Справа № 1316/2-1012/12 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/1390/4415/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2012 року суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Гірник Т.А.,

секретаря Мариняк О.,

з участю ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_5, до ОСОБА_3, третьої особи органу опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом за правом представлення, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, порушення норм процесуального та матеріального права.

Просить скасувати заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 квітня 2012 року та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Право на судовий захист є фундаментальним правом кожної людини, яке посідає чільне місце в структурі конституційно-правового статусу людини та гарантується державою через систему гарантій, закріплених на рівні міжнародно-правових та конституційних актів.

Базовим документом, що визначає стандарти захисту прав осіб є Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікована відповідно до ст. 9 Конституції України Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та є частиною національного законодавства України. Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини).

Згідно зі ст. 6 цієї Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом.

Відповідно до офіційного тлумачення зазначеної норми, здійсненого Конституційним Судом України та викладеного у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за зверненням жителів м. Жовті Води, її потрібно розуміти як гарантований кожному захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Для реалізації зазначених гарантій в Україні функціонує система судів, утворена згідно з положеннями ст. ст. 6, 124, 125 Конституції України з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини.

У відповідності зі ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про судоустрій та статус суддів, судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону (ст. ст. 2, 7 Закону України Про судоустрій та статус суддів).

Відповідно до ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Стаття 1 ЦПК України закріплює, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Разом з тим, приписами ст. 3 ЦПК України визначено, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (чч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це.

Даний висновок знайшов своє відображення в абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 Про судове рішення у цивільній справі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 1266, 1268 ЦК України, якими керується позивачка у своєму позові, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу

ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом в інтересах малолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третьої особи органу опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання права власності в порядку спадкування за законом за правом представлення не вказала про порушення, невизнання або оспорювання права неповнолітньої доньки на спадкове майно. Водночас ОСОБА_3 не заявляв зустрічних позовних вимог про позбавлення, усунення чи визнання такого спадкування незаконним або ін.

Оскільки в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 не наведено обставин, якими підтверджується порушення, невизнання або оспорювання її чи доньки прав, свобод чи інтересів щодо спадкування, районний суд підставно, з урахуванням вимог ст. ст. 3, 4, 11, 15 ЦПК України, відмовив в позові.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, позивачкою не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і наявним у справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 1 ст. 307, ст. 308, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 квітня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Монастирецький Д.І.

Судді: Мацей М.М.

ОСОБА_6