РІШЕННЯ

Іменем України

31 січня 2012 року Ворошиловський
районний суд м. Донецька в складі:

головуючого судді –Цукурова В.П.,

при секретарі –Кривошей Г.В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
цивільну справу за позовом Державного
підприємства «Науково-дослідний центр
інформаційних технологій Інституту
економіки промисловості Національної
академії наук України»до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання вселення
незаконним та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство
«Науково-дослідний центр
інформаційних технологій Інституту
економіки промисловості Національної
академії наук України»звернулось до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання вселення незаконним та
виселення, посилаючись на наступні
обставини.

Відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3
займають кімнату №911 в гуртожитку
аспірантів і молодих спеціалістів
Донецького наукового центру НАН
України, розташованого в будинку
№2«б»по вул. Рози Люксембург у м.
Донецьку.

Гуртожиток аспірантів і молодих
спеціалістів Донецького наукового
центру НАН України перебуває на
балансі позивача - Державного
підприємства «Науково-дослідний центр
інформаційних технологій Інституту
економіки промисловості Національної
академії наук України»на підставі
ОСОБА_4 ОСОБА_5 наук України РСР №255 від
25.06.1973 року.

Позивач зазначає, що як на момент
вселення, так і на цей час відповідачі
не являються ні аспірантами, ні
спеціалістами Донецького наукового
центру НАН України, а також ніколи не
перебували з позивачем у трудових
відносинах і по роду своїх занять не
обслуговували та не обслуговують
робітників і членів родин позивача.
Окрім того, адміністрація та
профспілкова організація підприємства
не приймали спільного рішення про
надання жилої площі у гуртожитку
відповідачам, ордер на зайняття жилої
площі не видавався.

За таких обставин позивач просить суд
визнати незаконним вселення
відповідачів та виселити їх з кімнати
№911 в гуртожитку аспірантів і молодих
спеціалістів Донецького наукового
центру НАН України, розташованого в
будинку №2«б»по вул. Рози Люксембург у
м. Донецьку.

Крім того, позивач зазначає про
наявність заборгованості у
відповідачів по платі за користування
житлом в гуртожитку, проте відповідних
позовних вимог до суду заявлено не
було.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив позов задовольнити.

Відповідачі в судовому засіданні
позовні вимоги не визнали.
Відповідачка ОСОБА_2І пояснила, що
кімната в гуртожитку є єдиним житлом
для неї та її сина, в яке вони вселились
на законних підставах. У 1987 році
профспілкою Міністерства вугільної
промисловості, де вона працювала, було
видано розпорядження про вселення її
до гуртожитку та їй було видано
відповідний ордер на вселення, який
вона здала коменданту гуртожитку при
вселенні, оскільки обов’язок
зберігати ордери покладено
законодавством на підприємство.

Не погоджуючись з позовними вимогами
по суті, відповідачі заявили про
пропуск позивачем строку позовної
давності, просили у задоволенні позову
відмовити.

Суд, вислухавши представника позивача,
відповідачів, дослідив матеріали
справи, вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини.

Відповідачі ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3
займають кімнату №911 в гуртожитку
аспірантів і молодих спеціалістів
Донецького наукового центру НАН
України, розташованого в будинку
№2«б»по вул. Рози Люксембург у м.
Донецьку (а.с.19).

Гуртожиток аспірантів і молодих
спеціалістів Донецького наукового
центру НАН України перебуває на
балансі позивача - Державного
підприємства «Науково-дослідний центр
інформаційних технологій Інституту
економіки промисловості Національної
академії наук України»на підставі
ОСОБА_4 ОСОБА_5 наук України РСР №255 від
25.06.1973 року (а.с.4).

Судом встановлено, що 09 квітня 1987 року
профспілкою Інституту економіки і
промисловості АН УРСР видане
Розпорядження на заселення ОСОБА_2 до
гуртожитку у будинку №2 по вул. Рози
Люксембург у м. Донецьку. Дане
розпорядження було погоджене з
Донецьким центром АН УРСР (а.с.17).

Відповідно до ст.129 Житлового кодексу
УРСР на підставі рішення про надання
жилої площі в гуртожитку
адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Відповідно до п.10 Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого ОСОБА_4 міністрів
Української РСР від 03 червня 1986 року
№208, адміністрація підприємства,
установи, організації веде облік
ордерів, що видаються громадянам на
зайняття жилої площі. Бланки ордерів
зберігаються як документи суворої
звітності.

Судом не береться до уваги посилання
відповідача на відсутність спільного
рішення адміністрації та
профспілкової організації
підприємства про надання жилої площі у
гуртожитку та ордеру на вселення,
оскільки позивачем не доведено, що
ОСОБА_2 була вселена до кімнати у
гуртожитку з порушенням порядку,
встановленого законом. Факт законного
вселення позивачки до гуртожитку
підтверджується Розпорядженням від
09.04.1987 року (а.с.17) Крім того, єдиною
підставою для вселення до гуртожитку
міг бути тільки виданий відповідачці
ордер, обов’язок реєструвати та
зберігати який покладено
законодавством на позивача.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.59
Житлового кодексу УРСР вимогу про
визнання ордера недійсним може бути
заявлено протягом трьох років з дня
його видачі.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Однак, представник позивача не вважав
строк позовної давності пропущеним,
заяви про його поновлення з посиланням
на поважність причин його пропуску не
надав.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

За таких обставин суд приходить до
висновку про необхідність відмовити у
задоволенні позовних вимог про
визнання вселення незаконним та
виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3

На підставі ст. 47 Конституції України,
ст. 267 ЦК України, ст. ст. 59, 129 ЖК УРСР, та
керуючись ст. ст. 5, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд –

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог
Державного підприємства
«Науково-дослідний центр
інформаційних технологій Інституту
економіки промисловості Національної
академії наук України»до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання вселення
незаконним та виселення –відмовити
повністю.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано через Ворошиловський
районний суд м. Донецька до
Апеляційного суду Донецької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не подано. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Рішення надруковано у нарадчій кімнаті
у одному примірнику.

Суддя Ворошиловського
районного

суду м. Донецька

В.
П. Цукуров