2014/1409/2012
2/2014/443/2012
РІШЕННЯ
іменем України

23.10.2012 м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області
в складі: головуючого судді Бібіка О.В.,
за участю секретаря судового засідання Онацької В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Зміїв цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору міни недійсним
встановив:
09 червня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору міни недійсним, треті особи ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4.
Після укладення вказаного договору згідно умов якого відповідач зобовязувався до 27.01.2010 року звільнити вказану частину житлового будинку та зняти з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих в ньому членів його родини, але не дивлячись на це, всі зареєстровані в указаному будинку особи ні до укладення договору міни, ні після з реєстраційного обліку не зняті. В тому числі неповнолітній син відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Крім того, договір не відповідав дійсній волі сторін та приховував у собі договір позики, тобто був фіктивним.
01 червня 2012 року представник позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_6 змінила та доповнила позовні вимоги, за змістом яких залучено в якості співвідповідача ОСОБА_2, а відповідачем визначено ОСОБА_3, зазначено третьою особою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4.
Крім зазначеного вище, представник позивачів як на підставу недійсності договору міни № 3681317 від 27.10.2010 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилається на те, що вказаний договір після його укладення в органах ДПІ не зареєстровано, предметом міни була не тільки статуетка, а й картина. Укладенню вказаного договору передувала дорожньо-транспортна пригода, що сталася в жовтні 2009 року позивача ОСОБА_2, будучи поставленим в скрутне матеріальне становище, за оголошенням в газеті знайшов приватного інвестора, який міг позичити йому певну суму.
27 жовтня 2009 року в кабінеті приватного нотаріуса ОСОБА_4 за адресою вул. Бакуліна, 4-а у м. Харкові, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 гроші у сумі 6000 доларів США, що в еквіваленті становить 40 000 грн., і сторони усно домовились, що вказану суму він поверне кредитору через 18 місяців, про що склали відповідний договір. Через юридичну необізнаність, погане знання української мови ОСОБА_2 не розумів, що підписує договір міни, а не позики. Нотаріус йому не розяснила, який саме договір укладений. В лютому 2011 року ОСОБА_2 в присутності свідків повернув ОСОБА_3 повністю суму боргу, сподіваючись на скасування спірного договору міни. Однак, ОСОБА_3 сказав, що боргові зобовязання продовжують існувати і решта боргу складає 50 000 грн.
Вказаний договір міни має бути визнаний нікчемним через його фіктивність, так як згідно тексту договору предметом міни був житловий будинок № 4 по провулку Бірчанському в м. Змієві, а йому належав на праві власності будинок № 4/1 за вказаною адресою.
З огляду на те, що після укладення договору міни залишились проживати усі зареєстровані в ньому особи, то зазначений договір не породив юридичних наслідків для договорів даного виду і як наслідок має бути визнаний недійсним.
Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 проти позову заперечувала, посилаючись на те, що право власності на 71/100 частку житлового будинку № 4 в м. Зміїв Харківської області по провулку Бірчанському, виникло у ОСОБА_2 до шлюбу з позивачем ОСОБА_1, на підставі договору дарування і у відповідності до ч. 1 ст. 57 СК України, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Вважає посилання позивачів на відсутність державної реєстрації вказаного договору міни в органах БТІ на ім»я ОСОБА_3 таким, що не спростовує факт укладення договору міни, оскільки за своєю правовою природою вказаний договір відноситься до числа консенсуальних і вважається укладеним з моменту досягнення сторонами усіх суттєвих умов, які предявляються до договорів даного виду. Фактом досягнення цих умов є підписання сторонами цього договору та його нотаріальне посвідчення в Державному реєстрі правочинів.
Щодо факту проживання в спірному домоволодінні інших осіб, то вимоги статті 405 ЦК України на них не поширюються, так як з 27.10.2009 року власником є не ОСОБА_2, а ОСОБА_3 Оскільки договір укладено до народженні неповнолітнього ОСОБА_2, то вказаним договором право неповнолітньої дитини не порушено.
Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що про договір міни він дізнався від брата уже після його звернення до суду. Частка у спірному будинку, яка йому належить виділена та мається окремий вхід. Його право переважної купівлі укладенням договору міни не порушено.
Представник третьої особи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судове засідання не з»явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.224).
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що він не знав про існування спірного договору міни, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Однак він три рази на прохання ОСОБА_2 віддавав гроші відповідачу ОСОБА_3 у сумі 1600 доларів США.
Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини
Відповідно до договору міни, укладеного 27.10.2009 року. ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 71/100 частку житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель номер 4, що знаходиться за адресою: м. Зміїв Харківської області провулок Бірчанський. (а.с. 8)
У період укладення договору міни ОСОБА_8 перебував у зареєстрованому шлюбі з Федотою (до шлюбу Журавель) ОСОБА_10, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-БК № 110906, зареєстрованого 26.06.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, зроблено відповідний актовий запис за № 339 (а.с. 6)
Із пункту 1 договору міни вбачається, що предметом бартеру є також 71/100 частка житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель номер 4, що знаходиться за адресою: м. Зміїв Харківської області провулок Бірчанський, яка належить на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_11 22 грудня 2006 року за реєстровим № 2828, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 31.01.2007 року; право власності зареєстровано комунальним підприємством «Зміїівське бюро технічної інвентаризації» 31 січня 2007 року. реєстраційний номер 15992157, номер запису: 4415 в книзі:40, згідно витягу № 13409988 про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.18, 20)
Отже, відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_12, а не власністю подружжя, та к як за договором дарування набуто ним з 31.01.2007 року, а шлюб було зареєстровано 26 червня 2009 року (а.с.6)
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно з розясненями, викладеними в абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст. ст. 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, зокрема, співвласником спірного майна.
За ст.715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.
Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").
Матеріали справи не містять належних письмових доказів про те, що позивач ОСОБА_1 була співвласником 71/100 частки жилого будинку № 4 з відповідною часткою надвірних будівель по провулку Бірчанському у м. Змієві Харківської області на час укладення договору міни 27 жовтня 2009 року.
Позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів порушення свого права, укладенням її чоловіком ОСОБА_2 спірного договору дарування належної йому особисто частки нерухомого майна. Оскільки вона не була стороною вказаного договору дарування, а частка нерухомої речі їй не належала на праві спільної сумісної власності подружжя, то у неї відсутні правові підстави для судового способу захисту.
Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, тобто ОСОБА_2 мав право розпоряджатися на власний розсуд належним йому на праві особистої власності майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Сторони визнали, що 71/100 частка будинку № 4 по провулку Бірчанському у м. Змієві на час звернення з позовом до суду та розгляду справи судом зареєстровано на праві власності за позивачем ОСОБА_2
Вказане також підтверджується відповіддю КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації» № 324 від 20.09.2011 року про неможливість проведення державної реєстрації 71/100 частка будинку № 4 по провулку Бірчанському у м. Змієві на підставі договору міни від 27 жовтня 2009 року за ОСОБА_3 (а.с.225)
Відповідно до ст.. 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобовязання (тобто параграф 1 глави 54)
Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державні реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Пункт 8 договору міни від 27 жовтня 2009 року містить посилання на вказану норму закону та сторонам роз»яснино що право власності на 71/100 частка жилого будинку № 4 з відповідною часткою надвірних будівель по провулку Бірчанському у м. Змієві виникає у ОСОБА_3 ( Сторона 2) виникає з моменту державної реєстрації цього договору у відповідності до ст.. 182 ЦК України. Про що сторони засвідчили своїми підписами ( а.с.8 зворот)
Порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно урегульовано Тимчасовим положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно N 7/5 від 07.02.2002 Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. 18 лютого 2002 р. за N 157/6445 ( чинного на час виникнення правовідносин).
Згідно якого функції реєстратора покладено на КП БТІ за місцезнаходженням нерухомого майна.
Крім того, у п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9, « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недісними» розяснено, що до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки їх вчинення на підставі ст.. ст.. 210 та 640 ЦК пов»язується з державною реєстрацією правочину, і до такої реєстрації вони не є укладеними і не створюють прав та обов»язків для сторін»
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.
Як наслідок до неукладеного правочину неможна застосувати наслідки його недійсності.
За наведеного, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Заходи по забезпеченню позову застосовані ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року про накладення арешту на 71/100 частку жилого будинку з відповідною часткою надвірних будівель № 4 по провулку Бірчанському в м. Змієві Харківської області, що належить ОСОБА_13 на підставі договору міни від 27.10.2009 року слід залишити до набрання рішенням законної сили.
Судові витрати, відповідно до ст..88 ЦПК України віднести на рахунок позивачів.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214, 215, 224 ЦПК України, суд
вирішив:
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.В.Бібік