Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-727 Головуючий у 1 -й інстанції ОСОБА_1
Доповідач Волошина В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2012 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Оніщука М.І.

при секретарі Вендоліній А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2011 р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання кредитного договору, договору застави та договору поруки недійсними та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

Встановила:

31 серпня 2010 р. позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання кредитного договору, договору застави та договору поруки недійсними, зобовязати відповідача прийняти у неї позивача в якості повернення в натурі грошові кошти у розмірі 156 125,55 грн. та зобовязати приватного нотаріуса виключити з реєстру обтяжень рухомого майна та заборони відчужень запис про заставу та заборону відчуження рухомого майна автомобіль марки DODG модель CALIBER SXT.

Свої позовні вимоги обгрутовувала тим, що між нею та ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_5 08.05.2008 р. укладено кредитний договір №242/П, згідно якого відповідач зобовязувався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 32 594,06 доларів США на придбання автотранспортного засобу DODG модель CALIBER SXT, на умовах вказаного кредитного договору. З метою забезпечення боргових зобовязань за вказаним кредитним договором між позивачем та ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_5 08.05.2008 р. укладено договір застави автотранспортного засобу. У забезпечення виконання боргових зобовязань за вказаним кредитним договором між ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 08.08.2008 р. Позивач зазначала, що згідно договору купівлі-продажу №20548566 від 03.04.2008 р. вартість автомобіля складала 164 600,00 грн. Вказувала, що 08.05.2008 р. в день підписання кредитного договору та видачі кредитних коштів сума вказана у договорі 32 594,06 доларів США після проведення валюто - обмінної операції була перерахована у гривневому еквіваленті по курсу за 1 долар США 4,79 грн., а тому сума наданих коштів складала 156 125,55 грн., а тому для виконання умов кредитного договору та придбання автомобіля позивач різницю покрила своїми коштами у розмірі 11 108,05 грн. Оплату за автомобіль було здійснено у розмірі 164 600,00 грн. Згідно графіку погашення заборгованості позивачем було сплачено на користь відповідача суму у розмірі 30 671,63 грн. Зазначала, що після детального вивчення кредитного договору №242/П від 08.05.2008 р. вона дійшла висновку, що кредитний договір було укладено в порушення чинного законодавства України, що є підставою для визнання договору поруки недійсними з підстав, що зобовязання мало бути виражене у грошовій одиниці України гривні, банківські операції мали проводитись на підставі індивідуальної ліцензії НБУ, оплата процентів в іноземній валюті можлива була при дотриманні субєктами господарських відносин вимог законодавства, щодо одержання індивідуальної ліцензії, а тому, на думку позивача, відповідачем порушено вимоги закону щодо істотних умов кредитного договору, а тому кредитний договір необхідно визнати недійсним. Вказувала, що на час укладення кредитного договору їй не було відомо інформацію стосовно абсолютного подорожчання кредиту, інакше б вона не погодилась на його укладення, та вважає, що інформація у Додатку 2 до кредитного договору ввела її в оману, що також є підставою для визнання кредитного договору недійсним у розумінні п.6 ст. 19 Закону України « Про захист прав споживачів», а тому вважає свої дії щодо нерозуміння абсолютного значення подорожчання кредиту, як помилку щодо обставин, що мають істотне значення, а саме її зобовязання за оспорюваних кредитним договором,які мали бути докладно викладені у додатку 2 кредитного договору, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним у порядку ст. 229 ЦК України.

Не погодившись із основним позовом ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» подав зустрічний позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_5 08.05.2008 р. укладено кредитний договір №242/П з ОСОБА_3, згідно якого банк зобовязувався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 32 594,06 доларів США на придбання автотранспортного засобу DODG модель CALIBER SXT, на умовах вказаного кредитного договору. З метою забезпечення боргових зобовязань за вказаним кредитним договором між позивачем та ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_5 08.05.2008 р. укладено договір застави автотранспортного засобу. У забезпечення виконання боргових зобовязань за вказаним кредитним договором між ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки від 08.08.2008 р. ОСОБА_5 умови договору виконав, а відповідачі кредитного договору та договору поруки не виконують у звязку з чим станом на 04.09.2009 р. виникла заборгованість у розмірі 34 194,90 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 271 318,10 грн., яку банк просив стягнути солідарно з відповідачів та судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2011 р. у задоволенні основного позову було відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 271 318,10 грн. та судові витрати у розмірі 1820 грн.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрутованість в розумінні ст. 213 ЦПК України, порушення норм процесуального та матеріального права просила його скасувати та ухвалити нове про задоволення її позовних вимог. При цьому зазначала, що судом зовсім не були досліджені докази надані стороною позивачки. Судом не було звернуто увагу щодо підвищення процентної ставки банком в односторонньому порядку, на чому наголошував позивач, що є порушенням ст. 47,55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та ЗУ «Про захист прав споживачів». Не зрозумілим є Додаток №2 до кредитного договору для позивачки, що є порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів» та її помилкою при його укладенні, а відтак є правовою підставою для визнання кредитного договору недійсним на підстав ст. 229 ЦК України. Оскільки, на думку позивачки, кредит був виданий в іноземній валюті, на що банк не мав відповідної ліцензії та проводити такі операції не мав права, що є порушенням вимог ст.ст.524, 533 ЦК України та є правовою підставою для визнання цього договору недійсним у відповідності до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання кредитного договору, договору застави та договору поруки недійсним суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

З такими висновками суду слід погодитись, оскільки суд дійшов їх з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти зясування дійсних обставин справи, прав та обовязків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та норм матеріального права.

З матеріалів справи встановлено, що 08.05.2008 р. між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір. З метою забезпечення боргових зобовязань за вказаним кредитним договором між позивачем та ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_5 08.05.2008 р. укладено договір застави автотранспортного засобу. У забезпечення виконання боргових зобовязань за вказаним кредитним договором між ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 08.08.2008 р.

Предявляючи позов до суду позивачка посилалася на те, що підвищення процентної ставки банком в односторонньому порядку є порушенням ст. 1056-1 ЦК України, ст. 47,55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги за основним позовом не підлягають задоволенню, оскільки дані норми законодавства були змінені у звязку з прийняттям Закону від 12 грудня 2008 р. № 661 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (Закон набрав чинності з 10 січня 2009 p.), яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору банківського вкладу щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною.

Беручи до уваги закріплений Конституцією України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58), усі рішення банку у будь- якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку після 10 січня 2009 р. є неправомірними (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 р. № 1-рп/99 у справі конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови підвищення процентної ставки, то вони мають виконуватись, а момент досягнення домовленості вважається таким, що настав. Тобто спочатку відбувається зміна процентної ставки, а потім надсилається повідомлення про це.

Отже, якщо кредитний договір був укладений до 10 січня 2009 р. і в ньому сторони досягли домовленості про те, що банк має право в односторонньому порядку змінити проценту ставку, то це вже є домовленістю сторін.

Відповідно до матеріалів справи, кредитний договір був укладений 08.05.2008 p., а повідомлення про зміну розміру процентної ставки було відправлене відповідачем позивачу 05.12.2008 р. відповідно до п. 5.1.1 даного кредитного договору.

В силу вищевказаних обставин необґрунтованим є посилання позивача у позові на заборону підвищення процентної ставки банком в односторонньому порядку.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Ч.1 п.3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, зокрема розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

П.1, 2 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає, що НБУ видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим декретом.

Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України встановлює, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідач має всі необхідні ліцензії, щоб здійснювати валютні операції відповідно до вимог Закону України "Про банки і банківську діяльність" № 2121-III від 07.12.2000 р. та Декрету КМУ "По систему валютного регулювання та валютного контролю" № 15-93 від 02.1993 р.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавств звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, на думку суду, факт звернення позивача до відповідача за отриманням кредиту саме в іноземній валюті, свідчить про свідоме сприйняття позивачем ОСОБА_3, рішення про отримання кредиту, а не як зазначала позивач введенням її в оману.

З урахуванням вищевикладеного, а також того, що відповідачем за первісним позовом, було виконано всі умови кредитного договору, надано кредит позивачу, у відповідності до його умов, а позивачем було добровільно підписано кредитний договір, попередньо було ознайомлено з усіма його умовами, суд вірно дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, а зустрічний позов слід задовольнити.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги є не суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права які призвели або могли призвести до неправильного вирішення цього спору.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 червня 2011 р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: