№ 2 - 45
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2012 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

за участі адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Приватбанк»про
стягнення суми депозитного вкладу,
грошових сум по договору та
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 16 січня 2006 року
звернувся до суду з позовом до
відповідача ПАТ КБ ПриватБанк про
стягнення суми депозитного вкладу,
грошових сум по договору та
відшкодування моральної шкоди. Позовні
вимоги неодноразово уточнювалися та
доповнювалися. В редакції позовних
вимог від 22 жовтня 2010 року позивач
просив стягнути всього 59724.66 грн. за
вкладом та 5000 грн. моральної шкоди. В
обгрунтування позовних вимог
посилався на те, що ним з відповідачем
був укладений договір про депозитний
вклад № НОМЕР_1 від 20 квітня 2005 року на
суму 10000 грн. строком на 3 місяці до 21
липня 2005 року зі сплатою 19.5% річних. За
вказаним договором ним 20 квітня 2005 року
за меморіальним ордером № 01 внесено до
каси банку 10000 грн. Після закінчення
терміну внеску за вказаним договором
банк йому не повернув і не сплатив суму
вкладу та належні відсотки. Він
неодноразово звертався до
Правобережного відділення банку з
цього приводу, однак відповіді не
отримав. Тим самим банк, на його думку,
порушив ст. ст. 1058, 1060, 1061, 23, 386, 7, 1074 ЦК
України, Закон України «Про захист прав
споживачів», ст. 59 Закону України «Про
банки та банківську діяльність»,
укладений договір. На підтвердження
позовних вимог позивачем надано
вказані договір депозитного вкладу та
меморіальний ордер. У судовому
засіданні позивач та його представники
позов підтримали у повному обсязі.
Позивач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 пояснили, що на момент укладення
договору депозитного вкладу ОСОБА_2 був
в армії, договір від його імені укладав
та вносив кошти батько ОСОБА_3,
довіреність на його ім'я була відсутня.
Просив стягнути зазначені в позовних
вимогах кошти з відповідача,
задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача в
судовому засіданні позов не визнав,
посилаючись на те, що договір
депозитного вкладу, за якими позивач
просить стягнути грошову суму та
моральну шкоду, банком не укладався,
відсутній по облікам на паперових
носіях та в електронному вигляді,
грошові кошти до каси банку не
надходили, не відкривався рахунок
депозитного вкладу, не нараховувалися
відсотки. Наданий позивачем на
підтвердження внесення коштів за цим
договором меморіальний ордер не
підтверджує жодну операцію та не є
документом, що відповідає чинному
законодавству щодо внесення фізичною
особою готівки до каси банку за
депозитним договором. Є підстави
вважати, що договір та меморіальний
ордер, за якими позивач просить
стягнути кошти, сфальсифіковані
колишнім заступником директора
Правобережного відділення
Дніпропетровського РУ Приватбанку
ОСОБА_4 при вчиненні злочину. У ОСОБА_4
були відсутні повноваження на
укладення договорів депозитних
вкладів. Окрім того, сам позивач та його
представник ОСОБА_3 пояснили, що на
момент укладення договору ОСОБА_2
знаходився в армії, тобто договір
підписаний не ним, а його батьком
ОСОБА_3 при відсутності довіреності.
ОСОБА_3 10000 грн. від імені ОСОБА_2 передав
не до каси, а особисто ОСОБА_4 Кошти,
таким чином, ОСОБА_2 також ні до каси, ні
ОСОБА_4 не передавав. Вважає, що
договірні відносини між сторонами
відсутні, має місце спричинення
злочином шкоди, але не ОСОБА_2, а ОСОБА_3
Оскільки ОСОБА_2 жодних дій —ні щодо
укладення договору, ні щодо передачі
коштів не вчиняв, у зв'язку з цим йому не
спричинена матеріальна шкода. Тому
винну особу може бути встановлено у
кримінальній справі, після чого
можливе відшкодування спричиненої
злочином шкоди. Лише у кримінальній
справі може бути встановлено винну
особу, на яку суд і може покласти
цивільну відповідальність. Якщо суд
встановить, що шкода спричинена
працівником банку при виконанні
трудових обов’язків, то на банк може
бути покладена відповідальність за
спричинену шкоду згідно зі ст.1172 ЦК
України. До визначення судом у
кримінальній справі винну у викраденні
коштів позивача особу, вважають,
вирішити справу неможливо, оскільки
зобов’язання за договором депозитного
вкладу у даному випадку відсутні.
Вважає позовні вимоги не доведеними,
безпідставними і просив в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Вислухавши пояснення
позивача і його представників,
представника відповідача, оцінивши
надані і добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги не обґрунтованими і не
підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено, що
позивачем заявлені позовні вимоги про
стягнення коштів за договором про
депозитний вклад та надані цей договір
№ НОМЕР_1 від 20 квітня 2005 року на суму
10000 грн. строком на 3 місяці до 21 липня 2005
року зі сплатою 19.5% річних,
меморіальний ордер про внесення коштів
за цим договором № 01 від 20 квітня 2005
року на суму 10000 грн.

Відповідно до ст. 203 ЦК України,
однією з вимог, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, є
те, що правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Згідно зі ст. 1059 ЦК України, договір
банківського вкладу укладається у
письмовій формі. Письмова форма
договору банківського вкладу
вважається додержаною, якщо внесення
грошової суми підтверджено договором
банківського вкладу з видачею ощадної
книжки або сертифіката чи іншого
документа, що відповідає вимогам,
встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту.

Таким чином, за договором банківського
вкладу вимагається наявність
документу, що відповідає
законодавству, про внесення коштів.

Оцінюючи наданий позивачем
меморіальний ордер, суд вважає, що він
не є документом, що відповідає вимогам
чинного законодавства, та не
підтверджує внесення коштів, оскільки:
у разі внесення до каси банку
готівкових грошових коштів, згідно з
«Інструкцією про касові операції в
банках України»(затверджена
постановою Правління НБУ від 14 серпня
2003 року № 337, була чинною на 2005 рік),
підтвердженням внесення коштів є заява
на переказ готівки, прибутковий
касовий ордер, грошовий чек, квитанція.
Меморіальний ордер у переліку
відсутній. Згідно п.1.19-1 ст.1 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні»,
меморіальний ордер —розрахунковий
документ, який складається за
ініціативою банку для оформлення
операцій по списанню коштів з рахунка
платника та внутрішньобанківських
операцій. Таким чином, меморіальний
ордер не міг бути оформлений за
ініціативою клієнта по готівковій
операції. Крім того, наданий
меморіальний ордер не містить
відомостей щодо здійснення будь-якої
операції, оскільки не містить номери
рахунків; наданий позивачем
меморіальний ордер не містить підпис
позивача, який би підтверджував
внесення ним готівки до каси банку;
наданий позивачем меморіальний ордер
не містить підпис касира про отримання
коштів від позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України,
меморіальні ордери не є допустимими
доказами внесення готівкових коштів
від фізичних осіб, оскільки ст. 1059 ЦК
України встановлена вимога щодо
документу, який підтверджує внесення
коштів по договору депозитного вкладу
—такий документ повинен відповідати
вимогам, встановленим законом, іншими
нормативно-правовими актами у сфері
банківської діяльності (банківськими
правилами) та звичаями ділового
обороту. Тому меморіальний ордер не
може підтверджувати внесення готівки
до каси банку.

З урахуванням викладеного, позивачем
не надано документів, що відповідають
вимогам чинного законодавства, про
внесення коштів за договором до каси
банку, за яким просить стягнути кошти.

Також суд приймає до уваги ті
обставини, що позивач ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_3 (батько) суду
підтвердили, що 20 квітня 2005 року
позивач ОСОБА_2 знаходився в армії, всі
дії від його імені —підписав договір
та передав кошти - за відсутності
довіреності вчинив його батько ОСОБА_3
Суд вважає, що вказана обставина також
підтверджує відсутність факту
укладення договору позивачем ОСОБА_2 та
відсутність факту спричинення шкоди
особисто ОСОБА_2

У судовому засіданні також
встановлено, що грошові кошти за
договором ЗАТ КБ «Приватбанк»не
отримував, оскільки відповідно до книг
документів дня каси Правобережного
відділення ЗАТ КБ «Приватбанк»від 20
квітня 2005 року відсутні будь-які
прибуткові документи, у тому числі
меморіальний ордер, про внесення
коштів від імені позивача, як в
готівковій, так і в безготівковій
формі; відсутнє внесення коштів від
імені позивача у вказаний день також за
даними бухгалтерського обліку каси
Правобережного відділення ЗАТ КБ
«Приватбанк»- як готівкових коштів,
так і безготівкових. ОСОБА_3 суду
підтвердив, що кошти до каси він не
вносив. Факт передачі коштів ОСОБА_3
ОСОБА_4 можливо встановити у
кримінальній справі. У зв'язку з цим суд
вважає, що відсутність операції
позивача ОСОБА_2 по внесенню коштів є
результатом невнесення коштів до каси
позивачем, а не результатом
неоприбуткування коштів та
неоформлення належного касового
документу банком.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. У відповідності з ч. 2
ст. 633 ЦК України, умови публічного
договору встановлюються однаковими
для всіх споживачів, крім тих, кому за
законом надані відповідні пільги.

Суд вважає, що ОСОБА_2 ніякої згоди з
банком щодо укладення договору
депозитного вкладу не досяг, оскільки
особисто жодних дій не вчиняв, 20 квітня
2005 року був відсутній у м.
Дніпропетровську у зв'язку з
проходженням строкової служби в армії.
За спірним договором відповідачем не
відкривалися рахунки депозитних
вкладів, не нараховувалися та не
сплачувалися позивачу відсотки, що
позивач та представник позивача
підтвердили суду. Таким чином,
відповідач не вчиняв будь-яких дій на
виконання спірного договору.

Суд не може прийняти до уваги доводи
представника позивача про
допустимість меморіального ордеру
згідно зі ст. 7 ЦК України. Згідно зі ст. 7
ЦК України звичаєм є правило поведінки,
яке не встановлено актами цивільного
законодавства, але є усталеним у певній
сфері цивільних відносин. Вимоги до
касових документів, та за якими
операціями вони оформлюються, як
вказано вище, встановлені актами
законодавства - визначені Інструкцією
№ 337 та Законом України «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні».
Позивач не надав доказів, що за
операціями по внесенню готівки
фізичними особами в касу банку будь-яка
банківська установа України оформлює
меморіальні ордери. При цьому позивач
при розгляді справи підтвердив ту
обставину, що кошти за договорами він
безпосередньо до каси не передавав.

У зв'язку з викладеним, суд не може
прийняти до уваги висновок №
10255/10-19/2264/11-19 від 16 березня 2011 року
судово-економічної експертизи у
справі, оскільки його висновки
протирічать матеріалам справи та
наданим сторонами доказам. Відповідно
до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності. Згідно з ч. 4 ст.
60 ЦПК України, доказування не може
грунтуватися на припущеннях. Як
зазначено у вказаному висновку, з
матеріалів справи слідує, що між ОСОБА_5
та КБ «Приватбанк»в особі директора
ОСОБА_6 (а. с. 203 об., т. 1) було укладено
договір про депозитний вклад. Суд
вважає, що вирішення експертами
питання щодо укладеності, дійсності
договору, наданого позивачем,
протирічить ст. ст. 1059, 638 ЦК України, це
питання є правовим, відноситься до
компетенції суду та вирішується у
нарадчій кімнаті при постановлені
рішення у справі. Крім того, сторони не
заперечували, що договір підписано не
ОСОБА_7, а ОСОБА_4, що не підлягало за ст.
61 ЦПК України доказуванню та не було
прийнято до уваги експертами.
Експертами також не прийняті до уваги
матеріали справи - пояснення позивача
при розгляді справи, що ОСОБА_2 на той
час був в армії, договір за нього при
відсутності довіреності підписав його
батько ОСОБА_3, він же кошти передавав
не до каси. Висновки щодо меморіального
ордеру протирічать Інструкції № 337 та
Закону України «Про платіжні системи
та переказ коштів в Україні».

Суд вважає, що викладені факти у
сукупності свідчать про те, що договір
про депозитний вклад № 2 від 20
квітня 2005 року на суму 10000 грн., строком
на 3 місяці до 21 липня 2005 року зі сплатою
19.5% річних сторони не укладали, грошові
кошти за ним банк не отримував,
договірні відносини між сторонами за
цим договором відсутні, у зв'язку з чим
відсутні підстави для стягнення з ПАТ
КБ «Приватбанк»грошових коштів на
користь позивача та моральної шкоди з
підстав, зазначених у позові.

Суд також приймає до уваги, що
представники сторін не заперечували
наявність у Службі Безпеки України у
Дніпропетровській області
кримінальної справи, за якою
розслідуються у тому числі обставини
щодо коштів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 Вказана
обставина свідчить про наявність
шкоди, спричиненої злочином. Згідно зі
ст.62 Конституції України особа
вважається невинуватою у вчиненні
злочину і не може бути піддана
кримінальному покаранню, доки її вину
не буде доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком. У
зв'язку з цим встановлення обставин
наявності, розміру спричиненої шкоди,
особи, що її спричинили, якими саме
діями, причинно-наслідковий зв'язок,
між цими діями та шкодою, що є
обов'язковим для вирішення питання про
стягнення шкоди, можливо у
кримінальній справі.

Суд вважає, що у цивільній справі
позивачем та його представниками не
доведено та не надано доказів, на
підставі яких можливо вирішити питання
про стягнення коштів. Рішення у
цивільній справі не позбавляє ОСОБА_3
або ОСОБА_2 можливості стягнути шкоду
після встановлення винної особи у
кримінальній справі та обставин щодо
коштів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: «1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об’єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню ні повністю, ні частково.

Тобто, позивач ОСОБА_2 повинен довести,
що дiями вiдповiдача було порушено його
права. Однак, жодних доказiв позивачем
до суду не надано.

Згiдно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнанi сторонами та iншими особами, якi
беруть участь у справi, не пiдлягають
доказуванню. Обставини, визнанi судом
загальновiдомими, не потребують
доказування. Обставини, встановленi
судовим рiшення у цивiльнiй,
господарськiй або адмiнiстративнiй
справi, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді iнших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено цi
обставини. Вирок у кримiнальнiй справi,
що набрав законної сили, або постанова
суду в справі про адмiнiстративне
правопорушення обов'язковi для суду, що
розглядає справу про цивiльно-правовi
наслiдки дiй особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчиненi вони цiєю особою.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
позивач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
позивачем цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що
неправомірними, злочинними діями
відповідача, пов’язаними з неналежним
виконанням взятих на себе обов’язків
позивачу було завдано ушкодження
здоров’я, майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв’язку зі вказаними діями
відповідача і підлягають повному
відшкодуванню за рахунок винної особи.

Статтею 1166 ЦК України встановлено
право особи на відшкодування у повному
обсязі майнової шкоди, завданої
неправомірними діями особистому
немайновому праву. Цією ж статтею на
особу, яка завдала шкоди покладено
обов'язок відшкодувати її у повному
обсязі.

Але в судовому засіданні не знайшли
свого об’єктивного підтвердження
неправомірні дії відповідача стосовно
позивача та завдання цими діями шкоди
правам позивача, а тому на відповідача
не може бути покладено обов'язок
відшкодувати її у повному обсязі.

Ст. 1167 ЦПК України містить підстави
відповідальності за завдану моральну
шкоду: моральна шкода, завдана фізичній
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті; моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала: якщо шкоди
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю фізичної особи
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній
особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт; в інших
випадках, встановлених законом.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

В позовній заяві та під час судового
розгляду позивачем не було надано
належних доказів наявності маральної
шкоди та підтвердження факту
заподіяння позивачу відповідачем
моральних страждань.

Для відшкодування моральної
шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК
України необхідно довести такі факти:
неправомірність поведінки особи,
наявність шкоди, наявність причинного
зв’язку між протиправною поведінкою
та шкодою, що є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки
завдавача шкоди, наявність вини
завдавача шкоди. Таким чином лише
наявність всіх вищезазначених умов є
підставою для прийняття судом рішення
про відшкодування завданої шкоди. Суд
приймає до уваги ті обставини, що
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору
(п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідач заперечує
будь-якi домовленості i зобов’язання
стосовно позивача по незаконним (з
точки зору цього позивача) діям
відносно нього по вказаним договорам
депозитних вкладів, предмета спору, а
позивач цього не довів. Твердження
позивача про наявнiсть будь-яких iнших
зобов'язань стосовно позовних вимог (не
отримання грошей та інш.) - є
припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію
позивача стосовно наполягання на своїх
позовних вимогах, оскільки вона
спростовується вищенаведеним і нічим
об’єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_2 в задоволенні позову
до ПАТ «Комерційний банк
«ПриватБанк»про стягнення суми
депозитного вкладу, грошових сум по
договору та відшкодування моральної
шкоди відмовити, судові витрати
потрібно віднести за рахунок держави.

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про стягнення суми депозитного
вкладу, грошових сум по договору та
відшкодування моральної шкоди в такому
вигляді не ґрунтуються на вимогах
закону, а тому не підлягають
задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 62, 124
Конституції України, ст. ст. 15, 16, 23, 526, 530,
610, 611, 625, 638, 651, 1059, 1060, 1166, 1167, 1172, 1177 ЦК
України, ст. ст. 10, 11, 57, 58, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд –

ВИРІШИВ:

ОСОБА_2 в задоволенні позову до
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк»про
стягнення суми депозитного вкладу,
грошових сум по договору та
відшкодування моральної шкоди
відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -