АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Доповідач: Волошина В.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Кулікової С.В., Рейнарт І.М.

при секретарі Вендоліній А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2011 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.M., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, -

встановила:

У серпні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 21.01.2008 року між ним та ОСОБА_5 недійсним, а також визнати за ним право власності на квартиру, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19.12.2007 року між ним та ОСОБА_5 було досягнуто усної домовленості про те, що відповідач надасть йому грошові кошти у сумі 105 000 доларів США 00 центів у позику. На виконання досягнутої домовленості 20.01.2008 року позивач отримав від ОСОБА_5 позику в сумі 105000 доларів США 00 центів строком на три роки, про що склав розписку. Згідно умов вказаної розписки позивач в забезпечення повернення позики зобов'язувався подарувати ОСОБА_5 квартиру (укласти договір дарування), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на строк повернення позики. Відповідно, 21.01.2008 року він уклав договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №2-249, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_5 прийняв у дар належну позивачу на праві приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Того ж дня, відповідач надав позивачу розписку, у якій зобов'язався після повної сплати у встановлені строки ОСОБА_3 суми позики у двадцятиденний термін передарувати позивачу вищевказану квартиру. 15.12.2010 року позивач у повному обсязі повернув суму позики ОСОБА_5, що підтверджується розпискою складеною відповідачем. Зазначив, що він свої зобов'язання перед відповідачем щодо повернення позики у встановлений Договором строк виконав у повному обсязі. В свою чергу, ОСОБА_5 жодних дій на повернення квартири не здійснив, на звернення позивача уникає з ним зустрічей.

Вважає, що між ним та ОСОБА_5 було укладено удаваний правочин, оскільки укладений договір дарування приховував договір застави (іпотеки) в забезпечення повернення позики. Оскільки ОСОБА_3 відповідачем не повернута квартира АДРЕСА_1, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності - задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладений 21.01.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 21.01.2008 року державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори, реєстровий номер №2- 249, зареєстрований Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 25.01.2008 року у реєстрову книгу №д 118-116 за реєстровим №550. Застосовано наслідки недійсності правочину та зобов'язано ОСОБА_4 повернути у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною контрою 27.02.2003 року за реєстром №10-783, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 04.03.2003 року та записаний у реєстрову книгу №д. 118- 107 за реєстровим №550. Стягнуто з ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_3, судові витрати, які складаються з суми судового збору 1700,00 грн. та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6, як особа права та законні інтереси якої порушено рішенням суду, подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити позивачеві у задоволенні його вимог у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що за договором дарування від 06 червня 2008 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 та залишається її власником на даний час. Судом першої інстанції, до участі у справі її залучено не було, хоча рішення суду безпосередньо торкається її інтересів. Крім того, вказала, що ніякого договору позики між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 не було. Розписки, на які посилався позивач, були штучно створені з метою позбавити її добутих на законних підставах прав власності на спірну квартиру. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав договір дарування, укладений між позивачем та відповідачем, правочином удаваним і прийшов до неправильного висновку про те, що сторони при його укладенні мали на увазі договір застави (іпотеки).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник апелянта - ОСОБА_8 підтримала доводи апеляційної скарги. Відповідач ОСОБА_5, третя особа: ГУ юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутність.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягають задоволенню з наступних підстав.

Часткового задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що договір дарування укладений 21 січня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, не був спрямований на передачу останньому квартири у власність, а укладався як договір іпотеки, в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 20 січня 2008 року та враховуючи те, що при укладенні приховуваного договору іпотеки не було додержано істотних умов, що характерні для такого договору які зазначені в ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку», такий договір має бути визнаний недійсним. В той же час, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, керуючись тим, що у даному випадку позивач не може ставити питання про визнання за ним права власності на квартиру у зв'язку з тим, що суд має застосувати положення ст. 216 ЦК України.

Однак, погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки судом неповно з'ясовані обставин, що мають значення для справи.

Судова колегія вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п. 1 ч. 1 статті 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове із наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, сторони по справі цього не заперечують, що квартира АДРЕСА_1 належала позивачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Київською державною нотаріальною контрою 27.02.2003 року за реєстром №10-783, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 104.03.2003 року та записаний у реєстрову книгу №д. 118-107 за реєстровим №550. 21.01.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, відповідно до умов якого позивач подарував, а відповідач прийняв у дар належну ОСОБА_3 на праві приватної власності квартиру (а.с. 6).

Звертаючись до суду з позовом за захистом цивільного права позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що договір дарування укладений 21 січня 2008 року між ним та ОСОБА_5 не був спрямований на передачу останньому квартири у власність, а укладався як договір іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 20 січня 2008 року. На підтвердження своїх вимог надав розписку від 20 січня 2008 року, складену від імені ОСОБА_3 в довільній формі відповідно до умов якої ОСОБА_3 засвідчує отримання від ОСОБА_5 позику в сумі 105000 доларів США 00 центів строком на три роки, а також укладання на користь відповідача ОСОБА_5, в забезпечення повернення позики, договору дарування квартиру, яка належить йому на праві приватної власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на строк повернення позики (а.с. 10). Крім того, надав дві розписки від 21 січня 2008 року та 15 грудня 2010 року, складені від імені ОСОБА_5 в довільній формі, в якій останній зобов'язався після повної сплати у встановлені строки позивачем суми позики, у двадцятиденний термін передарувати ОСОБА_3 квартиру (а.с. 8) та підтвердження факту повернення ОСОБА_3 на його користь суму позики (а.с. 9). Оскільки відповідач ОСОБА_5 не повернув квартиру у власність ОСОБА_9, останній звернувся з позовом до суду, в якому просив визнання договору дарування, укладений 21 січня 2008 року між ним та ОСОБА_5 недійсним та визнати за ним право власності на квартиру.

Відповідно до частини 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій форму і підлягає нотаріальному посвідченню. Права власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунку є прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) - стаття 722 ЦК України. Закон не передбачає державну реєстрацію таких договорів. Однак, для подальшого відчуження подарованої квартири власнику слід провести її державну реєстрацію у відповідності до вимог статті 182 ЦК України та Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яким передбачено, що державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; державна реєстрація проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації - п.1.2, 1.3.

З матеріалів справи вбачається, що уся процедура договору дарування нерухомого майна між позивачем та відповідачем була дотримана та відповідає вимогам закону. Відповідачем проведена державна реєстрація нерухомого майна.

Дії, які вчинив відповідач, тобто реєстрацію спірної квартири в БТІ після отримання її в дар, а в подальшому відчуження цієї квартири ОСОБА_2 - своїй дочці також шляхом укладення договору дарування, не можуть свідчити про існування між позивачем та відповідачем договору іпотеки. Перешкод для оформлення договору іпотеки при наявності боргових зобов'язань сторони не мали.

Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Разом з тим, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, колегією суддів встановлено, що майже через п'ять місяців після набуття права власності на спірну квартиру відповідач ОСОБА_5 розпорядився нерухомим майном, подарувавши квартиру ОСОБА_2, а остання прийняла у дар належну дарувальнику на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, про що укладено нотаріально посвідчений договір дарування 06 червня 2008 року ( а.с. 72). Отже, ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 та залишається її власником на даний час.

Таким чином, предметом оспорюваного правочину є майно, яке належить на праві особистої власності особі - ОСОБА_2, яка до участі у справі залучена не була, при цьому рішенням суду, яким застосовані наслідки недійсності правочину та зобов'язано повернути у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, безпосередньо вирішено питання про право ОСОБА_2, що є безумовною підставою для скасування рішення суду.

З урахуванням наведеного, судова колегія прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи в апеляційній інстанції, рішення суду першої інстанції не можна визнати законними та обґрунтованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким необхідно відмовити позивачу в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарга ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2011 року скасувати та ухвали нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності, відмовити.

Рішення може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: