Радомишльський районний суд
Житомирської області
Справа № 2-132/2011
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.02.2012
м.Радомишль

Радомишльський районний суд
Житомирської області в складі:

головуючого Коваленко В. П.

при секретарі Білошицька І. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в Радомишльському районному
суді Житомирської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи –приватний нотаріус
ОСОБА_3, Григор»єва Ільвіна Василівна
про визнання недійсним договору
дарування від 11 серпня 2007 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Радомишльського районного
нотаріального округу Житомирської
області , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому
просить визнати договір дарування
житлового будинку №5 по вул.
Лутовецькій в м. Радомишль
Житомирської області недійсним. В
підтвердження своїх вимог посилається
на те, що являвся власником вказаного
будинку, однак, без його волі будинок
був подарований сину. Крім того,
зазначений договір був укладений без
згоди його дружини Григор»євої І.В.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4
підтримали вимоги позивача, просять
визнати договір купівлі-продажу
недійсним. Відповідач ОСОБА_2 позовних
вимог не визнав, вважає їх
безпідставними, стверджує, що батько
подарував йому будинок за власною
волею, в той час коли його дружина
Григор»єва І.В. залишила його самого, а
він здійснював за ним догляд, оплатив
лікування. Приватний нотаріус ОСОБА_3
позовних вимог не визнав, ствердив, що
договір дарування укладався при ясній
пам»яті позивача, здоровому глузді,
йому роз’яснялись наслідки укладання
договору дарування. Для укладення
даного правочину згода дружини не
потрібна, оскільки власником будинку
позивач став на підставі свідоцтва про
право на спадщину після смерті його
батька.

Григор»єва І.В. позовні вимоги
підтримала, ствердила, що впродовж 30
років знаходилася у шлюбі з ОСОБА_1,
договір дарування був укладений в той
час коли вона знаходилась на лікуванні
, її згоди ніхто не запитував.

Вислухавши пояснення, перевіривши
матеріали справи, оцінивши всі докази
та обставини по справі, суд відмовляє в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
виходячи з таких підстав.

Як встановлено судом на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 13 лютого 1997
року ОСОБА_1 став власником житлового
будинку з господарськими спорудами
розташованого в м. Радомишль
Житомирської області по вул.
Лутовецька 5 після смерті свого батька
ОСОБА_5 .

Власником спірного будинку позивач
став відповідно до складеного батьком
заповіту. Відповідно до свідоцтва про
укладення шлюбу позивач з 21 лютого 1976
року знаходиться в зареєстрованому
шлюбі з Григор»євою Ільвіною
Василівною. Проте, з дня реєстрації
шлюбу Григор»єва не отримала паспорт
на прізвище ОСОБА_5, яке їй було
присвоєно після реєстрації шлюбу. За
період спільного сумісного проживання
Григор»єва І.В. не звернулася до суду із
позовом про визнання будинку об’єктом
права спільної сумісної власності, а
тому й права спільної власності на
подарований будинок не набула. Згідно
довідки ПП »Житлоремсервіс» вона не є
зареєстрованою в подарованому
спірному будинку.

У відповідності до вимог ст. 203 ЦК
України, на яку посилається позивач як
на обґрунтування своїх позовних вимог ,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Таким чином, суд приходить до
висновку, що у даному правочині
зовнішнє волевиявлення особи має
відповідати його внутрішній волі. Вона
має бути спрямована на досягнення
відповідного юридичного наслідку, тому
не можуть розглядатися як правочини ті
фактичні дії особи, які не призводять
безпосередньо до виникнення, зміни чи
припинення цивільних прав та
обов’язків . На цих підставах
виділяються правочини, вчинені під
впливом помилки, обману, насильства,
тяжкої обставини і на вкрай невигідних
умовах, а також унаслідок зловмисної
домовленості.

Позивачем не надано суду будь-яких
доказів вчинення правочину – договору
дарування із будь-якої із вказаних
підстав.

Згідно з вимогами п .4 постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
6.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» оспорюваними
правочинами є правочини, якщо їх
недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсність на підставах, встановлених
законом (ч.2 ст.222,ч.2ст.223,ч.1ст.225 ЦК
України).

Частиною першою статті 11 ЦПК
України визначено, що суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданих відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК
України передбачено, що кожна сторона
зобов’язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Ні позивачем , ні його представником
не заявлялось в судовому засіданні
клопотання про призначення
почеркознавчої експертизи.

В той же час ніхто із сторін не
заперечував той факт, що договір
дарування будинку укладено в той час,
коли Григор»є ва І.В. залишила ОСОБА_1 і
впродовж трьох місяців знаходилась на
стаціонарному лікуванні. Про укладений
договір після її повернення чоловік їй
не розповідав.

Відповідно до п.38 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України правочини про
відчуження майна, що підлягає
реєстрації, посвідчуються за умови
подання документів, що підтверджують
право власності на майно, що
відчужується . При посвідченні
правочинів про відчуження жилого
будинку, квартири, дачі, садового
будинку, гаража, земельної ділянки,
іншого нерухомого майна перевіряється
відсутність заборони відчуження або
арешту майна. А тому суд вважає, що дії
нотаріуса були правомірними,власником
майна згідно представлених документів
був на час укладання договору
дарування ОСОБА_1 і необхідності
отримувати згоду Григор»євої І.В. у
нотаріуса не було.

Таким чином, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо
визнання недійсним договору дарування
є безпідставними.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати, що дає право суду стягнути з
позивача на користь відповідача
витрати на оплату адвоката.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.10.,11, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 203,215 ЦК
України - суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи
–приватний нотаріус ОСОБА_3,
Григор»єва Ільвіна Василівна про
визнання недійсним договору дарування
від 11 серпня 2007 року, посвідченого
приватним нотаріусом Радомишльського
районного нотаріального округу
Житомирської області відмовити за
безпідставністю.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
витрати по оплату допомоги адвоката в
сумі 3500 гривень.

Витрати по оплаті судового збору
покласти на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Житомирської
області через Радомишльський районний
суд шляхом подачі протягом 10 днів з дня
складання рішення в повному обсязі
апеляційної скарги.

Суддя:

ОСОБА_6