Справа № 22-ц-117/12 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/1390/117/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2012 року Колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Зубарєвої К.П., Бакуса В.Я.,

секретаря Мариняк О.І.,

з участю ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

В лютому 2008 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, розмір вимог якого в подальшому збільшила та визначила грошовий еквівалент боргу в іноземній валюті доларах США, про стягнення з ОСОБА_4 боргу за договором позики, посилаючись на те, що 14 липня 2005 року між нею та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого відповідач позичив у неї 288 135,00 грн., що еквівалентно 57 000 дол. США, які зобовязувався повернути до 24 липня 2005 року, але в установлений термін не повернув. У звязку з цим просила стягнути з відповідача борг з урахуванням 3% річних - в розмірі 63 270,00 дол. США, а також індекс інфляції та судові витрати.

Оскаржуваним заочним рішенням позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 63270,00 доларів США боргу, в еквіваленті 501092,07 гривень. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1700,00 гривень державного мита та 120,00 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що висновок суду є необєктивним, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, оскільки судом невірно проведено розрахунки суми боргу. Вважає, що єдиним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків на території України є гривня, а не долари США. Ухваливши заочне рішення, суд не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутнє повідомлення про одержання ним судової повістки на судове засідання 05.11.2010 року. Крім того, судом не взято до уваги того, що 03.11.2011 року було надіслано заяву з проханням відкласти судове засідання та представлено листок непрацездатності, не взято до уваги і те, що повноваження представника позивача на ведення справи в суді на момент винесення заочного рішення закінчились.

Просить заочне рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_4 учетверте, будучи належним чином повідомлений, в судове засідання апеляційної інстанції не зявився.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України (в редакції Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI) у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Тобто чинний ЦПК України передбачає, що незалежно від причин повторної неявки відповідача в судове засідання, суд вправі продовжити розгляд справи та вирішити її на підставі наявних у ній даних чи доказів.

За таких обставин суд вважає за можливе провести судове засідання без участі відповідача, відносно чого представник позивачки, що зявився в судове засідання, не заперечив, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у його відсутності.

Вислухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, який представляє інтереси ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

На підтвердження доводів позовної заяви позивачкою було надано суду нотаріально посвідчений договір позики від 14 липня 2005 року та розписку, написану відповідачем цього ж числа, про отримання у позивачки 288 135 (двісті вісімдесят вісім тисяч сто тридцять пять) гривень. Ці докази відповідач не спростував. Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2007 року, яке залишено 25 червня 2007 року без змін Апеляційним судом Львівської області ОСОБА_4 відмовлено за безпідставністю в позові до ОСОБА_3 про визнання зазначеного вище договору недійсним. (а.с. 9-16).

За таких обставин суд прийшов до обґрунтованого висновку про наявність укладеного між сторонами договору позики на вказаних в договорі та розписці умовах. Зібрані та перевірені докази, в тому числі і наявність у позивачки розписки, свідчать про неповернення відповідачем боргу. Ці висновки відповідач не спростував належними і допустимими доказами.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Проте, задовольняючи позов, районний суд неправильно визначив грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті доларах США, а відповідно і розмір позики.

У статті 524 ЦК України зазначено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Частина перша ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено вище і підтверджено договором позики та розпискою, відповідач ОСОБА_4 отримав у позивачки позику 288 135 (двісті вісімдесят вісім тисяч 135) гривень - у грошовій одиниці України гривні, і зобовязався повернути їх ОСОБА_3 до 24 липня 2005 року, однак взятого на себе зобовязання не виконав, а тому, відповідно до зазначених норм чинного законодавства, повинен повернути борг у гривневому еквіваленті з усіма, передбаченими законом наслідками.

Зокрема, з положень ст. 625 ЦК України слідує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нормами ст. 1050 ЦК України передбачено, що в разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу незалежно від сплати процентів, належних йому згідно з вимогами ст. 1048 ЦК України.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що розмір боргу, що підлягає стягненню, буде становити 422 407,10 грн., з яких 288 135,00 грн. основного боргу, за 44 місяці - 100 845,25 грн. інфляційних (288 135,00 х 1,35% = 388 982,25 288 135,00 = 100 847,25) та 31 694,85 грн. - 3% річних (288 135,00 х 11% = 31 694,85), 1700 грн. оплаченого судового збору та 30 грн. понесених витрат на ІТЗ (288 135,00 + 100 847,25 + 31 694,85 + 1 700,00 + 30,00 = 422 407,10).

Оскільки районний суд при вирішенні спору неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, судове рішення на підставі ч. 1 п. 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування позову, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для відмови в позові, ОСОБА_4 не представлено як у суді першої, так і апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 3 ст. 307, ч. 1 п. 4 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 листопада 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 288 135,00 (двісті вісімдесят вісім тисяч сто тридцять пять) гривень основного боргу згідно договору позики, укладеного між ОСОБА_3 (позикодавцем) та ОСОБА_4 (позичальником) 14 липня 2005 року, 100 847,25 грн. (сто тисяч вісімсот сорок сім гривень 25 копійок) інфляційних, 31 694,85 грн. (тридцять одну тисячу шістсот девяносто чотири гривні 85 копійок) 3% річних від простроченої суми, 1 700,00 (одну тисячу сімсот) гривень оплаченого судового збору та 30,00 (тридцять) гривень понесених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судової справи, а всього - 422 407,10 грн. (чотириста двадцять дві тисячі чотириста сім гривень 10 копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Зубарєва К.П.

ОСОБА_5