МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2012 р. Справа № 2-968/11

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Тандира О.В., при секретарі Лизі Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Макарові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, неповнолітньої ОСОБА_3 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів ОСОБА_7, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, -

встановив:

ОСОБА_1, звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів ОСОБА_7, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.07.2000 року на ім'я ОСОБА_5, визнати недійсним державні акти на право власності на земельну ділянку, видані на підставі вказаного свідоцтва, витребувати із незаконного володіння ОСОБА_6, дві земельні ділянки загальною площею 0,021 га (по 0,0105 га кожна), які були придбані у ОСОБА_5

Ухвалою суду від 27.07.2012 року для спільного розгляду об'єднано в одне провадження справи за позовами ОСОБА_1, ОСОБА_2, неповнолітньої ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів ОСОБА_7, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог позивачі вказували, що вони є спадкоємцями майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8, та у 2011 році їм стало відомо, що при спадкуванні за життя ОСОБА_8, майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року його баби ОСОБА_9, нотаріусом було неправомірно видано свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5, внаслідок чого ОСОБА_8, був позбавлений права на спадщину на вказану земельну ділянку. Оскільки ОСОБА_5, яка не мала права на цю ділянку, продала її ОСОБА_6, позивачі просили витребувати вказану ділянку із незаконного володіння останнього.

В судовому засіданні представник позивачів та третьої особи - ОСОБА_10, вимоги за позовом підтримав, просив їх задовольнити із підстав, викладених у позові.

Представники відповідачів - ОСОБА_11, Будик проти задоволення позову заперечили, просили у його задоволенні відмовити.

Вказували на те, що померлий ОСОБА_8, не мав права на отримання у спадщину земельної ділянки після смерті ОСОБА_9, оскільки був спадкоємцем лише третьої черги за законом. Оспорювані земельні ділянки були законно успадковані спадкоємцями першої черги за законом - ОСОБА_7, ОСОБА_5 Майно від ОСОБА_6 не може бути витребувано, оскільки він є добросовісним набувачем. Також просили суд застосувати позовну давність, оскільки померлому ОСОБА_8, було відомо про видачу оспорюваного свідоцтва про право на спадщину.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_9, після чого відкрилася спадщина на домоволодіння по АДРЕСА_1, земельної ділянки площею 0,511 га за цією ж адресою, земельної частки (паю) у розмірі 2,7 в умовних кадастрових гектарах.

Померла ОСОБА_9, згідно заповіту вказане вище домоволодіння заповіла ОСОБА_7, ОСОБА_5, - своїм донькам, та ОСОБА_8, - своєму онуку, які спадщину за заповітом прийняли та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане домоволодіння в рівних частинах (по 1/3 частині кожному).

Щодо решти майна, яке не охоплювалося заповітом, то оскільки ОСОБА_7, та ОСОБА_5, були спадкоємцями першої черги за законом, та усували від спадкування за законом ОСОБА_8, який не був спадкоємцем за законом, їм було видано свідоцтво про право на спадщину на решту майна в рівних частинах по 1/2, кожній, зокрема і на земельну ділянку площею 0,511 га по АДРЕСА_1.

При цьому в матеріалах спадкової справи є заява від імені ОСОБА_8, від 18.07.2000 року, згідно якої він не заперечує проти видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку на ім'я ОСОБА_7, та ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8, помер, спадкоємцями його майна є позивачі - ОСОБА_1. ОСОБА_2, неповнолітня ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4, а також третя особа - ОСОБА_7

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, 16.08.2008 року ОСОБА_5, отримала державний акт серії НОМЕР_4 на земельну ділянку площею 0,125 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, кадастровий номер НОМЕР_2, та державний акт серії НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,131 га для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер НОМЕР_3, що розташовані по АДРЕСА_1.

24.03.2009 року ОСОБА_5, за договорами купівлі-продажу продала земельні ділянки ОСОБА_6, а саме, площею 0,1104 га із загального розміру ділянки 0,125 га, та земельну ділянку 0,131 га, про що на державних актах на право власності на земельні ділянки на ім'я ОСОБА_5, нотаріусом здійснено відповідні відмітки.

Вказане підтверджується рішенням Макарівського районного суду Київської області від 10.05.2011 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06.07.2011 року, копіями спадкових справ № 180 за 2000 рік щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9, № 121 за 2007 рік щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8, та не заперечувалося сторонами у судовому засіданні.

Вирішуючи вимоги за вказаним позовом суд керується наступним.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Так, звертаючись із позовом, позивачі вказували на порушення їх прав як спадкоємців майна ОСОБА_8, який мав право на отримання у спадщину земельної ділянки з отриманням у спадщину частини будинку. Тобто наявність порушення прав позивачів залежить від того, чи мав відповідне право ОСОБА_8, за життя, та чи перейшло воно в порядку спадкування до позивачів. Вимоги ж про визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку та витребування майна з чужого незаконного володіння є похідними від вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Згідно зі ст. 524 ЦК УРСР (чинного на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_9.) - спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Таким чином внук спадкодавця ОСОБА_9, - ОСОБА_8, не мав права на спадкування за законом майна померлої, оскільки на час відкриття спадщини була жива дочка спадкодавця ОСОБА_7

Крім цього відповідно до положень ст. 537 ЦК УРСР частина майна, що залишилась заповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за повітом, якщо в заповіті не передбачено інше.

Тобто, за змістом ст. 537 ЦК УРСР, до спадкоємців за законом, між якими розподіляється частина майна спадкодавця, що не була охоплена заповітом, входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена заповітом, якщо вони в порядку встановленому ст.ст. 529-533 ЦК УРСР закликані до спадкування. Отже спадкування за заповітом не позбавляє спадкоємців права спадкувати і за законом, якщо вони є спадкоємцями відповідної черги, яка закликана до спадкування.

ОСОБА_8, не був спадкоємцем першої черги за законом, оскільки була жива його мати, яка є таким спадкоємцем.

Вказані обставини як щодо правомірності видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину так і законності державних актів на право власності на земельні ділянки на ім'я ОСОБА_5, є встановленими, оскільки були предметом судового розгляду і в силу ст. 61 ЦПК України повторному доведенню не підлягають.

Щодо посилання в позові на те, що при спадкуванні нотаріусу слід було застосовувати ст. 30 ЗК УРСР (1990 року), яка передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як встановлено у ст. 257 цього ж Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом, встановленим у ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов'язується із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається із матеріалів справи, покійний ОСОБА_8, знав з часу оформлення спадщини після смерті ОСОБА_9, про оформлення в порядку спадкування за законом її земельної ділянки за ОСОБА_5, та ОСОБА_7, в рівних частинах та не заперечував проти цього про що свідчить його заява в матеріалах спадкової справи від 18.07.2000 року. Також за життя ОСОБА_8, не оспорював жодним чином отримання у власність вказаними особами земельної ділянки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_8, за життя знав про успадкування ОСОБА_5, частини земельної ділянки після смерті ОСОБА_9, проте минули строки позовної давності, про що заявила відповідач, вказана обставина є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 15,60,79,88,209,212-215,223 ЦПК України, суд-

виріш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, неповнолітньої ОСОБА_3 в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів ОСОБА_7, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через суд, що його ухвалив протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України.

Головуючий О.В.Тандир