РІШЕННЯ

Іменем України

30 жовтня 2012 р. Центральний
районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко
О.А.,

при секретарі - Гусак М.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про припинення права
власності на частку в спільній
частковій власності та визнання права
власності, виселення -

ВСТАНОВИВ :

В січні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом до відповідача, в якому
просить припинити право власності
ОСОБА_3 на 13 частини квартири АДРЕСА_1
та визнати за нею право власності на цю
частину вказаної квартири з виплатою
нею компенсації відповідачу його
частки відповідно до її реальної
ринкової вартості, а також виселення
відповідача.

У судовому засіданні позивач,
представник позивача вимоги позову
підтримали, пояснивши, що згодні на
виплату компенсації відповідачу у
розмірі 70 334 грн. за належну йому
частку у спірній квартирі, згідно
висновку експерта. В обґрунтування
позовних вимог посилалися на
неможливість спільного проживання з
відповідачем в одній квартирі
внаслідок його протиправних дій,
застосування до неї фізичного
насильства, зловживання спиртними
напоями, неналежними доглядом за
станом житлового приміщення, а також на
порушення внаслідок цього її та сина
права на проживання у власній квартирі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні заперечував проти позовних
вимог, посилаючись на неправдивість
стверджень позивачки про неможливість
спільного проживання в одній квартирі,
а також на порушення його права
власності та права на житло, оскільки
не має іншого місця проживання, іншого
житлового приміщення у власності, крім
спірної квартири.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, судом встановлені наступні
факти та відповідні ним
правовідносини.

Сторони перебували в зареєстрованому
шлюбі, від якого мають повнолітнього
сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Шлюб
розірвано 07 липня 2011 року

Позивачу належить на праві власності 2/3
частини, відповідачу –1/3 частина
квартири АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва
про право власності на житло від 12
листопада 2002 року та Договору
дарування від 17.11.2009 р.

Як вбачається із технічного паспорту,
висновку № 120-0044 від 22.06.2012 року судової
будівельно-технічної експертизи,
спірна двокімнатна квартира має
загальну площу 52,5 кв. м., житлову площу
29,0 кв.м., знаходиться на другому
поверсі десяти поверхового житлового
будинку, має житлові кімнати площею 11,8
кв.м. та 17, 2 кв.м., Виділити 13 і 23 частини
квартири в складі житлових та
підсобних приміщень з організацією
самостійного входу технічно неможливо.
Тому суд вважає встановленим, що
квартира не може бути реально
розділена з виділом кожному із
співвласників належної йому долі.

З копії паспорту позивача, довідки ЖЕКа
вбачається що у спірній квартирі
зареєстрована вона та відповідач з 1995
року. Син сторін прописаний з 2010 року за
іншою адресою в гуртожитку, а також
17.11.2009 року подарував належну йому 13
частку спірної квартири матері ОСОБА_1
За такого, суд не може прийняти до уваги
посилання позивачки на порушення
житлових прав її дитини, оскільки син є
повнолітнім і добровільно відчудив
належну йому частку квартири і змінив
місце реєстрації, вибувши зі спірної
квартири.

В 2001 році позивачка зверталася до ТОВ
ЖЕК «Соляні»з заявою про розділення
особових рахунків , але їй було
відмовлено.

Як слідує із пояснень позивачки,
Постанов про відмову в порушенні
кримінальної справи від 12 та 17 жовтня
2012 року, відповідач створює їй
неможливі умови для спільного
проживання в одній квартирі, ображаючи
її нецензурною лайкою та погрожуючи
фізичною рас правою. Але працівниками
Центрального РВ ММУ УМВС України в
Миколаївській області такі факти не
підтверджені, крім того, суд
відноситься критично до цих фактів,
оскільки позивачка зверталася до
правоохоронних органів лише вже під
час розгляду справи в суді, до цього ж
часу доказів на підтвердження
неможливості проживання спільного
водній квартирі позивачка суду не
надала.

Згідно довідки КП ММБТІ від 08.05.2012
року у власності відповідача є лише 13
частини спірної квартири, іншого житла
у власності за ним не зареєстровано,
боргів по оплаті комунальних послуг у
сторін не має.

Ринкова вартість спірної квартири
згідно вищезазначеного висновку
експерта складає 211 000 грн.

Згідно квитанції від 11 жовтня 2012 року,
позивачем на депозитний рахунок ТУ ДСА
в Миколаївській області внесені кошти
у розмірі 70 334 грн. у рахунок
забезпечення сплати вартості належної
відповідачу частки квартири.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності, право
приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України, право на
частку у спільному майні може бути
припинена якщо: 1) частка є незначною і
не може бути виділена в натурі, 2) річ є
неподільною, 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим, 4)
таке припинення не завдає істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сімї. Зі змісту вказаної норми
вбачається, що для припинення права
власності на частку в спільному майні
необхідна наявність будь-якої умови,
але суттєвим обмеженням примусового
припинення права власності на частку у
спільному майні є передбачена п. 4 ч. 1
ст. 365 ЦК України умова –воно не повинно
завдати шкоди співвласникові та членам
його сім'ї.

Умов для припинення права власності
відповідача на частину квартири немає.
.Так, житлова площа квартири складає 29
кв.м., на частку відповідача припадає 9,7
кв.м. житлової площі, він фактично
займає кімнати меншої площі, отже
частку ОСОБА_3 в спірній квартирі не
можна вважати незначною. Це є суттєвою
обставиною, оскільки крім поділу
квартири сторони можуть встановити
порядок користування нею, про що
позивачка питання ніколи не ставила.

Відповідач не має на праві власності
іншого житла, а розмір компенсації за
його частину квартири не достатній для
придбання ним окремого житла.

Н підставі викладеного, можна зробити
висновок, що припинення права
власності на частину квартири
відповідача завдасть йому суттєвої
шкоди, у зв'язку з чим підстави для
задоволення позову відсутні.

Також суд враховує, що на підтвердження
неможливості спільного проживання
сторін у спільній квартирі позивачка
не надала суду беззаперечних доказів
такої неможливості, а саме ні постанови
компетентного правоохоронного органу
чи суду про притягнення відповідача до
відповідальності за вчинення
правопорушення відносно позивачки чи
іншого процесуального документу щодо
встановлення вини ОСОБА_3 у вчиненні
протиправних дій, рішення суду, яким
встановлено існування перешкод, які
чинить ОСОБА_3 позивачу для проживання
в спільній квартирі.

Таким чином, у згідно зі ст. ст. 360, 365 ЦК
України, суд вважає позов
необґрунтованим і таким, що не підлягає
задоволенню.

Оскільки вимоги про виселення
відповідача є похідними, у їх
задоволенні також слід відмовити.

У відповідність зі ст. 88 ЦПК України
судові витрати сплачені при подачі
позову.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України
, суд , -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про припинення права власності на
частку в спільній частковій власності
та визнання права власності, виселення
- відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд
першої інстанції до апеляційного суду
Миколаївської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Суддя
Гуденко
О.А.