Справа №
Провадження №22-ц-4368/12
22-ц/1090/5816/12 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Категорія26Доповідач у 2 інстанціїСавченко
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 вересня 2012 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Іванової І.В., Білоконь О.В.,

при секретарі Соловйова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи ОСОБА_5, друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2009 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 18 липня 2008 року відповідачка ОСОБА_4 взяла у нього в борг грошові кошти в сумі 186000 грн., що підтверджується нотаріально посвідченим договором позики, та зобовязалася повернути їх до 1 вересня 2008 року. Крім того, 7 жовтня 2008 року відповідач ОСОБА_3 взяв у нього в борг грошові кошти в сумі 121250 грн., що також підтверджується нотаріально посвідченим договором позики, які зобовязався повернути до 7 січня 2009 року. Вказував, що строки повернення обох позик вийшли, однак відповідачі кошти не повернули, його неодноразові вимоги про повернення ігнорують. Вважав, що обидві позики згідно ст.625 ЦК України підлягають поверненню з урахуванням 3 % річних і індексу інфляції. Просив стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь борг за договором позики в розмірі 208012,30 грн., з відповідача ОСОБА_3 стягнути на його користь борг за договором позики в розмірі 129517,42 грн. та стягнути судові витрати.

В березні 2012 року позивач збільшив вимоги просив стягнути з відповідачів на його користь борг за договорами позики з урахуванням 3 % річних і індексу інфляції станом на 29 лютого 2012 року на загальну суму 416715,17 грн. та судові витрати.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2008 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким відповідачка позичила у позивача грошові кошти в сумі 186000 грн. строком до 1 вересня 2008 року без нарахування відсотків. Договір позики укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Також судом встановлено, що 7 жовтня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким відповідач позичив у позивача грошові кошти в сумі 121250 грн. строком до 7 січня 2009 року без нарахування відсотків. Договір позики укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений.

Крім того, судом встановлено, що ні в обумовлений договорами строк, ні на час розгляду справи відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_4 отримані в борг кошти не повернули, посилаючись на неотримання коштів.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження виконання ним як позикодавцем умов обох договорів позики від 18 липня 2008 року і від 7 жовтня 2008 року, а саме - не підтверджено факт передачі відповідачам грошових коштів, а тому позовні вимоги є необгрунтованими.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та зроблені в результаті порушення судом норм процесуального права.

Так, ухвалюючи рішення, суд вважав встановленими ті обставини, що за умовами обох договорів позики ОСОБА_2 як позикодавець лише зобовязався надати відповідачам грошові кошти. З огляду на встановлення таких обставин суд прийшов до висновку, що вказаними договорами не доводиться факт передачі позивачем грошових коштів відповідачам, а лише зазначено зобовязання надати їх, тобто мова іде лише про наміри надати кошти. Однак, таке суперечить змісту обох договорів позики, які за текстом є ідентичними і відповідно до яких ОСОБА_2 передає у власність відповідачів грошові кошти, а відповідачі у свою чергу зобовязуються їх повернути. Зміст договорів свідчить про факт передачі позичальникам коштів в борг, а не про наміри передати їх в майбутньому, як помилково вважав суд першої інстанції.

Крім того, вирішуючи спір, суд порушив приписи процесуального закону щодо оцінки доказів, що потягло незаконність і необгрунтованість судового рішення.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Заперечуючи проти позову, відповідачі посилалися на те, що не отримували від позивача коштів за обома договорами позики. Взявши до уваги такі пояснення відповідачів,

суд не звернув уваги, що на підтвердження своїх слів останні не надали жодного доказу, передбаченого ст.57 ЦПК України.

В той же час суд безпідставно не врахував, що такі пояснення відповідачів спростовуються наданими позивачем доказами на підтвердження передачі коштів, зокрема договорами позики, показами свідка ОСОБА_6 та виписками із банківських рахунків дочки позивача ОСОБА_7, які суд мав оцінити у їх сукупності та взаємозвязку з іншими доказами.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм поцесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються ст.1046 ЦК України, згідно якої за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобовязується повернути таку ж суму. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходу громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник повинен повернути гроші в обумовлений догором позики термін.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний повернути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Судом встановлено, що відповідно до нотаріально посвідчених договорів позики ОСОБА_2 надав у борг відповідачам грошові кошти, зокрема ОСОБА_4 надав 186000 грн., ОСОБА_3 121250 грн., а останні зобовязалися повернути позивачу отримані ними кошти в обумовлений договорами строк, чого не виконали. Неповерненням позичених коштів в обумовлений строк відповідачами порушені права позивача, передбачені ст.ст.1047,1049 ЦК України. Дані права підлягають захисту, а тому із відповідачів на користь позивача необхідно стягнути борг за договорами позики.

Суд вважає обгрунтованими вимоги позивача про стягнення боргу за договорами позики з урахуванням 3 % річних та індексу інфляції за весь період прострочення, поскільки така відповідальність за невиконання грошового зобовязання передбачена законом (ст.625 ЦК України).

При цьому суд задовольняє вимоги позивача частково і стягує кошти на користь позивача окремо з кожного відповідача, які є подружжям, поскільки кошти позичалися кожним із відповідачів за окремими договорами позики.

Крім того, в результаті обрахунку 3 % річних і інфляційних розмір коштів, які підлягають до стягнення на користь позивача судом зменшено.

З огляду на викладене із відповідачки ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики в розмірі 252061 гривня, який включає позичені кошти в розмірі 186000 грн., а також за період з 8 січня 2009 року до 29 лютого 2012 року 3 % річних в сумі 17329 грн. і інфляційні в сумі 48732 грн.

Із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню борг за договором позики в розмірі 164313 гривень 92 коп., який включає позичені кошти в розмірі 121250 грн., а також за період з 8 січня 2009 року до 29 лютого 2012 року 3 % річних в сумі 11296,42 грн. і інфляційні в сумі 31767,50 грн.

Згідно положень ст.88 ЦПК України з огляду на часткове задоволення позовних вимог суд стягує на користь позивача понесені ним судові витрати (ІТЗ) пропорційно розміру задоволених вимог.

Від сплати держмита відповідачі звільнені.

Посилання відповідачів на те, що вони не отримували від позивача коштів за договорами позики, спростовуються нотаріально посвідченими договорами позики, з яких вбачається, що відповідачі отримали кошти, та іншими доказами, наданими позивачем, в тому числі показами свідка ОСОБА_6 та випискою із банківських рахунків дочки позивача ОСОБА_7

Також, безпідставні посилання відповідачів на те, що єдиним доказом отримання відповідачами коштів може бути розписка. Відповідно до положень ч.2 ст.1047 ЦК України, розписка може бути одним із доказів, а не єдиним, як помилково вважають відповідачі.

Колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не грунтуються на законі, твердження відповідачів, що надання грошових коштів в позику є фінасовою послугою, яка може надаватися фінансовою установою чи фізичними особами субєктами підприємницької діяльності, а позивач не відноситься до таких осіб. Судом встановлено, що між сторонами укладено безпроцентні договори позики, укладення яких не є фінансовою послугою.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2012 року скасувати і ухвалити нове.

Позов задоволити частково. Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 252061 гривень та судові витрати в сумі 110 грн. Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 164313 гривень 92 коп. та судові витрати в сумі 110 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий : ___________________

Судді : ___________________ ________________