Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2012 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді: Маймур
Ф.Ф.,

при секретарі: Чоха К.О.,

за участю: представника позивача
–ОСОБА_1,

представника позивача –
ОСОБА_2,

відповідача –ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом Військового
прокурора Дніпропетровського
гарнізону в інтересах Міністерства
оборони України та
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Дніпропетровська до ОСОБА_3, третя
особа –товариство з обмеженою
відповідальністю «Лідер-К»про
визнання права власності, витребування
майна з чужого незаконного володіння,
–

В С Т А Н О В И В:

25 листопада 2011 року позивач звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
визнання права власності, витребування
майна з чужого незаконного володіння
(а.с. 2-8).

16 січня 2012 року до участі у справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог, було залучено
товариство з обмеженою
відповідальністю «Лідер-К»(а.с. 61).

Представники позивача у позовній заяві
та у судовому засіданні посилалась на
те, що 09 березня 2006 року між державою
Україна в особі Верховної ради України,
від імені якого діяв директор філії
Центрального спеціалізованого
будівельного управління
(госпрозрахункового) і ТОВ «Лідер-К»був
укладений договір купівлі-продажу
нерухомого майна, відповідно до якого
ТОВ «Лідер-К»придбало нерухоме майно, а
саме: будівлі цеху літ. Б-2, б-1, б1-1,
загальною площею 218,1 кв.м., що
розташовані за адресою: м.
Дніпропетровськ, пр. Праці, 2а. В
подальшому, 24 травня 2006 року, ТОВ
«Лідер-К»продало, а ОСОБА_3 придбав
зазначене нерухоме майно. Між тим,
рішенням господарського суду
Дніпропетровської області від 08
вересня 2011 року було визнано недійсним
договір купівлі-продажу нерухомого
майна від 09 березня 2006 року, таким
чином, відповідач без достатніх
правових підстав володіє спірним
майном, тому позивач звернувся з даним
позовом в якому просить суд визнати за
державою в особі Міністерства оборони
України право власності на нерухоме
майно, а саме: будівлі цеху літ. Б-2, б-1,
б1-1, загальною площею 218,1 кв.м., що
розташовані за адресою: м.
Дніпропетровськ, пр. Праці, 2а, та
витребувати зазначене майно у
відповідача (а.с. 2-8).

У судовому засіданні старший помічник
військового прокурора
Дніпропетровського гарнізону ОСОБА_1
заявлені вимоги підтримав у повному
обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Представник
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Дніпропетровська –ОСОБА_2, також,
позовні вимоги підтримала та просила
їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні,
заперечуючи проти позову, посилався на
те, що він добросовісно набув у
власність спірні приміщення придбавши
їх у ТОВ «Лідер-К», оформив угоду у
державного нотаріуса, сплатив кошти у
повному обсязі, щодо правовідносин між
ТОВ «Лідер-К»та Центрального
спеціалізованого будівельного
управління, повідомив, що не має до них
ніякого відношення, та просив
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі (а.с. 51-53).

Суд вислухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали цивільної справи,
приходить до наступного висновку з
таких підстав.

У судовому засіданні було встановлено,
що між державою Україна в особі
Верховної ради України, від імені якого
діяв директор філії Центрального
спеціалізованого будівельного
управління (госпрозрахункового) і ТОВ
«Лідер-К»був укладений договір
купівлі-продажу нерухомого майна,
відповідно до якого ТОВ
«Лідер-К»придбало нерухоме майно, а
саме: будівлі цеху літ. Б-2, б-1, б1-1,
загальною площею 218,1 кв.м., що
розташовані за адресою: м.
Дніпропетровськ, пр. Праці, 2а, що
підтверджується копією зазначеного
договору (а.с. 23-24).

Встановлено, що рішенням
господарського суду Дніпропетровської
області від 08 вересня 2011 року було
визнано недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна від 09
березня 2006 року, укладений між державою
Україна в особі Верховної ради України,
від імені якого діяв директор філії
Центрального спеціалізованого
будівельного управління
(госпрозрахункового) і ТОВ «Лідер-К»,
відповідач був залучений до участі у
справі в якості третьої особи,
зазначене підтверджується копією
судового рішення (а.с. 8-13).

Також, встановлено, що постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 25 липня 2011 року
було визнано недійсним договір № 9/03-06
від 09 березня 2006 року про спільне
будівництво (реконструкцію) об’єктів
складського призначення, укладений між
державою Україна в особі Міністерства
оборони України, від імені якого діяв
директор філії Центрального
спеціалізованого будівельного
управління (госпрозрахункового) і ТОВ
«Лідер-К», що підтверджується копією
постанови суду (а.с. 14-18).

Встановлено, що станом на 22 лютого 2006
року право власності на спірні об’єкти
нерухомого майна було зареєстровано за
державою в особі Верховної ОСОБА_1
України, між тим, станом на 22 березня 2006
року право власності на вищевказане
нерухоме майно було зареєстровано за
ТОВ «Лідер-К», що підтверджується
копіями витягів з реєстру прав
власності на нерухоме майно (а.с. 19-22).

Також, у судовому засіданні було
встановлено, що ТОВ «Лідер-К»передало
спірні приміщення відповідачу на
підставі договору купівлі-продажу від
24 травня 2006 року, що також
підтверджується копією передавального
акту, копією заяви директора ТОВ
«Лідер-К»про отримання коштів від
ОСОБА_3, копією прибуткового касового
ордеру на суму 168 000 грн.. а також
поясненнями сторін у судовому
засіданні (а.с. 25-27).

Встановлено, що директора філії
Центрального спеціалізованого
будівельного управління Міністерства
оборони України «Укроборонбуд»було
визнано винним за ч. 3 ст. 365 КК України,
що підтверджується копією ухвали
Апеляційного суду м. Києва від 16
березня 2011 року (а.с. 68-74).

Правовідносини, які виникли між
сторонами врегульовані нормами
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача зокрема у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Таким чином, оцінюючи дослідженні у
судовому засіданні докази у їх
сукупності та враховуючи, що у судовому
засіданні знайшов своє підтвердження
факт того, що спірне майно вибуло з
володіння держави, в особі
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Дніпропетровська Міністерства оборони
України, поза волею власника, шляхом
злочинних дій засудженого ОСОБА_4, суд
дійшов висновку про те, що позивач, який
діє в інтересах держави, набув права
витребування майна з володіння
відповідача за наслідками визнання
недійсною угоди, укладеної особою, яка
не мала правових підстав відчужувати
майно, а тому позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Крім того, відповідачем не надано
доказів, що підтверджують реєстрацію
права власності на спірні приміщення,
на які він посилається у своїх
запереченнях.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України та
враховуючи результат вирішення справи,
суд вважає за необхідним стягнути з
ОСОБА_5 на користь держави у рахунок
сплати судового збору 94,10 грн.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 15, 16, 216, 330, 387, 388 ЦК України, ст.ст.
10, 11, 15, 57, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Визнати за державою Україна в особі
Міністерства оборони України право
власності на нерухоме майно, а саме:
будівлі цеху літ. Б-2, б-1, б1-1, загальною
площею 218,1 кв.м., що розташовані за
адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Праці,
2а.

Витребувати у ОСОБА_5 будівлі цеху літ.
Б-2, б-1, б1-1, загальною площею 218,1 кв.м., що
розташовані за адресою: м.
Дніпропетровськ, пр. Праці, 2а та
повернути Міністерству оборони
України в особі
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Дніпропетровська.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави у
рахунок сплати судового збору 94,10 грн.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:

Ф.Ф. Маймур