Справа № 22-ц-70/12 Головуючий у 1 інстанції: Гінда О.М.
Провадження № 22-ц/1390/70/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 П. Ф.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2012 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого Петричка П.Ф.

Суддів Мацея М.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Винарчику О.П.

з участю: позивача ОСОБА_2представника

ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5, відповідача

ОСОБА_6, третіх осіб ОСОБА_7,

ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Франківського районного суду м.Львова від 3 грудня 2010 р.

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, участю третіх осіб Львівського обласного підприємства Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватного нотаріуса ОСОБА_9, ОСОБА_10, органу опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу та договору дарування частини квартири,

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову в звязку із спливом строку позовної давності.

Вважаючи, що суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального, в апеляційній скарзі позивач вказав, що ОСОБА_4 почала оспорювати його право власності на квартиру на вул.. Пулюя у м.Львові, в 2009 р. і з цього часу слід рахувати перебіг строку позовної давності, тому суд не мав підстав для відмови в задоволенні позову. Справа була розглянута у відсутності відповідачки ОСОБА_4А і третіх осіб, суд не зясував їх позиції по справі, причин неявки.

Суд не врахував, що спірна квартира фактично набута позивачем особисто як по договору міни за частку в квартирі № 5 на вул. Л.Толстого, 15 у м.Львові, подаровану братові ОСОБА_6, що було відомо відповідачці, яка до 2009 р. не претендувала на спірну квартиру, достовірно знаючи обставини її придбання.

Суд неповно зясував обставини справи, безпідставно не допитав свідка, продавця квартири ОСОБА_11, нотаріуса, не оцінив письмових доказів.

Просив скасувати рішення суду, ухвалити нове і задоволити позов.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача і його представника, відповідача ОСОБА_6 і третіх осіб у підтримання скарги, заперечення відповідачки і її представника, заслухавши свідків та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її підставною і обґрунтованою.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи своє рішення про відмову в задоволенні позову суд послався на заяву представника відповідача про застосування судом позовної давності, посилаючись на сплив трирічного строку та на ч.4 ст.267 ЦК України, як на підставу відмови в задоволенні позову.

При цьому, суд беззастережно вважав, що відлік такого строку починався з дати укладення оспорюваних договорів, відійшовши від принципу змагальності сторін, рівності прав сторін щодо подання доказів і доведення перед судом їх переконливості та обовязку доведення обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, визначених ст.ст. 10,60 ЦПК України. Суд не врахував доводів позивача щодо початку строку позовної давності з часу виникнення спору щодо квартири і подання відповідачкою позову.

Відповідно до ст. 76 ЦК України, в редакції 1963 р., який діяв на час укладення оспорюваних договорів та відповідно до ст. 261 ЦК України, який діяв на час виникнення спору та продовжує діяти, початок перебігу позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права.

Родинна домовленість щодо житлових приміщень дотримувалась до часу заявлення позову ОСОБА_4, отже про порушення свого права ОСОБА_2 дізнався у лютому 2009 р. внаслідок чого заявив розглядуваний позов.

У поясненні на позовну заяву по справі Франківського районного суду м.Львова № 2-75/12 за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_2 про визначення ідеальної частки у спільному сумісному майні подружжя, позивачка заявляла, що з липня 2002 р. вона не проживає з відповідачем, що підтверджує доводи позовної заяви позивача ОСОБА_2 про розірвання шлюбу від 6.09.2007 р. (справа № 2-4853 Франківського районного суду).

У судовому засіданні, не заперечуючи проти розірвання шлюбу відповідачка пояснювала, що не укладала з позивачем ніякої угоди про утримання дитини, що дитина проживає з нею, а позивач жодного разу не телефонував і не цікавився дитиною. Рішенням суду від 12.11.2007 р. шлюб розірвано.

Ні під час розірвання шлюбу, ні після цього, сторони не ставили питання про поділ спільного майна.

Отже, припинивши подружні відносини та спільне проживання в 2002 р. ( за поясненнями позивача з кінця 2001 р.) та розірвавши в 2007 р. шлюб, позивачка до 2009 р. не предявляла претензій щодо спірної квартири, знаючи обставини її придбання, що не викликало необхідності позивача оспорювати договори, внаслідок яких він став власником спірної квартири та позбувся власності на частку в іншій. Тому, відповідно до наведених норм законодавства, позовну давність слід вираховувати з лютого 2009 р., а з висновком суду щодо підстав для відмови в задоволенні позову погодитись неможливо.

Відтак, ухвалене з цих підстав рішення суду слід скасувати та встановивши обставини і дослідивши докази по справі, ухвалити нове рішення.

Свої вимоги позивач обгруновував тим, що внаслідок родинної домовленості, для його окремого проживання із сімєю, його брат купив спірну двохкімнатну квартиру № 23 на шостому поверсі будинку № 5 на вул. Пулюя у м.Львові взамін належної йому частки у трикімнатній квартирі № 5 на вул.. Л.Толстого, 15 у м.Львові і ця домовленість послідовно була реалізована укладенням тепер оспорюваних договорів.

Такий спосіб вирішення питання, крім наміру спростити процедуру, також був обумовлений відсутністю у фактичного покупця квартири ідентифікаційного коду необхідного для нотаріального укладення договору, оскільки ОСОБА_6 займався підприємницькою діяльністю у м.Москві і тоді не мав потреби отримувати ідентифікаційний код, але мав необхідні для вирішення свого та позивача житлового питання кошти.

Внаслідок оспорення досягнутих і реалізованих домовленостей колишньою дружиною просив визнати укладені договори удаваними, як такі, що приховують фактичний договір обміну, визнати договори недійсними і визнати покупцем ОСОБА_6

Розглядуваний спір є складним видом удаваного правочину.

Стаття 58 ЦК України в редакції 1963 р., яка була чинною на час укладення спірних договорів, встановлювала, що недійсною є удавана угода, яка укладена з метою приховання іншої угоди.

Норми ст. 58 ЦК України в редакції 1963 р. відповідають нормам ст.235 діючого ЦК України.

Як розяснив у п. 25 постанови від 6.11.2009 р. № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійснимиПленум Верховного суду України, за удаваним правочином (ст..235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удаваний правочин приховує інший правочин, який його учасники насправді вчинили.

Фактично вчинений договір купівлі-продажу приховував покупця, а договір дарування в частині позивача ОСОБА_2, обмін його частки іншої квартири з фактичним покупцем спірної.

Тому, крім визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири в частині покупця слід визнати також недійсний договір дарування в частині, що стосується позивача.

Колегія суддів доходить до такого висновку повно і всебічно зясувавши обставини справи, на які сторони посилались, як на підстави своїх вимог і заперечень, проаналізувавши докази в їх сукупності.

Перевіряючи доводи позивача, не маючи обґрунтованих спростувань з боку відповідачки, колегія суддів не може формально обмежитись ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України щодо спільності майна подружжя придбаного під час шлюбу, виключивши обєктивні обставини справи, доводи сторін та зібрані докази.

Аналізуючи докази трудової діяльності сторін спору (колишнього подружжя) відповідно до поданих копій трудової книжки, копії наказів про прийняття на роботу та заробітних плат, не спростованих відповідачкою, колегія суддів визначає відсутність у тодішнього подружжя коштів на придбання помешкання.

З повідомлень про надання субсидій підтверджено, що середньомісячний дохід сімї складав від 81,80 грн. до 159, 18 грн.

Не спростовані доводи позивача щодо відсутності у фактичного покупця квартири ідентифікаційного коду, що позбавляло його можливості укладення договору. Такий код отриманий ОСОБА_6 лише до 30.07.1999 р. (а.с.60).

Неможливість укладення будь-якої угоди між фізичними особами при відсутності ідентифікаційного коду, чи рішення суду про можливість такого у фізичної особи, загальновідома і окремого доведення не потребує.

Відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України, у колегії суддів нема підстав не враховувати нотаріального посвідчену заяву продавця квартири ОСОБА_13 від 22.05.2009 р. (а.с.53) щодо обставин продажу, отримання суми вартості квартири від ОСОБА_6

Доводи позивача і апелянта підтверджує той факт, що дотримуючись домовленості, крім позивача, який передав свою частку в квартирі братові ОСОБА_6 свої частки теж йому передали батьки треті особи по справі, що підтверджує теж її позицію і розглядуваному спорі та підтверджує позовні вимоги.

Обставини та умови придбання спірної квартири підтвердив свідок ОСОБА_14, який пояснив укладення договорів з метою спрощення вирішення питання придбання квартири ОСОБА_6 з наступним обміном на частку позивача в приватизованій квартирі та підтвердив матеріальну неспроможність позивача придбати спірну квартиру.

Слід визнати обєктивними доводи позивача і третіх осіб щодо обставин домовленості і укладення договору купівлі-продажу та дарування, відсутності у фактичного покупця відповідних документів, затяжкої процедури обміну житлом, тоді врегульованої нормами Житлового кодексу України, необхідності встановлення додаткової документації, збирання додаткових документів і дотримання відповідних процедур, які потребували додаткового часу і які є у логічній послідовності.

Неспростовним є доводи апелянта щодо порівняльної якісної нерівності розташованої у привабливому центральному районі м.Львова трикімнатної квартири в особняку довоєнної побудови (навіть при частковій власності) і двокімнатної квартири на шостому поверсі будинку на околиці міста традиційного типового планування, як і значної різниці їх ринкової вартості.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, колегія суддів визначає, що укладений 30.01.1998 р. договір купівлі-продажу квартири є удаваною угодою внаслідок якої сторони мали на увазі укладення договору обміну спірної квартири на частку позивача у квартирі № 5 на вул.. Льва Толстого, 15, приватизованої в 1995 р. Правовідносини, які склалися при цьому регулюються ст.. 58 ЦК України в редакції 1963 р.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства колегія суддів вирішує спір у межах заявлених позовних вимог.

Оскільки укладені договори є оспореними, виходячи із встановленого, колегія суддів вважає можливим визнати їх недійсними, а договір купівлі-продажу в частині покупця та визнати покупцем ОСОБА_6 , що доведено.

Керуючись ст.ст. 303-305, 307 ч.1п.2, 309 ч.1п.п.1,3,4, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, на підставі ст. 58 ЦК України ( в редакції 1963 р.), ст.ст. 15, 16, 235 ЦК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 3 грудня 2010 р. скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 задоволити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири № 23 на вул.І. Пулюя, 15 у м.Львові від 30 січня 1998 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 464 у частині покупця квартири та визнати покупцем ОСОБА_6.

Визнати недійсним договір дарування частини квартири № 5 на вул.. Льва Толстого, 15 у м.Львові від 20 вересня 2001 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_15, зареєстрованого в реєстрі за № 5844 в частині дарування ОСОБА_2 ? частини цієї квартири ОСОБА_6.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскарженим у касаційному порядку подачею касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді