Справа № 2-3191/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2012 року Солом`янський районний суд м.Києва в складі:

головуючого-судді- Лозинської М.І.,

за участі секретаря- Назарчук П.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи про стягнення недоплаченої заробітної плати; стягнення вихідної допомоги, матеріальної допомоги на оздоровлення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача в якому просить зобов`язати відповідача привести у відповідність ії посадовий оклад головного бухгалтера, стягнути з відповідача недоплачену заробітну плату у розмірі 1962 грн.11 копійок; стягнути невиплачену вихідну допомогу у розмірі 9505 грн.та матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 2 512грн.00 копійок.

В обґрунтування своїх вимог послалась на те, що з 11.05.2005 року працювала на посаді головного бухгалтера Державного науково-дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи . Вказує на те, що 08.04.2011 року ії було звільнено з займаної посади . Відповідно до рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 10.11.2011 року ії було поновлено на посаді з 08.04.2011 року.

Посилається на те, що після поновлення на роботі у зв`язку з невідповідністю посадового окладу Постанові Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 року № 1298 Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сферивона була вимушена з власної ініціативи розірвати трудові відносини з відповідачем.

Зазначає про те, до відповідно до вищевказаної постанови заробітна плата головного бухгалтера повинна бути на 10-30% нижча від розміру заробітної плати директора . Визначаючи на свій власний розсуд розмір свого посадового окладу на 15% від посадового окладу директора, вказує , що їй повинна бути виплачена недоплачена заробітна плата у розмірі 1962 грн,за період з лютого 2011 року по квітень 2011 року та листопад 2011 року, що є різницею між затвердженим окладом, розмір якого становить 1582грн. та окладом, який ії вона вважає повинен бути виплачений у розмірі 2 112грн.25 копійок за лютий-березень 2011 року; квітень 2011 року-2537грн. та листопад 2955 грн.(а.с.5).

Також вказує на те, що відповідно до наказу відповідача від 25.11.2011 року № 174 їй було надано основну щорічну відпустку за період роботи з 08.04.2011 року по 25.11.2011 року. Оскільки всупереч постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 року № 1298 при виході у відпустку їй не було надано матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу, просить стягнути матеріальну допомогу у розмірі 2 512 грн.

Крім того, також просить стягнути вихідну допомогу у розмірі 9505грн.14 копійок у розмірі тримісячного середнього заробітку, яка як вважає позивачка повинна бути їй виплачена, оскільки з нею припинені трудові відносини внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю відповідно до ст.44 КЗпПУ.

В ході судового розгляду позивачка та ії представник позовні вимоги підтримали та просили їх задоволення.

Представник відповідача в ході судового розгляду проти позову заперечувала пославшись на те, що відповідно до затвердженого Положення про відділ фінансів та бухгалтерського обліку заступник завідувача та головний бухгалтер безпосередньо підпорядковуються завідувачу відділу фінансів та бухгалтерського обліку. Посада завідувача відділу фінансів та бухгалтерського обліку була внесена додатково до штатного розпису інституту та відповідно до Наказу № 22-к від 30.03.2009 року було призначено ОСОБА_2 на посаду завідувача відділом фінансів та бухгалтерського обліку та йому нараховувався посадовий оклад на 10-30% нижче посадового окладу керівника.

Відповідно головний бухгалтер позивачка підпорядковувалась завідуючому відділу, тому ії оклад становив на 29,28% нижче окладу керівника-завідуючого відділу.

Заперечуючи проти позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги представник відповідача зазначила, що надання матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам є правом керівника , а не обовязком, пославшись на пункт 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 року Про оплату праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери.

При цьому також представник відповідача зазначила, що у разі поділу відпустки допомога на оздоровлення не виплачується, якщо працівник пропрацював більше одного року, або якщо безперервна відпустка становить не менше 14 календарних днів.

Оскільки позивач пропрацювала фактично три повних місяця 2011 року та не зазначала в заяві про відпустку про надання їй допомоги на оздоровлення, тому в даному випадку допомога на оздоровлення виплаті не підлягає.

Вислухавши пояснення позивачки та ії представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивачка з 11.05.2005 року працювала на посаді головного бухгалтера в Державному науково-дослідному інституті з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи .

Відповідно до Наказу № 62-к від 08.04.2011 року позивачка була звільнена з роботи на підставі п.6 статті 36 КЗпП України.

Відповідно до Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 10.11.2011 року позивачка поновлена на посаді головного бухгалтера відділу фінансів та бухгалтерського обліку Державного науково-дослідному інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи з 08.04.2011 року.; стягнуто на користь позивачки 21 369грн.68 коп.середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; 500 грн.відшкодування моральної шкоди.( а.с.17-21).

Згідно з Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 06.03.2012 року рішення в частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку змінено, середній заробіток за час вимушеного прогулу зменшено до 15 949грн.62 копійки.

Судом встановлено, що відповідно до наказу від 25.11.2011 року № 174-к Державного науково-дослідному інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно-санітарної експертизи на підставі поданої нею від 25.11.2011 року заяви,

з 25 листопада 2011 року надана основна щорічна відпустка за період роботи з 08.04.2011 року по 25.11.2011 року на 6 календарних днів та з 30 листопада 2011 року звільнена з посади головного бухгалтера за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. ( а.с.58,70).

Судом встановлено ,що відповідно до Положення про відділ фінансів та бухгалтерський облік, затвердженого Директором інституту, зазначений відділ очолює завідувач відділу , який підпорядковується безпосередньо директору інституту. ( а.с.64-69).

Посада головного бухгалтера відповідно до Посадових обовязків та Положення про відділ підпорядковується завідувачу відділу.( а.с.59-60).

Посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 року № 1298 Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сферипозивачка просить стягнути недоплачену заробітну плату в розмірі 1 962 грн.11. коп.., оскільки установлено, що посадові оклади головних бухгалтерів повинні бути - на 10-30 відсотків, відсотків нижче ніж посадовий оклад відповідного керівника, визначений за схемами тарифних розрядів, затвердженими цією постановою.

При цьому позивачка на власний розсуд визначила 15 відсотковий розмір від окладу директора інституту, вважаючи ,що саме від його окладу, повинен бути визначений розмір посадового окладу головного бухгалтера.

Судом встановлено, що відповідно до затвердженого штатного розкладу Інституту, погодженого з Державним комітетом ветеринарної медицини України розмір посадового окладу головного бухгалтера становив 1582грн,00 та був встановлений на 29,28%нижче від посадового окладу ії керівника, якому вона підпорядковувалась завідувача відділу, розмір посадового окладу якого становив 2125грн.

Отже, зважаючи на те, що посада ,яку обіймала позивач була підпорядкована завідувачу відділу, який був ії керівником, зважаючи на затверджений штатний розпис, який встановив розмір посадового окладу, суд вважає позовні вимоги щодо виплати різниці між ії посадовим окладом та окладом директора є необгрунтованими , а відтак в їх задоволенні слід відмовити.

При цьому суд також вважає, що суд позбавлений можливості визначати самостійно розмір посадового окладу працівників та встановлювати тарифну сітку, оскільки це законом віднесено до виключного права роботодавця, оскільки в силу ст.97 КЗпП України Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Крім того , відповідно до частини 3 статті 97 КЗпП України конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, зазначених вище.

Стосовно позовних вимог про виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі тримісячного середнього заробітку , то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги не відповідають законодавству.

Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Таким чином, виплата вихідної допомоги у розмірі тримісячного заробітку передбачена у разі звільнення у зв`язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору, що передбачено частиною 3 статті 38 КЗпП України.

Судом встановлено, що позивачка звільнена з займаної посади за власним бажанням про що свідчить власноруч подана нею заява, яка містить волевиявлення щодо припинення трудових відносин саме з цих підстав, що є самостійною підставою для звільнення.

Таким чином ,оскільки позивачка звільнена саме з цих підстав, з будь-якими заявами , які передбачали інші підстави для звільнення, за ч.3 статті 38 КЗпП України не зверталась, підстав для стягнення з відповідача вихідної допомоги судом не встановлено.

Щодо вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення при виході у відпустку, то суд виходить із наступного.

Відповідно до пункту 4 Постанову Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 року № 1298 Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сферинадання матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам при виході у відпустки віднесено до права керівників .

Як вбачається з поданої заяви про надання відпустки та наступного звільнення, позивачка з заявою про надання матеріальної допомоги не зверталась.

Таким чином, з врахуванням наведеного, суд вважає,що в цій частині позовних вимог позивачці слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.38,44,97 КЗпП України, Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 року № 1298 Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, ст.ст.10,60,88,209,2112-215,294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: