РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10. 2012 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Нікітіної С.Й.,

При секретарі Виноградовій І.В.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду і просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 30.07.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (реєстр № 1624); визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

При цьому позивач посилається на те, що 30.07.2007 року між ним (дарувальником) та відповідачем (обдарованим) була укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1. Підставою для укладення такого договору стала попередня пропозиція ОСОБА_2 щодо відчуження на його користь вказаного нерухомого майна, за що сам відповідач зобовязався матеріально забезпечувати ОСОБА_1

Однак, як зазначає позивач, в подальшому ОСОБА_2 жодного разу не виконав взятих на себе зобовязань, ніяким чином не забезпечував позивача матеріально та з 2012 року почав ставитися до нього виключно зневажливо та презирливо.

ОСОБА_1 вважає, що при укладенні договору дарування він припустився помилки щодо предмету договору, так як вважав, що ОСОБА_2 буде виконувати взяті на себе зустрічні зобовязання.

Ці факти змушують позивача звернутися до суду з подібними вимогами та просити їх задоволення на підставі положень ст.ст. 215, 229 ЦК України.

Позивач в судове засідання не зявився, викликаний. Його представник по довіреності ОСОБА_4 надала суду заяву, якою позовні вимоги довірителя підтримала, просила їх задовольнити та закінчити розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, викликаний. Надав суду заяву, якою позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав повністю, просив відмовити у їх задоволенні та просив слухати справу у його відсутності.

Суд на місці вирішив закінчити розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, знаходить позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими, доказаними, та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому суд виходить з наступного.

Між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_2 (обдарованим) 30.07.2007 року була укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (реєстр № 1624), зареєстрований 16.08.2007 року в КП ОМБТІ та РОН.

Як встановлено судом та підтверджено письмовими поясненнями ОСОБА_5 та ОСОБА_6, підставою для укладення такого договору стала пропозиція ОСОБА_2 щодо відчуження ОСОБА_1 на його користь вказаного нерухомого майна, за що відповідач зобовязався матеріально забезпечувати позивача та про що було складено розписку від 18.06.2007 року.

Однак, в подальшому ОСОБА_2 жодного разу не виконав взятих на себе зобовязань, ніяким чином не забезпечував позивача матеріально, а з 2012 року почав ставитися до нього виключно зневажливо та презирливо.

Позивач вважає, що він допустився помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме помилки щодо предмету договору, а тому вимушений звернутися до суду з даними вимогами.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обовязків сторін.

Відповідно до положень ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину, все що отримано на виконання даного правочину має бути повернуто сторонами один одному.

Суд знаходить, що укладаючи спірний договір дарування, позивач був впевнений в тому, що фактично ним здійснюється правочин щодо його довічного утримання з боку відповідача, так як останній взяв на себе зобовязання надавати всіляку матеріальну допомогу ОСОБА_1

Тобто, в даному випадку має місце помилка ОСОБА_1 щодо природи правочину та прав і обовязків сторін договору.

Суд також знаходить, що застосувати в даному випадку дію ст. 235 ЦК України не можливо, у звязку з тим, що не можливо застосувати норми щодо правочину, який сторони насправді вчинили (договір довічного утримання), оскільки невідомо, на яких умовах буде здійснюватись утримування та в чому саме полягає догляд.

Таким чином, суд робить висновок, що договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 30.07.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (реєстр № 1624) слід визнати недійсним на підставі положень ст. 229 ЦК України, як вчинений через помилку. Та, відповідно до положень ст. 216 ЦК України, ч.2 ст. 16 ЦК України визнати за позивачем право власності на спірну квартиру.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 16, 215, 216, 229, 235, 717, 718, 744, 749 ЦК України, ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 30.07.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (реєстр № 1624).

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк, з дня його проголошення.

Суддя: