Справа № 2-6284/11
РІШЕННЯ

Іменем України

10.02.2012 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

при секретарі Носулі А.Л.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилається на те, що йому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, та оскільки він є пенсіонером, людиною похилого віку, хворіє та потребує сторонньої допомоги, тому відповідачка по справі, ОСОБА_2, яка є його дочкою, наприкінці 2010 року запропонувала укласти договір довічного утримання, за яким би вона йому щомісячно сплачувала 500 гривень та надавала додатково на лікування або гроші на купівлю ліків або ж сама купувала по необхідності ліки, а позивач би в свою чергу передав їй у власність свою квартиру. Про наміри укласти з позивачем договір довічного утримання відповідачка неодноразово говорила в присутності його друзів і знайомих. Однак, після консультації позивача і відповідача у нотаріуса з приводу оформлення договору довічного утримання, відповідач і нотаріус пояснили йому, що краще укласти не договір довічного утримання, а договір дарування, тому що договір довічного утримання тягне за собою ряд формальностей, які призводять до незручностей в повсякденному житті, як то: ведення обліку витрат та сплачених сум, заборона на відчуження квартири. При цьому запевнили, що між цими двома договорами фактично немає ніякої різниці.

14.01.2011 року між позивачем і відповідачем був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2. Копії договору позивач від нотаріуса не отримав. З дня укладання договору й до теперішнього часу позивач жодного разу матеріальної допомоги від відповідачки не отримав. Оскільки укладений з відповідачкою договір дарування квартири не відповідає його волевиявленню та був вчинений внаслідок помилки до якої призвели недобросовісні дії відповідача, тому позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 14.01.2011 року між ним і відповідачкою, ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі №3-37, та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за відповідачкою ОСОБА_2.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечувала, посилаючись на те, що 14.01.2011 року вона уклала з відповідачем договір дарування квартири АДРЕСА_2, за умовами якого позивач передав їй в дар зазначену квартиру. Вона дійсно до підписання договору дарування мала намір на укладення з позивачем договору довічного утримання, за яким би позивач передав у її власність квартиру, а вона б у свою чергу надавала йому матеріальну допомогу в розмірі 500 гривень щомісяця та купувала при необхідності ліки. Однак, коли вона на консультації дізналась від нотаріуса, що при підписанні договору довічного утримання буде накладено заборону на відчуження квартири, тому, щоб зменшити витрати та клопіт після смерті батька, та знаючи з засобів масової інформації про те, що дуже часто договори довічного утримання розриваються за ініціативою особи, за якою необхідно доглядати, вона умовила батька, позивача по справі, на підписання договору дарування квартири, запевнивши, що буде надавати йому матеріальну допомогу до його смерті. Однак, у звязку з тяжким матеріальним станом та на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, тому вона не має змоги надавати позивачу обіцяну матеріальну допомогу. Позивача вона дійсно запевняла, що між договорами довічного утримання і дарування фактично немає ніякої різниці та після укладення договору дарування буде утримувати його до смерті взамін подарованої їй квартири. Просила суд у позові відмовити, оскільки відповідач без примусу, з власної волі, підписав договір дарування квартири.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, свідків, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування, укладеного 14.01.2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №3-37, та зареєстрованого в КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації01.02.2011 року, реєстраційний № 29559063, ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_2.

До укладення вказаного договору дарування сторони мали намір на укладення договору довічного утримання, але позивача було запевнено, що між договорами довічного утримання і дарування фактично немає ніякої різниці та після укладення договору дарування відповідачка, яка є дочкою позивача, буде утримувати його до смерті взамін подарованої їй квартири.

Даний факт було підтверджено показаннями свідка ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін.

У п.19 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійснимизазначено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину(ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Істотними умовами договору довічного утримання є обовязок набувача довічно доглядати за відчужувачем, а також заборона набувачеві на відчуження, переданого йому за цим договором майна, до смерті відчужувача - договір дарування є схожим, але вищезазначених істотних умов не містить.

Зазначені позивачем обставини, які існували на момент вчинення правочину, свідчать про те, що він дійсно помилявся в правовій природі договору, який підписав.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним не тільки зовні, а й відповідати його внутрішній волі.

При укладенні оспорюваного договору дарування внутрішня воля позивача була направлена на укладення саме договору довічного утримання.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що правочин не відповідає волевиявленню позивача та був вчинений внаслідок помилки, тому суд вважає за необхідне визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 14.01.2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі №3-37, та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2.

Згідно зі ст.154 ЦПК України, суд може одночасно з ухваленням судового рішення скасувати заходи забезпечення позову.

Таким чином, суд вважає за можливе скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді від 07.12.2011 року та зняти заборону на відчуження квартири АДРЕСА_2.

Керуючись ст.ст.5-11, 60, 154, 174, 208, 209, 213, 214, 215 ЦПК, ст.ст. 203, 215, 216, 229 ЦК України, Постанови № 9 Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 14.01.2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі №3-37.

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді від 07.12.2011 року та зняти заборону на відчуження квартири АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 14.01.2011 року, реєстровий №3-37.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії рішення.

Суддя: