянки на
підставі рішення виконкому
Діловецької сільської ради, ним
виготовлено Державний акт на право
приватної власності на землю, дана
процедура вимагає значного проміжку
часу, вказані документи не
оспорювалися позивачами раніше. Окрім
того, представник позивачів -ОСОБА_1
являється постійною мешканкою с.
Ділове, тому їй повинно було бути
відомим про вказані документи раніше.
Вважає, що ОСОБА_3 набув право власності
на вказану земельну ділянку законно, на
підставі договору дарування земельної
ділянки, яку подарував власник цієї
ділянки, також зазначили, що позивачами
пропущено строк позовної давності для
звернення до суду без поважних причин,
що є самостійною підставою для відмови
у задоволенні позову.Покликаючись на
вищеневедене, просять суд у
задоволенні позовних вимог позивачів
відмовити вцілому.

Відповідач -ОСОБА_3 показав суду,
що на підставі договору дарування він
став власником земельної ділянки
площею 0,0561 га., розташованої по АДРЕСА_1.
На підставі вищевказаного документу
йому було видано Державний акт, який
він рахує повністю законним. Вважає, що
являється добросовісним набувачем
земельної ділянки, під час укладення
договору дарування та виготовлення
Державного акту на земельну ділянку не
було жодних порушень. ОСОБА_2 було
представлено правовстановлюючі
документи на земельну ділянку, на той
час він являвся її власником на
підставі Державного акту, ніяких
спорів з приводу користування ним
земельної ділянки не було. Вважає даний
позов безпідставним, та просить
відмовити в його задоволенні.

Представник Діловецької
сільської ради, Рахівського району,
Закарпатської області - Полянчук Т.Є ,
яка діє на підставі довіреності від
18.10.2011 року, в судовому засіданні, що
відбулося 13.12.2011 року, ствердила, що на
підставі заяви ОСОБА_2, ними дійсно
було винесено рішення, яким надано йому
у приватну власність земельну ділянку
площею 0,115 га. для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд в АДРЕСА_1, із земель запасу
сільської ради. Дані про те, яка площа
земельної ділянки значилася за даним
будинком раніше, у сільській раді
відсутні. Їй відомо, що до будинку
АДРЕСА_1, власником яого колись була
ОСОБА_12, колись було виділено 1 сотина
земельної ділянки а до будинку АДРЕСА_1
- 8 сотин. Вважає, що рішення сільської
ради приймалося законно, з дотриманням
встановленої процедури, тому, в
задоволенні позовних вимог просить
відмовити.

Представник Міськрайонного
управління Держкомзему у місті Рахів і
Рахівському районі -Ковбаснюк Р.М.,
який діє на підставі довіреності № 2629/4
, судовому засіданні, що відбулося
13.12.2011 року, вирішення даного спору
залишив на розсуд суду.

Представник Рахівської державної
нотаріальної контори, повторно в
судове засідання не з`явився, про час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, про причини своєї
неявки суду не повідомляв.

Суд, заслухавши учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи та перевіривши їх
доказами приходить до наступного
висновку.

При розгляді справи суд повинен
всебічно та повно дослідити всі
обставини справи, з метою усунення всіх
суперечностей, розглянути всі доводи
сторін та винести обґрунтоване,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні (ч.3 ст.213 ЦПК
України).

У зв'язку із цим суд вважає за
необхідне та обов'язкове обґрунтувати
свою позицію щодо задоволення даного
позову з наступних підстав.

У відповідності до положень
статті 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір, а саме
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 84 ЗК України у
державній власності перебувають усі
землі України, крім земель комунальної
та приватної власності.

Відповідно до п. «б»ч.1 ст. 81
Земельного Кодексу України, громадяни
набувають право власності на земельні
ділянки на підставі безоплатної
передачі із земель державної і
комунальної власності, у порядку
визначеному ст. 118 цього Кодексу, яка
передбачає, що передача у власність
земельної ділянки із земель державної
або комунальної власності
здійснюється за рішенням відповідного
органу місцевого самоврядування чи
органу виконавчої влади, в залежності
від місця розташування цієї землі.

Пунктом 12 Перехідних положень
Земельного Кодексу України
передбачено, що до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність та земель,
зазначених в абзаці третьому цього
пункту) в межах населених пунктів
здійснюють відповідні сільські,
селищні, міські ради, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Статтею 116 Земельного кодексу
України визначено підстави набуття
права на землю, відповідно до якої
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади
або органів місцевого
самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 26 п. 34 ЗУ "Про
місцеве самоврядування в Україні"
виключно на пленарних засіданнях
сільської, селищної, міської ради
вирішуються питання регулювання
земельних відносин.

Стаття 12 Земельного Кодексу
України регулює повноваження
сільських рад у галузі земельних
відносин, пункт "б" якої, передбачає,
передачу земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб.

У відповідності до ст. 121 ЗК
України, громадяни України, мають право
на безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності, для будівництва
і обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, у
селах, в розмірі не більше 0, 25 гектарів.

Рішенням виконавчого комітету
Діловецької сільської ради
Рахівського району Закарпатської
області № 19 від 04 квітня 1997 року ОСОБА_2
надано у приватну власність земельну
ділянку площею 0,115 га. для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд в АДРЕСА_1. На
підставі вказаного рішення було видано
Державний акт на право приватної
власності на землю площею 0,11 га., ОСОБА_2
для обслуговування житлового будинку
господарських будівель та споруд,
серії ІІ-ЗК №007747.

Як встановлено в судовому
засіданні, частину належної йому
земельної ділянки ОСОБА_2 подарував
ОСОБА_3. Відповідно до Державного акту
на право власності на земельну ділянку,
ОСОБА_3, на підставі договору дарування
земельної ділянки від 26 січня 2007 року,
являється власником земельної ділянки
площею 0,0561 га., що розташована в
АДРЕСА_1, для обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд.

Зміненими позовними вимогами
являється скасування вищевказаних
правовстановлюючих документів на
право власності на земельні ділянки
видані на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
оскільки позивачі вважають, що даними
документами порушено їх право
власності на земельну ділянку, так як
вони на неї претендують.

Дійсно, стаття 155 Земельного
Кодексу України, вказує, що у разі
видання органом виконавчої влади або
органом місцевого самоврядування акта,
яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним. Однак, будь-яких даних на
підтвердження свого права
користування земельною ділянкою, яка
включена у Державні акти на право
приватної власності на земельну
ділянку відповідачів, позивачі та їх
представники не надали. Окрім того,
позивачі та їх представники за час
розгляду справи не скористалися правом
про призначення землевпорядної
експертизи, яка б визначила наявність
чи відсутність захоплення їх частини
земельної ділянки, та яка була б
доказом порушення їх права, а відтак
суд не може встановити дійсність
такого факту.

Дійсно, чинним законодавством
передбачено скасування державних
актів про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками, які є правовстановлюючими
документами і посвідчують право
власності чи право користування
земельною ділянкою (ст.126 ЗК України).
Так, пунктом 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004 року
№7 "Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних спорів", виходячи з положень
статей 8,124 Конституції, статей 26, 30, 87-90,
97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212
Земельного кодексу України, глав 27, 33, 34
Цивільного кодексу України, статті 15
Цивільного процесуального кодексу
України, статті 12 Господарського
процесуального кодексу України
визначено, що судам підсудні справи за
заявами, зокрема, з приводу володіння,
користування, розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян чи юридичних осіб, і
визнання недійсними державних актів
про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками. Однак, статтею 140 ЗК України
закріплено вичерпний перелік підстав
припинення права власності на земельну
ділянку, якими є: а) добровільна відмова
власника від права на земельну ділянку;
б) смерть власника земельної ділянки
за відсутності спадкоємця; в)
відчуження земельної ділянки за
рішенням власника; г) звернення
стягнення на земельну ділянку на
вимогу кредитора; г) відчуження
земельної з мотивів суспільних потреб;
д) конфіскація за рішенням суду; е)
невідчуження земельної ділянки
іноземними особами та особами без
громадянства у встановлений строк у
випадках, визначених цим Кодексом. При
цьому позивач не навів передбачених
законом підстав припинення права
власності відповідача на земельну
ділянку.

Положення ст.ст. 57-60 ЦПК України
передбачають, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів. Належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень. Суд не бере
до розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування. Суд не бере до
уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Однією з позовних вимог позивача,
являється скасування Договору
дарування земельної ділянки,
укладеного 26.01.2007 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 за яким земельна ділянка
розміром 0,0561 га., що розташована по
АДРЕСА_1 подарована громадянину
ОСОБА_3. Однак, дослідити та надати
правову оцінку, вказаному договору суд
не взмозі, оскільки копія даного
договору не додана до матеріалів
справи ні до початку судового розгляду,
ні під час судового розгляду, тоді як
стаття 131 ЦПК України зобов`язує сторін
подати свої докази суду до або під час
попереднього судового засідання у
справі, а якщо попереднє судове
засідання у справі не проводиться, до
початку розгляду справи по суті. Судом
в порядку ст.133 ЦПК України, було
задоволено клопотання представника
позивачів ОСОБА_1 про забезпечення
доказів, та ухвалою суду від 19 жовтня 2011
року витребувано з Рахівської ДНК
вищевказаний договір дарування, однак
з невідомих суду причини, вказаний
договір так суду і не був наданий.
Окрім того, у відповідності до ст. 215 ЦК
України (в редакції 2003 року) підставою
недійсності правочину є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог встановлених ст. 203
цього ж Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин). Підставою недійсності
правочину може бути також
недотримання спеціальних вимог закону
щодо вчинення певних видів правочину.
Їхня дійсність може бути оспорена
стороною правочину або іншою
зацікавленою особою у судовому
порядку. Тобто, якщо безпосередньо
правовою нормою їхня недійсність не
передбачена, але разом із тим, у сторони
правочину або у зацікавленої особи
існує можливість звернутися до суду з
позовом про визнання такого правочину
недійсним. Однак, в судовому засіданні
не встановлено жодної обставини, яка б
слугувала підставою для визнання
даного договору дарування ндійсним,
адже, на момент відчуження земельної
ділянки ОСОБА_2 був власником земельної
ділянки, та були дотримані всі вимоги
передбачені ст. 203 ЦК України.

Також, вимагаючи витребування з
незаконного володіння гр-на ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,11га.,
що розташована по АДРЕСА_1 та
повернення її позивачам у стані, що
існував до порушення цивільного права,
позивачі посилалися на статтю 152
Земельного Кодексу України. Дійсно,
вказаною статтею передбачено, що
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів. Однак, ст. 125 ЗК
України регламентує порядок
виникнення права власності та права
користування земельною ділянкою. Так,
право власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою та його державної реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки
виникає після укладення договору
оренди і його державної реєстрації.
Приступати до використання земельної
ділянки та встановлення її меж у натурі
(на місцевості), одержання документа що
посвідчує право власності на неї, та
державної реєстрації забороняється.
Жодних із вищезазначених
право-встановлюючих документів на
спірну земельну ділянку, позивачами та
їх представниками суду не подано. Таким
чином позивачами не доведено суду їх
прав на звернення з даною вимогою до
суду.

У відповідності до положень
статті 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Нормами Цивільного Кодексу
України (ст.257) встановлюється
трирічний строк позовної давності, а у
відповідності до п.5 ч.1 ст. 258 ЦК України
для вимоги про розірвання договору
дарування застосовується позовна
давність в один рік. Судом встановлено,
а відповідачем та його представником в
судовому засіданні заявлено про
застосування судом позовної давності,
оскільки така пропущена позивачами без
поважних причин. Позивачами та їх
представниками не доведено суду
поважність причин пропуску позовної
давності, ні показами, ні жодними
документальними підтвердженнями.
Дійсно, оспорюване рішення виконкому
Діловецької сільської ради та
Державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку на ім`я
ОСОБА_2 датовані 04.04.1997 р. та 07.05.1997 року,
а з позовною заявою позивачі
звернулися 16 квітня 2008 року, тоді як
для вказаної вимоги встановлюється
трирічний строк позовної давності.
Оскаржуваний договір дарування
земельної ділянки укладений 26 січня 2007
року, а вимогу про його скасування
закладено у заяві про збільшення
позовних вимог від 19 жовтня 2011 року,
тоді як для вказаної вимоги
встановлюється річний строк позовної
давності. Стаття 266 ЦК України
передбачає, що зі спливом позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність сплила
і до додаткової вимоги. А у
відповідності до ч.4 ст. 267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у
позові.

Отже, виходячи з вищенаведених
доводів, суд вважає, що даний позов не
підлягає задоволенню, оскільки
позивачем не доведено обставин, які б
могли слугувати підставою для
задоволення даного позову.

Відповідно ч.6 ст. 154 ЦПК України
слід скасувати заходи забезпечення
позову накладені ухвалою Рахівського
районного суду від 18 червня 2008 року.

Керуючись ст.ст. 3, 5, 6, 10, 11, 58, 60, 88,
131, 209, 212- 215, 223 ЦПК України, суд,

В И Р
І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, як представника за дорученням в
інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
Діловецької сільської ради
Рахівського району Закарпатської
області, виконкому Діловецької
сільської ради Рахівського району
Закарпатської області, міськрайонного
управління Держкомзему у м.Рахів та
Рахівському районі, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа без самостійних вимог -
Рахівська держнотконтора про
скасування рішень органу місцевого
самоврядування, визнання недійсними
Державних актів на право приватної
власності на землю, скасування
договору дарування, визнання права
власності на земельну ділянку,
вилучення спірної земельної ділянки з
чужого незаконного володіння та
зобов'язання вчинити певні дії -
відмовити.

Скасувати заходи забезпечення
позову накладені ухвалою Рахівського
районного суду від 18 червня 2008 року.

Рішення може бути оскаржено у судову
палату з цивільних справ апеляційного
суду Закарпатської області через
Рахівський районний суд протягом 10
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: Бліщ О.Б.

З оригіналом вірно,

Суддя Рахівського районного суду:
Бліщ О.Б.