Справа № 2-743/11
РІШЕННЯ

іменем України

07.09.2012 Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого Скотаря А.Ю.;

при секретарі Алієвій А.Я.;

за участю представника позивача ОСОБА_1;

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що його матір ОСОБА_6, яка померла 28.03.2010, за життя мала у власності квартиру АДРЕСА_1. Він постійно мешкав в Російській Федерації, останнім часом в м. Балтійську Калінінградської області, так як будучи військовослужбовцем для подальшого проходження служби направлений до Балтійського воєнно-морського інституту ім. Адмірала ОСОБА_7 Мати постійно мешкала в м. Харкові, де він її навіщував, спілкувався з нею поштовим звязком, пересилав гроші.

Після смерті матері, на початку квітня 2010 року, позивач будучи єдиним спадкоємцем, приїхав до м. Харкова та дізнався від сусіда ОСОБА_8, відповідача у справі, що між ним та ОСОБА_6 30.10.2009 укладено договір довічного утримання, за яким після смерті останньої спірна квартира перейшла у власність відповідача.

Зазначений договір позивач просить визнати недійсним з тих підстав, що його матір страждала на психічне захворювання і не могла усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними. Укладений договір не відображає волі ОСОБА_6, яка, окрім того, не потребувала сторонньої допомоги, так як була матеріально забезпеченою та особисто ОСОБА_5 не міг надати їй таку допомогу в силу свого матеріального стану та стану здоровя. Просить визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1, а також на предмет домашньої обстановки і вжитку в порядку спадкування за законом.

В суді позивач підтримав позовні вимоги та будучи допитаним в якості свідка показав, що його матір після смерті чоловіка в 1982 році здійснила замах на самогубство і міжрайонною психіатричною медико-соціальною експертною комісією їй безстроково встановлена друга група інвалідності, тобто остання, не усвідомлюючи значення своїм діям та не розуміючи юридичних моментів підписала оскаржуваний договір, а відповідач цим скористався. Окрім того, матір не потребувала матеріальної допомоги, а відповідач будучи непрацездатним, інвалідом, отримуючи невелику пенсію ні фізично, ні в силу матеріального становища не міг надавати ОСОБА_6 допомогу, про яку йдеться в договорі. Сам договір не містить переліку послуг, які повинні надаватись відповідачем.

Відповідач проти позову заперечував та показав, що до того, як ОСОБА_6 померла, вона тривалий час хворіла, не вставала з ліжка, через що він особисто та його дружина як сусіди доглядали за нею, купували харчи, прибирали в квартирі. Вони сповіщали про це позивача, неодноразово дзвонили йому за місцем проживання, намагаючись умовити приїхати та забрати матір чи доглянути її, проте позитивних результатів це не принесло. ОСОБА_6 за довго до смерті особисто виявила бажання укласти оскаржуваний договір, про що сповістила його. Під час укладання договору були дотримані всі вимоги закону і він добросовісно і належним чином виконував умови договору, в чому йому фактично допомагала дружина. Просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши надані докази і матеріали справи, встановив наступні обставини і відповідні правовідносини.

Факт належності ОСОБА_6 за життя на праві власності квартири АДРЕСА_1 сторонами не заперечується та підтверджується відповідними документами (а.с. 8, 75-76, 93).

Позивач є сином ОСОБА_6, померлої 28.03.2010 та ніхто окрім нього до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не звертався. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 65-68, 171, 174, 180, 181).

Свідок ОСОБА_9 показала, що з матірю позивач підтримував постійний звязок, надсилав грошові кошти, вона їздила до нього у Росію.

Допитані в якості свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 підтвердили той факт, що відповідач разом з дружиною ОСОБА_13, яка дала аналогічні показання, доглядали та турбувались про ОСОБА_6, родичі якої мешкають в Росії та не могли забрати останню до себе. Про конкретні умови договору довічного утримання їм нічого не відомо.

Жоден з свідків не зазначав особливостей у поведінці ОСОБА_6, які б свідчили про наявність психічного розладу.

ОСОБА_6 на час смерті була інвалідом 2-ї групи безстроково, встановленою від загального захворювання в 1982, що підтверджується відповідними довідками (а.с. 9-10, 176).

Після встановлення інвалідності ОСОБА_6 тривалий час працювала медичної сестрою, що сторонами не заперечується, отже не підлягає доказуванню.

В якості свідка допитана нотаріус Харківської державної нотаріальної контори № 11, яка посвідчувала договір довічного утримання від 30.10.2009, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Свідок показав, що в звязку з укладенням вказаного договору кілька разів приїздила до ОСОБА_6, яка здалась їй дуже обізнаною в юридичному аспекті, так як задавала багато питань стосовно договору. Вона розясняла ОСОБА_6 суть договору довічного утримання, його відмінність від договору дарування та інше. Під час підписання договору ОСОБА_6 діяла добровільно, значення своїх дій усвідомлювала, ніяких ознак психічного розладу чи даних, які б свідчили про її небажання укладати договір чи примус до цього не було.

Таким чином, судом не встановлено жодного доказу, якій би з точністю чи принаймні з вірогідністю вказував, що під час підписання 30.10.2009 договору довічного утримання ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними і укладений договір не відображає волі останньої.

Щодо посилання позивача на те, що ОСОБА_6 взагалі не потребувала сторонньої допомоги, була матеріально забезпеченою, а ОСОБА_5 не мав ні матеріальної можливості, ні відповідного стану здоровя щоб довічно утримувати ОСОБА_6, надавати їй необхідний догляд (опікування) то воно, на думку суду, не є слушним та не може стати підставою для задоволення позову з наступних причин: після укладення договору довічного утримання та до часу смерті ОСОБА_6 минуло майже пять місяців. За цей період часу жодна з сторін договору питання про його розірвання чи припинення не ставила, з відповідним позовом до суду не зверталась, отже відсутні підстави стверджувати, що умови договору не виконувались.

У всякому разі, невиконання чи не належне виконання договору довічного утримання, на чому наполягає позивач, не є відповідно до діючого законодавства підставою для визнання його недійсним, а могло слугувати приводом для його розірвання. Позивач, окрім того, не будучи стороною в договорі, не має право вимагати навіть розірвання договору з цих підстав.

Правові підстави визнання угоди недійсною та наслідки недійсності угоди передбачені ст.ст. 215-236 ЦК України.

Позивачем не доведено жодної обставини, яка б могла стати підставою для визнання договору довічного утримання від 30.10.2009 недійсним і, як наслідок, давала право визнати за ним право власності на спірну квартиру.

Стосовно вимог про предмети домашньої обстановки та вжитку: позивачем не надано доказів щодо існування жодного з таких предметів, які б можна б було успадкувати.

За вказаних умов суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 203, 215-216, 225 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору довічного утримання залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з моменту отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.Ю. Скотар