Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 2-2924/12
РІШЕННЯ

Іменем України

09.08.2012 року

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Медвідь Н.О.

при секретарі Ковтонюк К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення та зобов»язання не чинити перешкоди у користуванні жилим приміщенням , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення та зобов»язання не чинити перешкоди у користуванні жилим приміщенням, посилаючись на те, що він, перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 із 1993 по 1995 роки. У 1995 році шлюбні відносини припинено.

Відповідач після розірвання шлюбу почала чинити перешкоди щодо його проживання у вказаній квартирі за адресою: смт. Чабани, вул. Машинобудівників. 2-а. кв. 56. Постійно вимагала від нього звільнити квартиру та забрати речі. В цій квартирі він офіційно зареєстрований з 09 жовтня 1993 року.

Відповідач неправомірно перешкоджає йому, в здійсненні законного права на користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

Тому просив вселити його в квартиру АДРЕСА_2, та зобов'язати відповідачку не чинити перешкоди в користуванні жилим приміщенням.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав Представник позивача вважає, що немає підстав для задоволення позовних вимог, просив в позові відмовити...

Відповідач та її представник позов не визнали, та зазначили, що дані позовні вимоги позивача є незаконним та безпідставними, оскільки рішенням Києво-Святошинського районного суду від 06.11.2002р. по справі № 2-2011/02р. був визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням в АДРЕСА_3. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 04.02.2003р. та Ухвалою Верховного Суду України від 10.12.2004р. рішення суду першої інстанції залишено в силі. Фактично та юридично позивач не проживає в її квартирі з 25.12.2002р. та не має права проживати юс станом на сьогоднішній день.

В позовній заяві позивач вводить в оману суд зазначаючи ту обставину, що в її квартирі він офіційно зареєстрований з 09.10.1993 року. Проте, цей факт не відповідає: дійсності, оскільки згідно довідки Комунального підприємства «виробниче управлінні житлово-комунального господарства смт. Чабани» від 12.10.2011р. за № 100 громадянин ОСОБА_1 виписаний з АДРЕСА_4 25.12.2002р. на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.11.2002р.

Суд вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, в позові відмовляє з наступних підстав:

Судом встановлено, що позивач, перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 із 1993 по 1995 роки. У 1995 році шлюбні відносини припинено, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу.

Як зазначає позивач відповідачка після розірвання шлюбу почала чинити перешкоди щодо його проживання у вказаній квартирі за адресою: АДРЕСА_5. Постійно вимагала від нього звільнити квартиру та забрати речі. В цій квартирі позивач офіційно зареєстрований з 09 жовтня 1993 року.

Частиною 1 ст. 156 Житлового кодексу України, ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 4 ст. 156 ЖКУ визначено, що припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена сім'ї власника житла права користування займаним житловим приміщенням.

За ч. 4 ст. 9 ЖКУ України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Але позивача рішенням Києво-Святошинського районного суду від 06.11.2002р. по справі № 2-2011 /02р. Визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням в АДРЕСА_3. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 04.02.2003р. та Ухвалою Верховного Суду України від 10.12.2004р. зазначене рішення суду першої інстанції залишено в силі. Фактично та юридично позивач не проживає в моїй квартирі з 25.12.2002р. що не оспорювало ся в судовому засіданні.

Доводи позивача що в квартирі відповідачки він офіційно зареєстрований з 09.10.1993 року, спростовується довідкою Комунального підприємства «виробниче управління житлово-комунального господарства смт. Чабани» від 12.10.2011р. за № 100 згідно якої ОСОБА_1 виписаний з кв.56 буд.2- а по вул. Машинобудівників в смт. Чабани 25.12.2002р. на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.11.2002р.

За правилами ст. З ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як свідчать матеріали справи, а також твердження позивача , ним не обґрунтовано та не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для задоволення позовних вимог.

Позивачем не вказано, підстав позову, а саме - які саме права позивача були порушені в зв'язку з чим..

Наполягаючи на вимогах про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою, позивач не заперечував, що 12 років він не проживає в спірній квартирі, що його незаконно зняли з реєстрації . тобто які перешкоди в користуванні квартирою чиняться йому в судовому засіданні не доведено.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач не довів тих обставин на які посилався як на підставу позовних вимог, не надав докази в обґрунтування своїх вимог, не спростував тих обставин, на які посилалися відповідачка та її представник в обґрунтування своїх заперечень, що є його обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював позивачу його права та обов»язки.

Як свідчать матеріали справи, а також твердження позивача, ним не обґрунтовано та не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для задоволення позовних вимог..

Суд вважає, що у діях відповідачки відсутні протиправність дій , та причинний зв»язок з можливим порушенням прав та законних інтересів позивача, про що зазначено вище.

Зважаючи на відсутність беззаперечних фактичних даних, на основі яких у визначеному законом порядку, встановлюється наявність або відсутність суспільного діяння, винність та протизаконність відповідача, вчиненні ним неправомірних дій відносно позивача, які мають значення для правильного вирішення справи, не доведені за їх недостатністю.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.ст.57-59 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 405 ЦК України, ст.ст. 9, 156 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення в житлове приміщення та зобов»язання не чинити перешкоди у користуванні жилим приміщенням, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя