АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД міста КИЄВА
Справа № 22-ц/2690/363/2012 Головуючий у 1 інстанції - Коробенко C.B.
Доповідач - Кулікова С.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

06 вересня 2012 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого - судді Кулікової С.В.

суддів - Котула Л.Г., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Клінчук О.М.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника «ФірмаТ.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 на рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2011 року по справі за позовом ОСОБА_4 до «Фірма Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю, Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації про визнання свідоцтва недійсним та визнання права власності на майно

заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2011 року Позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фірма «Т.М.М.» та Головного управління житлового забезпечення КМДА та просила визнати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видане на ім'я ТОВ «Фірма «Т.М.М.» від 23.03.2011р. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 15.03.2011р. №309-С/Ю недійсним, а також визнати за Позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1, мотивуючи свої вимоги наступними обставинами.

24 лютого 2009 року між Позивачем, ОСОБА_5 (Покупцем) та Фірмою «Т.М.М.» (Продавцем) було укладено договір заміни сторони і передачі прав та обов'язків за договором купівлі - продажу майнових прав №130/02-С2-К від 13.02.2009р. на квартиру АДРЕСА_1

Первинний договір купівлі продажу майнових прав №130/02-С2-К від 13.02.2009р. було укладено 13.02.2009р. між Фірмою «Т.М.М.» та ОСОБА_5

Згідно п.1 Договору від 24.02.2009р. Покупець (ОСОБА_5.) передав, а новий Покупець (ОСОБА_4.) прийняла на себе права і обов'язки першого та стала стороною за договором від 13.02.2009р.

Відповідно до статті 2 Договору від 13.02.2009р. Продавець зобов'язувався продати, а Покупець придбати майнові права на приміщення за адресою: АДРЕСА_1 саме, 1-кімнатну квартиру площею 53,00 кв.м.

ОСОБА_4 вказує, що з боку Покупця були належним чином виконані договірні зобов'язання по оплаті майнових прав на вищевказану квартиру, що підтверджується Актом заліку зустрічних однорідних вимог за договором №130/02-С2-К від 13 лютого 2009р.,проте Відповідач не лише не виконав свої зобов'язання щодо передачі їй квартири, а й незаконно,

не маючи на те жодних правових підстав, оформив кв.АДРЕСА_1, на своє ім'я.

Вважаючи свої права порушеними Позивач просила суд задовольнити позов.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2011 року позов ОСОБА_4 до «Фірма «Т.М.М.» - ТОВ, Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації про визнання свідоцтва недійсним та визнання права власності на майно задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, в іншій частині позову відмовлено. Також стягнуто з «Фірми Т.М.М.» - ТОВ на користь ОСОБА_4 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Крім того, з «Фірми Т.М.М.» - ТОВ стягнуто на користь держави 1700 гривень судового збору.

Не погодившись з таким рішенням представник ТОВ «Фірма «Т.М.М.» звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В скарзі зазначає, що приймаючи рішення, суд неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, не дослідив всіх обставин справи та доказів, що призвело до прийняття неправомірного рішення. При цьому апелянт вказує, що суд неправомірно відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку із відкриттям провадження по справі №к8/162-11 господарським судом Київської області у справі за позовом ТОВ Фірми «Т.М.М.» до ОСОБА_5 про визнання недійним договору купівлі-продажу корпоративних прав, про визнання недійсним акта заліку зустрічних однорідних вимог за договорами від 23.04.2008р. №130/02-с2-к та застосування правил реституції за наслідками визнання недійсним договору купівлі-продажу частки у статутному фонді, до винесення рішення по даній справі, чим порушив п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, оскільки вирішення даної справи пов»язано із результатом розгляду господарським судом вищезазначеної справи.

Представник ТОВ Фірми «Т.М.М.» в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що спір судом вирішений правильно та не оскаржував рішення в частині відмови у визнанні недійсним свідоцтва про право власності на АДРЕСА_1

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позов в частині визнання за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 судом було встановлено, що 13 лютого 2009 року між ОСОБА_5 та Фірмою «Т.М.М.» - ТОВ був укладений договір № 130/02-С2-К купівлі-продажу майнових прав, за яким відповідач передав позивачу майнові права на жиле приміщення в багатоквартирному будинку, а саме квартиру АДРЕСА_1

Згідно Акту заліку зустрічних однорідних вимог за договорами від 23.04.2008р. та №45/02-С1-К, №130/02-С2-К, №124/02-С2-К, №53/02-С1-К від 13.02.2009р., підписаного ОСОБА_5 з однієї сторони та Фірмою «Т.М.М.» з іншої, заборгованість ОСОБА_5 зокрема за договором №130/02-С2-К була погашена.

У відповідності до Договору від 24.02.2009р. відбулась заміна сторони Покупця і передача його прав та обов'язків за Договором купівлі-продажу майнових прав №130/02-С2- К від 13.02.2009р. від ОСОБА_5 до ОСОБА_4

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 23 березня 2011 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (київської міської державної адміністрації) від 15 березня 2011 року

№ 309-С/Ю, власником квартири АДРЕСА_1 є Фірма «Т.М.М.» - ТОВ.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову і визнаючи за ОСОБА_4 право власності на квартиру, суд першої інстанції керувався ст. 328 ЦК України і виходив із того, що ОСОБА_4 набула право на передачу їй у власність спірного об»єкта нерухомості, а зважаючи на відмову відповідача від виконання у такому порядку своїх зобов'язань за договором, позивач має право на захист своїх порушених прав шляхом визнання оспорюваного відповідачем права власності у судовому порядку.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, ухвалене у справі рішення в частині визнання права власності на квартиру вказаним вимогам не відповідає, оскільки за правилами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Цивільним законодавством, зокрема статтею 328 ЦК України (набуття права власності), не передбачено такої підстави для визнання права власності за особою як не виконання зобов'язання за договором, тобто закон не пов'язує виникнення права власності у набувача за договором з невиконанням його умов. У разі невиконання умов договору однією із сторін, інша сторона може вимагати тільки його виконання. Проте, як встановлено колегією суддів, Позивач з такими вимогами до суду не зверталась.

Отже, порушення зобов'язання за договором купівлі-продажу майнових прав тягне за собою інші правові наслідки, а не визнання права власності і регулюється іншими нормами Цивільного кодексу України.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, звернутися з позовом про захист права власності шляхом його визнання може саме власник цього майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою і це право повинно підтверджуватися відповідними право встановлювальними документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Оскільки ОСОБА_4 не була та на час розгляду справи не є власником квартири АДРЕСА_1, яка відповідно до свідоцтва про право власності від 23 березня 2011 року належить ТОВ Фірмі «Т.М.М.» і погодилась з висновками суду про те, що вищезазначене Свідоцтво видано правомірно, рішення в цій частині не оскаржувала, тобто погодилась з тим, що належним власником спірного майна є Відповідач, тому висновок суду першої інстанції про визнання права власності за таких підтав за ОСОБА_4 є абсурдним при наявності власника спірного майна.

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного спору, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення в частині задоволених позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до частини п'ятої статті 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Фірмою «Т.М.М.» - TOB за подання апеляційної скарги сплачено 1317 грн. 40 коп. судового збору, а подана апеляційна скарга задовольняється, то з позивача підлягають стягненню понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1317 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника «ФірмаТ.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_1 на рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2011 року - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 листопада 2011 року в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1, стягнення судових витрат скасувати і ухвалити нове рішення в цій частині наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до «Фірма Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю, Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації про визнання права власності на майно - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ТОВ Фірми «Т.М.М.» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1317 грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: