РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2012 року справа № 2/0519/201/2012

м Маріуполь

Жовтневий районний суд м Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Васильченко О. Г., при секретарі Дерягіній Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 кооперативу «Комунальник», третя особа Маріупольська міська Рада про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності на частину квартири, визнання права власності на частку квартири, визнання частково недійсним договору купівлі -продажу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 3/10 частини квартири АДРЕСА_1, визнання частково недійсним в 3/10 частинах свідоцтва про право власності на вказану квартиру, видане на ім'я ОСОБА_7 від 08.08.1996 року, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.05.2011 року, видане на ім'я ОСОБА_2 на 3/10 частини квартири, визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності на квартиру від 13.05.2011 року, визнання частково недійсним в 3/10 частинах договору купівлі-продажу вказаної квартири від 01.06.2011 року , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

У судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, суду пояснила, що 09.06.1973 року на сім'ю з чотирьох чоловік - ОСОБА_7, її дочці ОСОБА_2, їй ОСОБА_1, її чоловікові ОСОБА_3 та їх дитині, в ЖБК «Комунальник»була надана квартира АДРЕСА_2 в м Маріуполі.

Членом кооперативу була ОСОБА_7, мати її чоловіка ОСОБА_3, нею ж був внесений перший внесок за квартиру у розмірі 3000 рублів / грошова одиниця СРСР/.

В квартирі позивач була зареєстрована в липні 1974 року, окрім неї в квартирі проживали ОСОБА_7, її дочка ОСОБА_2, вона, її чоловік ОСОБА_3 та їх дитина. ОСОБА_7 з дочкою займали дві кімнати, дві кімнати займала її сім'я . В жовтні 1973 року ОСОБА_3 був покликаний на срочну службу в ряди ОСОБА_8 армії, повернувся в грудні 1975 року. У січні 1976 року ОСОБА_7 виїхала на роботу в райони Крайньої Півночі Росії, де знаходилася до 2002 року, періодично, приблизно раз в два роки, приїжджаючи в м Маріуполь. У жовтні 2002 року, після повернення, ОСОБА_7 стала проживати в квартирі, а в 2003 році звернулася до суду з позовом про її виселення, до цього часу, брак між нею і ОСОБА_3 в 2003 році був розірваний. У вересні 2002 року їй стало відомо про те, що 08.08.1996 року ОСОБА_7 Ф отримала свідоцтво про право власності на квартиру, оскільки вона була членом ЖБК.

У 2007 році ОСОБА_7 померла. Після її смерті свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру 18.10.2007 року було видано її дочці ОСОБА_2, потім ОСОБА_2 отримане свідоцтво про право на спадщину по заповіту від 20.05.2011 року на 3/10 частин спірної квартири, яке позивачка вважає незаконним.

01.06.2011 роки ОСОБА_2 продала квартиру ОСОБА_4, вважає договір купівлі -продажу таким, що підлягає скасуванню.

Вважає, що її позов підлягає задоволенню з наступних підстав:

- З дня вселення в квартиру вона та її чоловік проживали однією сім'єю з ОСОБА_7, з липня 1973 року по січень 1976 року, до дня виїзду ОСОБА_7 у райони Крайньої Півночі, за рахунок спільних коштів, вони робили плату пайового внеску за квартиру, вона з липня 1973 року працювала, отримувала заробітну плату, яка конкретно сума пайового внеску була внесена за період з 1973 року по 1976 рік їй невідомо, перший внесок у розмірі 3000 рублів був внесений ОСОБА_7 З лютого 1976 року по 01.09.1988 року вони оплачували пайовий внесок за рахунок своїх коштів з чоловіком, ніяких грошових коштів на погашення пайового внеску ОСОБА_7 не давала, оскільки знаходилася на Півночі. Станом на 01.09.1988 року пайовий внесок за квартиру в повному розмірі 8196 руб. 95 коп. був виплачений .

Виходячи з того, що за період з 1973 по 1976 року до від'їзду ОСОБА_7 на Північ, був внесений пайовий внесок у розмірі 885 рублів / 31 місяць х на 28.55 рублів, розмір щомісячного внеску /, доля грошових коштів при оплаті пайового внеску члена ЖБК ОСОБА_7 складає 295 руб./ 883 крб.: 3 чоловік /. З урахуванням оплати членом ЖБК вступного внеску, доля члена кооперативу ОСОБА_7 складає 3295 рублів. Сума, що залишилася, внесена позивачем і її чоловіком за рахунок власних коштів та складає 4901 руб. 95 коп., її доля відповідно складає 2450 руб.98 коп., що складає 3/10 частини квартири. У зв'язку з цим просить визнати за нею право власності на 3/10 частин квартири.

Крім того нею робився ремонт в квартирі, заміна сантехнічного устаткування, що також спричинило збільшення вартості квартири. У зв'язку з вказаним, вважає, що за нею має бути визнане право власності на 3/10 частин спірної квартири, свідоцтво про право власності , видане на ім'я ОСОБА_7 від 08.08.1996 року на усю квартиру повинно бути визнано недійсним в 3/10 частинах.

- Відповідачем ОСОБА_2 після смерті своєї матері ОСОБА_7 було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру на 3/10 частин від 20.05.2011 року. Оскільки вона має право на 3/10 частин квартири, просить суд визнати це свідоцтво частково недійсним у вказаній частині. У зв'язку з тим, що вказане свідоцтво про право на спадщину видане на підставі дубліката свідоцтва про право власності, просить суд визнати дублікат свідоцтва про право власності на спірну квартиру, виданий 13.05.2011 року на ім.`я ОСОБА_7 недійсним.

- Після набирання законної сили рішення Жовтневого районного суду м Маріуполя від

10.08.2010 року, рішення Апеляційного суду Донецької області від 23.11.2010 року, не дивлячись на те, що нею була подана касаційна скарга на вказані рішення судів, хоча вони і набрали законної сили, ОСОБА_2 продала спірну квартиру ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 01.06.2011 року. Оскільки при купівлі квартири ОСОБА_4 було відомо про те, що вона зареєстрована в спірній квартирі, їй було відомо про рішення суду, предметом спору яких, була квартира, вважає, що договір купівлі-продажу спірної квартири в 3/10 частинах має бути визнаний недійсним.

Відповідач ОСОБА_4 суду пояснила, що нею за договором купівлі-продажу від 01.06.2011 року була придбана спірна квартира, квартира отримувалася у її власника ОСОБА_2, усі умови угоди нею були виконані. Перед придбанням квартири вона оглядала квартиру, при огляді був присутній ОСОБА_3, їй дійсно було відомо про те, що раніше квартира була предметом спору в суді, вона була ознайомлена з рішенням суду, на день придбання нею квартири, рішення суду набрало законної сили, було рішення Апеляційного суду Донецької області. Після придбання квартири вона зверталася до суду з позовом про виселення ОСОБА_1, рішенням суду ОСОБА_1 була виселена з квартири, рішення набрало законної сили, пройшло усі судові інстанції , до Вищого спеціалізованого Суду України. Просить в позові ОСОБА_1 відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 суду пояснив, що із слів ОСОБА_2 йому відомо про те, що після вселення в спірну квартиру в ній проживали ОСОБА_2 зі своєю матір'ю ОСОБА_7, яка була членом ЖБК «Комунальник»і сім'я її брата ОСОБА_3 - він, ОСОБА_1 та їх дитина. Квартиру займали - вони з матір'ю дві кімнати і дві кімнати сім'я ОСОБА_3, загального бюджету у них не було, незабаром після вселення, ОСОБА_3 був покликаний у ряди ОСОБА_8, його дружина ОСОБА_1 працювала, своїми коштами розпоряджалася на власний розсуд, внески за квартиру оплачувала ОСОБА_7, нею ж внесений вступний внесок в ЖБК. На початку січня 1976 року ОСОБА_7 виїхала в райони Крайньої Півночі, проте нею перераховувалися грошові кошти на оплату пайового внеску, приблизно раз в два роки вона приїжджала в м Маріуполь, оплачувала заборгованість, висилала грошові кошти своєму синові ОСОБА_3 для погашення пайового внеску. В період спільного проживання в квартирі з 1973года по 1976 рік загальна сума сплаченого пайового внеску згідно з представленими суду квитанціям про оплату склала станом на день виїзду ОСОБА_7 06.01.1976 року 500 рублів , що складає приблизно 2% від загального пайового внеску. Навіть, у зв'язку тільки з цим, вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 3/10 частин квартири не можуть бути задоволені. Просить суд врахувати, що говорити про спільне проживання в квартирі і внесення пайового внеску ОСОБА_3 взагалі не можна, оскільки він два роки знаходився в рядах ОСОБА_8, ніякої участі в погашенні пайового внеску не брав. Крім того, звертає увагу суду на той факт, що позивачем ОСОБА_1 не береться до уваги той факт, що членом сім'ї члена ЖБК була і її дочка ОСОБА_2, яка була повнолітньою, інтереси її позивачем взагалі не беруться до уваги.

Необхідно, на думку представника, також врахувати, що з 1976 року член кооперативу ОСОБА_7 упродовж понад десять років взагалі не проживала в спірній квартирі, тому в даному випадку неможливо говорити про яке-небудь спільне проживання, тим більше оплати пайового внеску за рахунок засобів отриманих спільною працею сім'ї члена кооперативу.

Вважає, що ОСОБА_2 відповідно до закону отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на підставі дублікату свідоцтва про право власності, вона мала право продати спірну квартиру, оскільки на момент продажу було рішення суду, що набуло чинності, яким в позові ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на частину квартири було відмовлено, квартира покупцем ОСОБА_4 оглядалася, їй було відомо про рішення суду, що набуло чинності, умови договору купівлі-продажу сторонами виконані. Просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6 кооперативу

«Комунальник« в судове засідання не явилися, від них поступили заяви з проханням розглянути справу в їх відсутність. У заяві відповідач ОСОБА_3 вказав, що заперечує проти заявлених вимог.

Від третьої особи Маріупольської міської Ради поступила заява про розгляд справи у відсутність представника, рішення суду третя особа залишає на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що він є сином позивача ОСОБА_1, про те як і ким оплачувалися пайові внески за квартиру йому нічого невідомо, він ІНФОРМАЦІЯ_1, коли ОСОБА_7 - його бабка, працювала на Півночі, вона приїжджала в м Маріуполь, привозила подарунки, приїжджала нечасто, приблизно раз в два роки.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є свахою ОСОБА_1, її дочка знаходиться в шлюбі з сином позивача, знайомі вони з 1998 року, в 2001 році їх діти одружилися. Їй відомо, що ОСОБА_7, будучи на Півночі кілька разів приїжджала у гості, як оплачувалися пайові внески за квартиру вона не знає. Їй відомо, що в травні 2011 року приїжджали покупці оглядали квартиру, в дві кімнати їх не пустили.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_7 з 1973 року, з дня заселення будинку. Хто і як оплачував пайові внески за квартиру їй невідомо, з яких коштів вона також не знає. Були випадки, що після того, як ОСОБА_7 поїхала на Північ, ОСОБА_1 робила якісь платежі через ощадну касу, але що конкретно оплачувалося їй невідомо.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_1 з 1971 року, при вселенні в квартиру їй було два роки, їй відомо, що ОСОБА_7 від'їжджала в райони Півночі, приїжджала приблизно раз в 2-3 рокі, привозила подарунки.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, дослідивши матеріали справи № 2-229/09 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 П за позовом про виселення, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні заявлених вимог з наступних підстав :

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 15 Закону України «Про власність», що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України "Про власність" при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Згідно до п.6-1 Ухвали Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» №9 від 18.091987 року із змінами та доповненнями від 25.12.1992 року, 25.05.1998 року, при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сімї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було встановлено письмовою згодою між ними.

Справжні позовні вимоги були предметом неодноразового судового розгляду, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 27.07.2011 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10.08.2010 року та ухвала Апеляційного суду Донецької області від 23.11.2010 року в частині позову ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири, в іншій частині рішення залишене без змін. / а.с. 151-154 т2/

Судом встановлено, що 09.07.1973 року на підставі ордера ОСОБА_7 на сім'ю з чотирьох чоловік - її дочки ОСОБА_7 /ОСОБА_2/ Г. Г., сина ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_1, які зареєстрували щлюб в 1971 році, була виділена квартира по пр.-ту Будівельників буд. 142 кв.173 в м Маріуполі.

Перший внесок в ЖБК «Комунальник»в сумі 3000 рублів /грошова одиниця СРСР/ внесла ОСОБА_7, яка була членом ЖБК «Комунальник».

Згідно з даними ЖБК «Комунальник»/ а.с. 21 справа № 2-229/09/ позивач ОСОБА_1 була прописана в спірній квартирі з 12.07.1974 року, її чоловік ОСОБА_3 зареєстрований в квартирі 29.12.1975 року після служби в рядах ОСОБА_8.

Суд, зважаючи на свідчення позивача, встановив, що з дня отримання ордера, з 09.07.1973 року, в квартиру вселилися і проживали член ЖБК - ОСОБА_7, її дочка ОСОБА_2

/ ОСОБА_7 / Г. Г., позивачка, її чоловік ОСОБА_3 і їх неповнолітня дитина.

У листопаді 1973 року ОСОБА_3 був покликаний в ряди ОСОБА_8, звідки повернувся в грудні 1975 року. На початку січня 1976 року ОСОБА_7 виїхала на роботу в райони Крайньої Півночі в Росію.

Суду представлені копії квитанцій про оплату пайового внеску / а.с. 158 -203 справа № 2-229/09 /, з яких убачається, що оплата пайового внеску в ЖБК в період з 1973 року по 1976 року на дату виїзду члена ЖБК ОСОБА_7 у райони Крайньої Півночі робилася таким чином:

- квитанція від Х1 1973 року оплата 79.05 руб.

- квитанція січень 1974 року оплата 81.98 руб.

-квитанція липень 1974 року оплата 13.26 руб.

-квитанція вересень 1974 року оплата 1.58 руб.

-квитанція жовтень 1974 року оплата 81.98 руб.

-квитанція квітень 1975 року оплата 81.98 руб.

-квитанція 3 квартал 1975 року оплата 81.98 руб

-квитанція жовтень 1975 року оплата 27.33 руб..

-квитанція листопад 1975 року оплата 27.33 руб.

- квитанція грудень 1975 року оплата 27.33 руб.

-квитанція січень 1976 року оплата 27.33 руб.

Всього сплачено за період з дня отримання квартири до виїзду члена кооперативу ОСОБА_7 у райони Крайньої Півночі у січні 1976 року пайові внески у розмірі - одноразового внеску 3000 руб. і в період з 1973 по січень 1976 року 531.13. рублів.

Судом встановлено, що пайові внески членом ЖБК ОСОБА_7 булі сплачені повністю у серпні 1988 року , та 8 серпня 1996 року вона отримала свідоцтво про право власності на квартиру.

24.03.2007 року ОСОБА_7 померла.

За життя нею складений заповіт, згідно з яким спадкоємцем після її смерті є її дочка ОСОБА_2 . якої видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом 18.10.2007 року, свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 20.05.2011 року/ /а.с. 29 т2 справа № 2-229/09, а.с.8 т1, а.с.156 т 2. /.

Після смерті матері ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру, у тому числі на оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/10 частин квартири від 23. 05.2011 року.

Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позивачем суду не представлено яких-небудь доказів того, що вказані вище суми по оплаті пайового внеску вносилися позивачем за період проживання в спірній квартирі з ОСОБА_7 у період з 1973 року по 1976 рік за рахунок спільних коштів , отриманих внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, як це передбачено законом.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 до листопада 1973 року проживала своєю сім'єю з чоловіком і дитиною, з липня 1973 року працювала, з листопада 1973 року її чоловік був покликаний в ряди ОСОБА_8, доходу не мав, в квартирі не проживав до грудня 1995 року.

У той час ОСОБА_7, яка є членом кооперативу працювала, згідно з квитанціями про оплату, робила оплату пайових внесків, окрім неї ніхто з тих, хто проживали в квартирі членом кооперативу не був.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що хоча ОСОБА_1 і проживала у спірної квартирі зі членом кооперативу ОСОБА_7 , у сенсі ст. 64 ЖК України, в період з 1973 року по 1976 рік, проте пайові внески в ЖБК за рахунок коштів, отриманих внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу не вносилися ні в період з 1973 року по 1976 рік, ні пізніше в період знаходженні члена кооперативу в районах Крайньої Півночі.

Суду не представлено яких-небудь доказів того, що наступна виплата пайових внесків, після виїзду члена кооперативу в райони Півночі, в ЖБК робилася за рахунок спільних засобів члена кооперативу і членів його сім'ї відповідно до положень ст.17 Закону України «Про власність».

Суд, бере до уваги , те що позивач в позовній заяві при розрахунку часток вказала, в судовому засіданні підтримала свої вимоги і суду пояснила, що після виїзду члена кооперативу ОСОБА_7 у райони Крайньої Півночі, оплата пайових внесків не робилася за рахунок загальних засобів члена кооперативу і її сім'ї, за свідченнями позивача ОСОБА_1 оплату робили вона і її чоловік ОСОБА_3 із спільних коштів , що на думку суду, за наявності доказів, надає право позивачеві на відшкодування їй членом кооперативу сплачених нею сум. Проте ніяких доказів, передбачених законом про оплату пайового внеску саме позивачем, суду не представлено.

Допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_12, ОСОБА_13 не могли пояснити суду за рахунок яких коштів , в якій сумі, ким оплачувалися пайові внески ЖБК.

Враховуючи викладене, суд вважає, що ОСОБА_1 не придбане право власності на 3/10 частин спірної квартири, свідоцтво про право власності видане на ім'я ОСОБА_7 від 8 серпня 1996 року видано законно, відповідно не може бути визнаний недійсним дублікат свідоцтва про право власності від 13.05.2001 року, виданий на ім'я ОСОБА_7 на підставі вказаного вище свідоцтва про право власності, немає підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповіту на 3/10 частин квартири на ім'я ОСОБА_2 від 23.05.2011 року, в позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.06.2011 року також необхідно відмовити .

Керуючись ст.ст. 208,209 ЦПК України,

ст.ст. 15, 17 Закону України «Про власність»

ст.ст. 71,80 ЦК України /в редакції 1963 року/

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» №9 від 18.091987 року із змінами та доповненнями від 25.12.1992 року, 25.05.1998 року, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 кооперативу «Комунальник», третя особа Маріупольська міська Рада про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності на частину квартири, визнання права власності на частку квартири, визнання частково недійсним договору купівлі продажу відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня оголошення рішення.

Суддя