Справа № 1519/2 467/2011
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31жовтня 2012 Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Целуха А.П.,

при секретарі судового засідання Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання договору оренди недійсним, -

в с т а н о в и в:

3 грудня 2009 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю, який в подальшому був уточнений, зазначаючи, що згідно з договором купівлі продажу № 14182 від 08.09.1996 року він є власником квартири за адресою: м.Одеса, вул.Космонавтів, буд.31/2, кв.74, не зважаючи на законність майнових прав ОСОБА_1 стосовно майна, відповідач ОСОБА_4 перешкоджає позивачу у належній реалізації ним своїх прав стосовно майна, відповідач самовільно заселився до квартири позивача, змінив замки вхідних дверей тощо. У звязку з викладеними обставинами й через неможливість вирішення виниклих питань позасудовим шляхом, ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом. З метою захисту своїх прав, неможливості вирішення цього питання в іншому порядку, ніж судовому, позивач звернувся до суду з цим позовом. В звязку з чим позивач, просив постановити рішення яким усунути перешкоду у користуванні квартирою № 74, яка знаходиться в житловому будинку № 31/2 по вул. Космонавтів в м. Одесі і належить йому на праві приватної власності, шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 без надання іншого житла, зобовязати відповідача залишити квартиру у стані, який був на день вселення, зобовязати відповідача сплатити заборгованість за користування телефоном та електроенергією та стягнути з відповідача на користь позивача суму державного мита та витрат на ІТЗ.

10 листопада 2010 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_2 із зустрічними вимогами ухвалити рішення, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 4 листопада 2008 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати договір оренди квартири АДРЕСА_1 від 1 листопада 2009 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не дійсним.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги, на обґрунтування яких посилалася на обставини, викладені у позовній заяві та просила задовольнити позов в повному обсязі, зустрічний позов не визнала.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 заперечували щодо задоволення поданого позову, за мотивами зафіксованими технічними засобами фіксації процесу та просили відмовити в задоволенні поданої заяви, зустрічний позов підтримали та просили його задовольнити.

Мотиви та додаткові доводи сторін, учасників процесу зафіксовано технічними засобами фіксації процесу.

Дослідивши докази по справі та заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю підлягає задоволенню, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання договору оренди недійсним є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна № 14182 від 8 травня 1996 р., посвідченого Одеською товарною біржею, зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстраційним № 14182 від 8 травня 1996 р. Право приватної власності за позивачем було зареєстровано в КП ОМБТІ та РОНза № 282 стор. 118 кн. 24 к.

4 листопада 2008 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди квартири АДРЕСА_1 строком на 12 місяців з 1 листопада 2008 р. по 31 жовтня 2009 р. Відповідно п. 1 Договору оренди відповідач повинен сплачувати орендну плату позивачеві у розмірі еквівалентному 222 (двісті двадцять двом) євро за один місяць. Відповідно п. 2 зазначеного Договору орендарю заборонено виконувати перебудову, заміну вікон, дверей та інше. Відповідно п. 6 Договору оренди, після закінчення строку договору оренди повинен негайно та безпечно передавати квартиру власнику в тому ж стані, що був на момент початку строку оренди.

Під час складення договору оренди відповідач не мав коштів для сплати орендної плати за листопад 2008 р. та обіцяв позивачеві розрахуватись з ним до 30 листопада 2008 р. за листопад та грудень місяці 2008 р., на що позивач погодився.

У звязку з погіршенням стану здоровя, позивач 26 листопада 2008 року виїхав до Німеччини на лікування та повернувся до м. Одеси 14 жовтня 2009 року.

Після прибуття до м. Одеси, позивач 20 жовтня 2009 року зустрівся з відповідачем у приміщенні Голови ЖБК Моряк, розташованого за адресою: АДРЕСА_2. На вимогу позивача сплатити борг по орендній платі за квартиру та звільнити квартиру 1 листопада 2009 р., відповідно строку, зазначеного у договорі оренди від 4 листопада 2008 р., відповідач відповів відмовою. Відмову відповідач мотивував тим, що він самостійно здійснив ремонт квартири, встановив нові броньовані вхідні двері і його витрати перевищили суму орендної плати. На заперечення позивача про те, що він не давав згоди на проведення ремонту та що проведення ремонту суперечить договору оренди та діючому законодавству, відповідач відповів образами. Крім того, відповідач відмовився допустити позивача до квартири, щоб той перевірив її стан та погрожував позивачу залишити квартиру з розбитими стінами та вікнами.

На підтвердження своїх вимог позивач надіслав відповідачеві заяву з вимогою звільнити квартиру та сплатити борг по орендній платі, що підтверджується свідоцтвом про передачу заяви від 10 листопада 2009 р., посвідченої Пятою державною нотаріальною конторою м. Одеси, зареєстрованої в реєстрі за № 1-291.

ОСОБА_6, представник ОСОБА_2, вважає, що ствердження позивача про те, що відповідач порушує його права в користуванні власністю, а саме квартирою № 74 будинку № 31/2 по вул. Космонавтів в м. Одесі, яку ніби то позивач здав в оренду 1 листопада 2008 р. не відповідає дійсності.

Представник відповідача вважає, що згідно договору намірів від 4 листопада 2008 р., укладеного між сторонами ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 вказану квартиру, але від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухиляється, мотивуючи тим, що йому спочатку необхідно визнати договір купівлі-продажу даної квартири від 8 травня 1996 р., посвідченого Одеською товарною біржею дійсним, так як даний договір купівлі-продажу нотаріально не завірений.

Також представник відповідача стверджує, що позивач не вказує, що між ним та відповідачем існувала домовленість про продаж квартири ще з липня 2007 р., коли позивач в липні 2007 р. запропонував продати зазначену квартиру Відповідачеві перед своїм відїздом до Німеччини з оплатою по часткам на невизначений час, що ніби то є орендною платою. Між сторонами була домовленість, що після визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна № 14182 від 8 травня 1996 р., посвідченого Одеською товарною біржею, зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстраційним № 14182 від 8 травня 1996 р. квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 дійсним, ОСОБА_2 при оформленні договору купівлі-продажу зазначеної квартири у нотаріальному порядку, передасть позивачеві залишок коштів з врахуванням витрат на капітальний ремонт квартири, витрат, повязаних з утриманням квартири та сплачених частками за цей час грошей, які позивач вважає лише орендною платою.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог оскільки вважає позов не обґрунтованим та таким, що не базується на реальних подіях та вважає за необхідне звернутися до суду зі зустрічним позовом, якому просять суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 4 листопада 2008 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати договір оренди квартири АДРЕСА_1 від 1 листопада 2009 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не дійсним.

Представник позивача вважає, що жодних підстав для задоволення зустрічних позовних вимог не має, тому що договору купівлі-продажу квартири від 4 листопада 2008 року не існує, так само як і не існує договір оренди квартири від 1 листопада 2009 року.

Крім того, у той час ОСОБА_1, за станом здоровя, був вимушений виїхати до Німеччини, по приїзду наприкінці 2009 року він мав намір продати квартиру, про що повідомив відповідача. ОСОБА_2 виявив бажання її придбати за суму еквівалентну 54000 доларів США. Однак на той час він не мав грошей навіть на орендну платню, тому сторони домовились про те, що ОСОБА_2 знімає квартиру в оренду, про що й був складений договір оренди від 4 листопада 2008 року, а після приїзду ОСОБА_1 з Німеччини сторони повинні були скласти договір купівлі-продажу. За цей час ОСОБА_2 повинен був продати належну йому земельну ділянку та зібрати гроші на придбання квартири. Однак ця домовленість мала формальний характер, тому й був між сторонами складений договір намірів. Однак наміри стосовно продажу квартири не здійснились, тому що ОСОБА_2 не було виконано жодних умов договору оренди від 4 листопада 2008 року та договору намірів від 4 листопада 2008 року.

При вищенаведених обставинах суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Це означає, що ніхто, крім власника або його згоди не може володіти, користуватися або розпоряджатися майном.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, про зазначає в рішенні.

Як наводить ст. 116 ч.3 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Резюмуючи викладене, суд, погоджуючись з посиланнями сторони позивача, приходить до висновку, що відповідачі ОСОБА_8А та ОСОБА_9 самовільно зайняли відповідні приміщення спірної будівлі та підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як передбачає ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд не може погодитися з доводами ОСОБА_2 стосовно того, що між сторонами була домовленість, що після визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна № 14182 від 8 травня 1996 р., посвідченого Одеською товарною біржею, зареєстрованого в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстраційним № 14182 від 8 травня 1996 р. квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 дійсним, ОСОБА_2 при оформленні договору купівлі-продажу зазначеної квартири у нотаріальному порядку, передасть позивачеві залишок коштів з врахуванням витрат на капітальний ремонт квартири, витрат, повязаних з утриманням квартири та сплачених частками за цей час грошей, які позивач вважає лише орендною платою, тому що вищевикладене не підтверджується будь-якими доказами та домовленість носила формальний характер тому і був укладений договір намірів від 4 листопада 2008 року.

У судовому засіданні доказано, що ОСОБА_2 не виконав жодних істотних умов договору оренди квартири АДРЕСА_1 від 4 листопада 2008 р. та договору намірів квартири АДРЕСА_1 від 1 листопада 2008 року, згідно якого не пізніше жовтня 2009 року, тобто по закінченню договору оренди, сторони могли укласти договір купівлі-продажу квартири, при цьому це мало відбутися після переводу загальної вартості квартири на рахунок продавця. Але ОСОБА_1 ніяких грошей на його рахунок отримано не було. Також ОСОБА_2 протягом року, від коли він зняв квартиру в оренду, не заплатив орендну плату.

Таким чином наміри стосовно продажу квартири не здійснились.

Відповідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання договору оренди недійсним, так як вони являються безпідставними та не підтверджені будь-якими доказами з боку ОСОБА_2 та матеріалами цивільної справи, які б підтвердили зазначені факти та висловлене не було доведено у судовому засіданні.

На підставі висловленого і керуючись ст.ст. 60, 64, 74, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321, 391 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю задовольнити у повному обсязі.

Усунути перешкоду в реалізації права власності ОСОБА_1 квартирою № 74, яка знаходиться в житловому будинку № 31/2 по вул. Космонавтів в м. Одесі, шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житла.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання договору оренди недійсним відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі до Малиновського районного суду м.Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання повного тексту рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ А.П. ЦЕЛУХ

31.10.12