Справа № 2/0306/1330/11 Головуючий у 1
інстанції:Миронюк М.Г. Провадження №
22-ц/0390/459/2012 Категорія:27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2012 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнка А А

суддів - Завидовської-Марчук О.Г.,
Данилюк В.А.,

при секретарі Галицькій І.П.,

з участю: представника позивача
ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення
Ковельського міськрайонного суду
Волинської області від 26 грудня 2011
року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 26 грудня
2011 року позов ОСОБА_4 задоволено
повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 1434906 (один мільйон чотириста
тридцять чотири тисячі дев'ятсот
шість) грн. боргу за договором позики
та 1820 (одну тисячу вісімсот двадцять)
грн. судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просив його скасувати,
покликаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
даної справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального права.

В ході апеляційного розгляду даної
справи відповідач та його представник
апеляційну скаргу підтримали із
зазначених у ній підстав, тоді як
представник позивача просила
апеляційну скаргу відхилити з огляду
на безпідставність викладених у ній
доводів, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції - залишенню без змін з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що між
сторонами у справі 25 травня 2008 року
було укладено у письмовій формі
договір позики, за умовами якого ОСОБА_4
позичила ОСОБА_2 на строк до 25 травня
2010 року гроші в сумі 900000 (дев'ятсот
тисяч) грн., що на момент укладення
договору було еквівалентно 180000 (ста
вісімдесяти тисячам) доларів США, а
ОСОБА_2 зобов'язувався повернути
вказану суму у валюті на вибір
позикодавця. І оскільки ОСОБА_2 порушив
договірне зобов'язання і своєчасно не
повернув суму позики, то суд стягнув із
нього на користь позивача борг в сумі
1434906 (один мільйон чотириста тридцять
чотири тисячі дев'ятсот шість) грн., що
за офіційним курсом НБУ станом на день
подання позову до суду еквівалентно
180000 (ста вісімдесяти тисячам) доларів
США.

Зазначені висновки суду ґрунтуються на
встановлених обставинах справи і
нормах матеріального права, а тому з
ними погоджується і колегія суддів.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1047 ЦК України,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що 25 травня 2008 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір
позики, за умовами якого ОСОБА_4
позичила ОСОБА_2 на строк до 25 травня 2010
року гроші в сумі 900000 (дев'ятсот тисяч)
грн., що на момент укладення договору
становило 180000 (сто вісімдесят тисяч)
доларів США за офіційним курсом НБУ, а
ОСОБА_2 зобов'язувався повернути
вказану суму у відповідній валюті на
вибір позикодавця.

На підтвердження укладення
вищезгаданого договору позики та його
умов позивачем ОСОБА_4 представлена
суду розписка позичальника ОСОБА_2,
написана ним власноручно, яка
одночасно посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми
і є належним та допустимим доказом у
даній справі (а.с.7).

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

У встановлений договором строк ОСОБА_2
суму позики не повернув, чим порушив
взяті на себе зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

І оскільки умовами договору позики
визначено грошовий еквівалент суми
позики в доларах США та обумовлено
право вибору позикодавцем валюти, у
якій має бути повернено позику, то за
наведених вище обставин та з
урахуванням вимог ч.2 ст.533 ЦК України
суд першої інстанції обґрунтовано
стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму
позики в розмірі 1434906 (один мільйон
чотириста тридцять чотири тисячі
дев'ятсот шість) грн., що згідно курсу
НБУ на день подання позову (05.09.11)
еквівалентно 180000 (ста вісімдесяти
тисячам) доларів США.

Доводи апелянта про безгрошовість
вищевказаного договору позики не
приймаються судом до уваги, оскільки
повністю спростовуються вищевказаною
розпискою, а також показаннями свідків
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яким судом першої
інстанції дана належна правова оцінка.

Щодо тверджень апелянта про те, що всі
його боргові зобов'язання скасовані
після підписання ним 01 квітня 2009 року
меморандуму про взаєморозрахунки
(а.с.29-32), то згаданий документ не має
правового значення у даній справі,
оскільки жодним чином не стосується
предмета існуючого між сторонами
спору.

Так, згаданий меморандум підписано
чотирма сторонами: представником ТОВ
«Укрбус» ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_5
і за змістом даного документа всі
домовленості щодо взаємозаліку
боргових зобов'язань, переходу
майнових та корпоративних прав,
викладені у меморандумі, стосуються
виключно осіб, які його підписали.

Позивач ОСОБА_4 взагалі не значиться
стороною вищевказаного меморандуму і
жодних даних те, що ОСОБА_8 при
укладенні меморандуму діяв саме від
імені та в інтересах своєї дружини
ОСОБА_4 у даному документі не міститься.

Крім того, у своїх поясненнях позивач
категорично заперечила факт
уповноваження нею свого чоловіка на
укладення від її імені будь-яких
домовленостей з іншими сторонами
меморандуму.

Таким чином, твердження відповідача
про те, що дія вищевказаного
меморандуму поширюється на спірні
правовідносини з позивачем у справі,
ґрунтуються виключно на його
довільному тлумаченні окремих
положень меморандуму та
перекручуванні їхнього справжнього
змісту.

З огляду на вказане, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції, повно
та всебічно з'ясувавши обставини
справи, дослідивши надані сторонами
докази, вірно визначив характер
існуючих між сторонами спірних
правовідносин та з додержанням вимог
ст.ст. 213, 214 ЦПК України дійшов
обґрунтованого висновку про
підставність заявленого ОСОБА_4 позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції.

А тому, виходячи із визначених ст. 303 ЦПК
України меж розгляду справи
апеляційним судом, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
зазначені в ньому висновки
відповідають фактичним обставинам
справи, а отже підстави для його
скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319
ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 26 грудня
2011 року у даній справі залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді