Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22 ц -3207/ 12 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2012 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

суддів: Стрелець Л.Г.,

ОСОБА_1

при секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2011 року по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором , -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У позовній заяві зазначало, що 02 лютого 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно якого ОСОБА_2 отримала строковий кредит у розмірі 8 000 доларів США, шляхом перерахування кредитних коштів на картрахунок 313842 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 січня 2009 року.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, позивачем 02 лютого 2007 року було укладено договори поруки з ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Внаслідок невиконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 09 березня 2010 року дорівнює 11 335,18 доларів США, що еквівалентно 90 497,81 грн. (відповідно до курсу валют 7.9838 грн. 00 коп. за 1 долар США). Відповідачам була надіслана письмова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором, однак вимога залишена без задоволення.

Враховуючи викладене, товариство просило суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 90 497,81 грн. 81 коп. та понесені судові витрати.

Справа неодноразово розглядалася судом.

Повторним заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2011 року позов задоволено ( а. с. 41-45,59,75-76 ).

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 90 497,81 грн., витрати про оплаті судового збору в сумі 904,98 грн. та на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що заочне рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому просить його скасувати. Ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог.

У засідання апеляційного суду належним чином повідомлені апелянт та інші учасники процесу не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, про причини неявки суд не сповістили.

За таких обставин колегія суддів вважає за можливе, у відповідності до положень статті 305 ЦПК України, розглянути справу у відсутності осіб, що не зявилися.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні у звязку із наступним.

За змістом статей 554,1054, частини 2 статті 1950 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до договору або закону. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що 02 лютого 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно якого ОСОБА_2 отримала строковий кредит у розмірі 8 000 доларів США, шляхом перерахування кредитних коштів на картрахунок 313842 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 січня 2009 року ( а. с. 6-12 ).

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором позивачем 02 лютого 2007 року було укладено договори поруки з ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які кожна окремо зобовязались перед банком відповідати за кредитним договором як солідарні боржники з ОСОБА_5 ( а. с. 13-14 ).

На порушення умов договору позичальник взяті на себе зобовязання не виконував, внаслідок чого станом на 09 березня 2010 року утворилася заборгованість у розмірі 11 335,18 доларів США, що еквівалентно 90 497,81 грн. (відповідно до курсу валют 7.9838 грн. 00 коп. за 1 долар США), із яких заборгованість за тілом кредиту 6 086,11 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом 5 249,07 доларів США. Відповідачам була надіслана письмова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором, однак вимога залишена без задоволення. Це змусило позивача 17 травня 2010 року звернутися до суду з вимогами про стягнення боргу ( а. с. 2-7,15-20 ).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов банку підлягає задоволенню.

Доводи апелянта, про те, що кредитний договір є недійсним, оскільки на час його укладання позивач не мав індивідуальної ліцензії на видачу кредиту у іноземній валюті, являються безпідставними.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У звязку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

До того ж ОСОБА_2 позову щодо визнання кредитного договору недійсним не заявляла.

Між тим, задовольняючи позов про солідарне стягнення з боржника і поручителів заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із положень статей 541,543,553,554,1048 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) і вважав, що поручителі солідарно з боржником відповідають за кредитними зобовязаннями боржника, розмір яких визначений позивачем у відповідності з умовами кредитного договору.

Однак з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Оскільки договори поруки укладені кредитором та боржником з кожним із поручителів окремо, підстави для солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з кредитора та з усіх поручителів відсутні.

Проте, у відповідності з вищевказаними нормами матеріального права вимоги Банку про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню сума заборгованості підлягає стягненню солідарно з позичальника та з кожного з поручителів окремо.

За таких обставин рішення суду першої інстанції на підставі ст. 309 ЦПК України в оскаржуваній частині підлягає зміні, вимоги Банку підлягають задоволенню солідарно з позичальником та з кожним поручителем окремо.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які являються безумовною підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів , -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2011 року в цій справі змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_3 та солідарно з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 964,99 доларів США ( з яких заборгованість за тілом кредиту 6 086,11 доларів США, заборгованість по процентах за користування кредитом 5 249,07 доларів США ), що є еквівалентом 90 497,81 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» компенсацію судових витрат: по 301,66 грн. судового збору і по 40 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: