Справа № 22-ц/2690/3182/2012
Головуючий у 1 інстанції - Парамонов М. Л.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2012 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого судді Ящук Т.І.
суддів Немировської О.В., Вовченка В.М.
при секретарі Бабіч К.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Національного університету оборони України на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року по справі за позовом Національного університету оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Міністерство оборони України про виселення з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення,
за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Національного університету оборони України, третя особа - Міністерство оборони України про визнання вселення правомірним, визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму жилого приміщення,
встановила:
Позивач Національний університет оборони України звернувся до суду з позовом до відповідачів про виселення з кімнати АДРЕСА_1 , будівлі 230(1) військового містечка № НОМЕР_1 у м. Києві без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що спеціальний ордер на вселення в приміщення гуртожитку відповідачам не видавався, відповідачі у позивача не навчались і військову службу в університеті ( академії) не проходили. Оскільки правових підстав для зайняття спірного приміщення у відповідачів немає, тому вони підлягають виселенню з приміщення гуртожитку як особи, що самоправно зайняли жиле приміщення - на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України.
Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулись до суду із зустрічним позовом про визнання вселення правомірним, визнання права користування жилим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму жилого приміщення, посилаючись на те, що ОСОБА_5 , під час проходження ним військової служби на підставі розпорядження начальника квартирно-експлуатаційної частини Київського гарнізону та відповідно до протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 від 30.11.1995 року на сім`ю з 4-х осіб була надана для тимчасового проживання кімната АДРЕСА_2 , без зняття з квартирного обліку; в подальшому ОСОБА_5 було звільнено зі служби в збройних силах через скорочення та стан здоров`я, але питання про звільнення житла раніше не ставало.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року в задоволенні основного та зустрічного позовів - відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача Національного університету оборони України подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги про виселення відповідачів, посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права. Апелянт

вказує на те, що надане відповідачами рішення житлової комісії науково-технічного комітету капітального будівництва Міністерства оборони України про надання їм житлового приміщення в гуртожитку - не може бути законною підставою для проживання, оскільки вказана організація не має відношення до даного гуртожитку. Ордер на вселення відповідачам не видавався, тому відповідачі підлягають виселенню як такі, що самоправно зайняли жиле приміщення.
В судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити; представник відповідачів просив скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Ящук Т.І., вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Рішення суду в частині відмови у зустрічному позові сторонами не оскаржувалось, обов`язкових підстав для скасування рішення не вбачається, тому колегія суддів рішення в цій частині не перевіряє.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_5 , проходив військову службу в збройних силах з 1982 року, був звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я в 1998 році. З 15.11.1995 року ОСОБА_5 , перебуває на квартирному обліку у Київському гарнізоні складом сім`ї 4 особи - він, дружина ОСОБА_6 , сини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується довідкою № 10167 від 16.08.2010 року, виданою головою житлової комісії Київського гарнізону.
Як вбачається з довідок, виданих Національним університетом оборони України, відповідач ОСОБА_5 та члени його сім`ї мешкають за адресою АДРЕСА_3 . Згідно з актом прийому-передачі будівель, споруд і території військового містечка від 09.08.2003 року, будинок АДРЕСА_4 , знаходиться у військовому містечку (приміщення 230), але використовується як гуртожиток.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави, визначені ч. 3 ст. 116 ЖК України, для виселення відповідачів із спірного жилого приміщення відсутні, оскільки отримана відповідачами за первісним позовом згідно з розпорядженням начальника квартирно-експлуатаційної частини Київського гарнізону та відповідно до протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 від 30.11.1995 року житлова площа не відповідає за своїм статусом Примірному положенню про гуртожитки.
Враховуючи наявні у матеріалах справи, досліджені судом першої інстанції письмові докази, висновки суду щодо підстав для відмови у позові Національного університету оборони України відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Звертаючись із апеляційною скаргою на рішення суду, представник апелянта посилався на те, що відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення як такі, що самоправно зайняли приміщення в гуртожитку.
Частиною 3 ст. 116 ЖК України встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого жилого приміщення.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 під час проходження ним військової служби на підставі розпорядження начальника квартирно-експлуатаційної частини Київського гарнізону та протоколу засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 30.11.1995 року на сім`ю з чотирьох осіб була надана для тимчасового проживання кімната № 315 ( житловий блок із двох кімнат) без зняття з квартирного обліку. На даний період часу ОСОБА_5 із сім`єю перебуває на квартирному обліку у Київському гарнізоні, тобто відповідачі житлом не забезпечені.
Згідно з карткою особового рахунку № НОМЕР_3 , позивачем було відкрито фінансовий особовий рахунок на ім`я ОСОБА_5 , йому нараховується та приймається квартирна

2

Плата і плата за житлово-комунальні послуги, що також підтверджується квитанціями до

прибуткового касового ордера. При цьому в зазначеній картці вказана дата заселення

відповідачів - 01.04.1995 року ( а.с.52). Отже, вселення відповідачів у кімнату

АДРЕСА_1 , будівлі 230 (1) військового містечка № НОМЕР_1 у м. Києві ( де

вони проживають більше 15 років) без видачі ордера, але з відома балансоутримувача

гуртожитку, на підставі вищевказаного рішення житлової комісії та за розпорядженням

начальника КЕЧ Київського гарнізону, не може вважатись самоправним. Враховуючи

викладене, відповідачі не можуть бути виселені без надання іншого житла із заявлених

позивачем підстав.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх

правильність не впливають.
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини
справи, дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами,

правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального

права. Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Доводи, викладені в

апеляційній скарзі, є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують, а

тому рішення суду скасуванню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів
ухвалила:
Апеляційну скаргу Національного університету оборони України - відхилити, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: