Номер провадження 2/1522/9796/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2012 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Науменко А.В.,

при секретарі Шияновскій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції про визнання недійсним шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 19 жовтня 2002 року,

ВСТАНОВИВ

Позивачі звернулися до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3, ОСОБА_3 ( до шлюбу ОСОБА_5) ОСОБА_6, третя особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції про визнання недійсним шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 19 жовтня 2002 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 жовтня 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюбу у Відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси, свідоцтво серії 1-ЖД № 326369 (актовий запис 183). У свою чергу при його укладенні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, приховала від позивачів, що є інвалідом 1-ї групи та хворіє психічним розладом (ДЦП) з дня народження.

Також на момент укладення шлюбу у відповідача ОСОБА_3 у власності знаходилась частина квартири за адресою: АДРЕСА_1, право на яку він набув частково в порядку приватизації та частково у порядку спадкування за заповітом після смерті 10.05.2002 р. бабусі ОСОБА_7. Таким чином позивачі вважають, що даний шлюб зі сторони ОСОБА_4 при сприянні її матері був укладений з метою отримання АДРЕСА_2 та є фіктивний, оскільки укладений без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків, а тому просять визнати його недійсним.

Позивачі та їх представник у судове засідання зявилися, позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Пояснили, що на момент знайомства сімями у літку 2002 року та потім при укладенні шлюбу їм було відомо, що ОСОБА_4 хворіє, однак їх та ОСОБА_3 ввели в оману, що остання є інвалідом 3-ї групи, що не відповідало дійсності, а правду вони дізналися тільки через місяць після свадьби. Підтвердили, що на момент укладення шлюбу й далі то теперішнього часу відповідачі не визнавалися обмежено дієздатними чи не дієздатними.

Відповідачі та їх представник у судове засідання зявилися, проти задоволенні позову заперечували, надали пояснення, що їх шлюб ґрунтується на вільній згоді та на час укладення шлюбу вони були освідомленні про стан здоровя один одного. Вказали на безпідставність тверджень позивачів щодо порушення укладеним шлюбом їх майнових прав. Звернули увагу суду, що позивачі не обґрунтували та не довели за захистом якого порушеного права чи інтересу вони звернулися з зазначеним позовом. Надали заяву, відповідно до якої просили застосувати до спірних правовідносин трирічний строк позовної давності, який пропущено позивачами без поважних причин.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надав заяву, відповідно до якої просив суд розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку сторін та представників суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 19 жовтня 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюбу у Відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-ЖД № 326369 та актовим записом про одруження № 183.

У статті 15 Кодексу про шлюб та сімю, норми якого діяли під час укладення шлюбу, вказано, що для укладення шлюбу необхідне взаємна згода осіб, що вступають у шлюб та досягнення ними шлюбного віку.

Таким чином суд вказує, що на час укладення шлюбу між відповідачами діючим законодавством не було передбачене умовою для укладення шлюбу погодження з батьками.

Відповідно ч. 3 ст. 17 вказаного Кодексу, не допускається укладення шлюбу між особами, з яких хоча б одна визнана судом недієздатною за наслідком душевної хвороби чи недоумства.

Згідно матеріалів справи та пояснень сторін встановлений факт, що на час укладення шлюбу та далі до теперішнього часу відповідачі не визнавалися недієздатними. Також, визнання відповідачів недієздатним не відноситься до предмету спору та доказування по справі.

У судовому засіданні підтверджене сторонами, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 є інвалідом 1-ї групи та хворіє психічним розладом (ДЦП), що підтверджується довідкою, наданою Центром медичної, соціально-трудової та професійної реабілітації дітей-інвалідів № 348 від 15.12.2004 року.

Реєстрація даного шлюбу між сторонами відбувалася з дотриманням встановлених законом вимог у присутності відповідальних працівників державної установи Відділу реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси, що не заперечувалося сторонами. При цьому в жодної із сторін не виникло сумніву щодо дійсного волевиявлення на укладення шлюбу, оскільки сторони ствердили та не заперечували дані обставини у судовому засіданні. Копіями фотокарток підтверджується, що позивачі були присутні на урочистих подіях.

Суд вказує, що шлюб - це добровільний сімейний союз (спільність) жінки та чоловіка, спрямований на створення сім'ї, зареєстрований у встановленому порядку з дотриманням вимог закону, і такий, що породжує у них особисті та майнові права й обов'язки подружжя. Умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди осіб, які беруть шлюб, та щоб воля цих осіб була спрямована на створення сім'ї.

Статтею 45 вказаного Кодексу передбачене, що шлюб може бути визнаним недійсним у разі порушення умов, передбачених статтями 15-17 Кодексу, а також у разі реєстрації шлюбу без наміру створити сімю ( фіктивний шлюб).

Зі змісту шлюбно-сімейних правовідносин, поняття шлюбу, а також діючого законодавств України, що при розгляді спорів щодо визнання недійсним (фіктивним) шлюбу необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім'ю чи про його відсутність.

Відповідно до акту обстеження від 31 січня 2012 року, підписаного начальником відділу у справах сімї та молоді Роздільнянської районної державної адміністрації ОСОБА_8, головним спеціалістом відділу у справах сімї, молоді та спорту районної державної адміністрації ОСОБА_9, начальником служби районної державної адміністрації ОСОБА_10 та депутатом Роздільнянської міської ради VI скликання ОСОБА_11, встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є молодими людьми з функціональними обмеженнями, які проживають у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3, яка належить на праві власності ОСОБА_12 Сімя забезпечена усім необхідним для нормального проживання, у квартирі зразковий санітарний стан. Загальний доход складає приблизно 700-800 грн. взаємовідносини між подружжям доброзичливі, ввічливі, молоді люди знаходять між собою порозуміння та здатні самостійно вести домашнє господарство і обслуговувати себе. Відповідно до акту шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є гармонійним, сприяє фізичному і розумовому розвиту, тому має бути збережений.

Аналіз наведених обставин в їх сукупності дає підстави зробити висновок, що відповідачі уклали шлюб з наміром створити сім'ю та набути прав і обов'язків подружжя, проживають разом ведуть спільне господарство.

Суд встановлено, та підтверджене сторонами що ОСОБА_1 став власником частини квартири АДРЕСА_4 у порядку приватизації та як спадкоємець ОСОБА_13, яка померла 10 травня 2002 року на підставі ст.. 535 ЦК України (у редакції 1963 року). Таким чином, зазначене право власності у ОСОБА_1 виникле до укладення шлюбу та не відноситься до спільного сумісного майна подружжя ( ст. 22 Кодексу)

Сам по собі матеріальний розрахунок, для досягнення якого особа одружується, не може трактуватися як достатній доказ відсутності наміру створити сім'ю, оскільки при реєстрації шлюбу, подружжя набуває певних майнових прав і обов'язків щодо одне одного. Тому доводи позивачів про порушення їх прав, яке полягає, у тому, що ОСОБА_4 при сприянні її матері уклала шлюб з ОСОБА_3 з метою отримання АДРЕСА_5, не заслуговують на увагу і з огляду на викладені вище обставини справи не є підставою для визнання шлюбу недійсним. Також, суд визнає що позивачами не надано жодних доказів на підтвердження підстав звернення до суду з вказаними вимогами за захистом будь-яких порушених прав ( ч. 1 ст. 47 Кодексу).

Надаючи оцінку доводам сторін, їх поясненням, а також дослідивши матеріали справи, суд не вбачає жодних підстав для визнання спірного шлюбу недійсним.

Таким чином, передбачені ст. 45 Кодексу підстави для визнання укладеного 19 жовтня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шлюбу недійсним відсутні, а тому в позові слід відмовити.

Додатково суд вказує, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивачі з даним позовом звернулися лише в липні 2012 року, тоді як шлюб був зареєстрований у 19 жовтня 2002 року і прожили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у шлюбі близько 10 років. Враховуючи, що судовому засіданні позивачами жодних доказів та обґрунтувань поважності причин пропуску строку звернення до суду не надано, а відповідачі наполягають на застосуванні строків давності звернення до суду, суд визнає що відсутні підстави для поновлення строків звернення позивачами до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 213, 214, 215 ПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції про визнання недійсним шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 19 жовтня 2002 року відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення до Приморського районного суду м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Науменко

12.12.2012