Справа № 1309/2-144/11 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А. І.
Провадження № 22-ц/1390/3006/12 Доповідач в 2 інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2012 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Зверхановської Л.Д., Бермеса І.В.,

секретаря - Служали А.Ю.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, з участю третіх осіб: управління Держкомзему у м.Львові, Львівської міської ради, про відновлення меж земельної ділянки та зобов"язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а:

15.05.2008 року позивачі звернулись до суду з позовом (а.с.5-8 ), який неодноразово уточнювали під час розгляду справи, з остаточними вимогами (а.с.63) про: відновлення межі, яка поділяє земельні ділянки по вул.Доробок 22 та Вигоди, 15 у відповідності з даними земельно-кадастрової документації та ухвали Львівської міської ради від 27.01.2011 року №170, якою визначено, що у користування відповідачів передано земельну ділянку площею 344 кв.м. ; зобов"язання відповідачів перенести самовільно збудований паркан на 80 см. в глиб їхньої території, оскільки такий знаходиться на земельній ділянці позивачів, та знести частину гаражу, веранди і сарай, оскільки сарай та веранда відповідачів частково збудовані на їхній земельній ділянці та без дотримання протипожежних розривів та нормативних відстаней до їхнього будинку та сараю ("В"), а гараж - без дотримання нормативних відстаней до їхнього будинку та веранди.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2012 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивачі, просять його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Свої доводи апелянти обґрунтовують тим, що суд неправильно виклав зміст їхніх вимог, акцентуючи увагу на порушення ними межі земельної ділянки проведеною добудовою. Апелянти визнають той факт, що у 2004-2005 роках вони порушили межу "А-Б" і збудували на земельній ділянці домоволодіння Доробок, 20 площею 56 кв.м добудову до свого будинку, однак, на їхню думку, ці факти не стосуються порушення межі між їхніми з відповідачами земельними ділянками.

Апелянти зазначають, що суд визнав недоведеною вимогу про перенесення огорожі в глиб ділянки відповідачів на 80 см, не врахувавши при цьому показань спеціаліста ОСОБА_9, який робив заміри по фактичному користуванню за встановленою відповідачами огорожею, про самовільне захоплення ОСОБА_3 80 см. їхньої земельної ділянки, тобто встановлених, на їхню думку, фактів за рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 26.12.2008 року, допустивши порушення вимог ст.61 Цивільного процесуального кодексу (далі-ЦПК) України.

Крім того, апелянти зазначають, що суд не врахував встановлених, на їхню думку, фактів порушення будівельних та протипожежних норм при будівництві відповідачами веранди, гаражу, сараю та самочинного їх будівництва.

Апелянти вважають, що суд безпідставно відмовив їм у залученні спеціаліста для надання технічної допомоги, шляхом схематичного зображення меж землекористування між їхніми з відповідачами будинковолодіннями, та у проведенні виїздного засідання.

Зазначають, що суддя однобічно розглянув справу, постійно відхиляючи їхні клопотання, під час розгляду справи порушував вимоги процесуального закону щодо фіксування судового розгляду звукозаписувальним засобом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення відповідачів, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачі є власниками земельної ділянки площею 0,0555 га на вул.Доробок, 22 у м.Львові, а відповідачі є користувачами суміжної з ними земельної ділянки на вул.Вигоди, 15 у м.Львові.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 26.12.2008 року (а.с.95-97), яке набрало законної сили і знаходиться на виконанні, встановлено межі користування між земельною ділянкою позивачів та відповідачів у відповідності до Державного акту позивачів про право власності на земельну ділянку (а.с.15), та зобов"язано Управління земельних ресурсів у м.Львові встановити межу в натурі між їхніми земельними ділянками у відповідності до межі "А-Б", яка визначена у виданому на ім"я позивачів ОСОБА_10 акті.

Таким чином, питання про встановлення межі між суміжними ділянками вирішено вказаним вище рішенням суду у відповідності до межі, встановленої виданим на ім"я позивачів ОСОБА_11 актом, а тому суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні вимоги позивачів про відновлення цієї ж межі у зазначений ними спосіб.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про безпідставність вимоги позивачів про перенесення відповідачами збудованої ними огорожі в глиб їхньої земельної ділянки на 80 см., оскільки встановлення в запропонований позивачами спосіб огорожі, яка розмежовуватиме земельні ділянки позивачів та відповідачів по межі "А-Б", може відрізнятись від встановленої межі між їхніми суміжними ділянками за рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 26.12.2008 року, а вимоги про демонтаж огорожі позивачі не заявили.

Судом встановлено, що будівлі, частину яких позивач просить демонтувати, побудовані відповідачами самочинно (а.с.108), однак, це не є підставою для задоволення вимог позивача про демонтаж, оскільки самочинною є також добудована до будинку позивачів веранда, недотриманням нормативних відстаней до якої вони обґрунтовують свої вимоги про демонтаж (а.с.136).

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний позивачами спосіб захисту їхніх прав шляхом часткового демонтажу є необґрунтованим.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_2 пояснила, що вони не заперечують проти існування спірних будівель, а просять демонтувати лише ту їх частину, яка виходить за межі встановлених нормативних відстаней та протипожежних розривів. Однак, згідно вимог ст.303 ЦПК України, апеляційний суд не може виходити за межі позовних вимог, які розглядались в суді першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, дав належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон, який підлягав застосуванню, і ухвалив правильне по суті рішення, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України,

колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: