Справа № 0541/2280/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2012 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Дзюба М.В.

при секретарі - Петрухіной Т.Л..

з участю представника позивачки ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання договору позики від 17.02.2009 року недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просила угоду, оформлену договором позики від 17.02.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, визнати недійсною.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі та визнати недійсним договір позики, укладений 17.02.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, застосувавши двосторонню реституцію. В обґрунтування позову зазначив, що про існування зазначеного договору позивачка дізналась в березні 2012 року, знайшовши його серед кореспонденції її чоловіка. Цей договір вважає незаконним, оскільки по-перше, грошові зобовязання визначені не в грошовій одиниці України, а у доларах США; по-друге, гроші отримані ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності, що не відповідає дійсності, оскільки він не є субєктом підприємницької діяльності в-третє, під час укладання цієї угоди порушені вимоги ст..65 Сімейного кодексу України, а саме не отримана її згода, як дружини, на укладення договору позики. Отримані кошти ОСОБА_2 витратив всупереч інтересам родини, чим порушив її права та інтереси, в тому числі майнові.

Позивачка ОСОБА_6 до суду не зявилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, з участю її представника ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_2 до суду не зявився, в наданій суду письмовій заяві позов визнав та не заперечував проти його задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову. Суду пояснив, що відповідач мав намір разом із іншими особами зайнятись неофіційною підприємницькою діяльністю, для чого уклав договір позики з ОСОБА_4 Гроші були витрачені на закупку сировини, однак така діяльність прибутку не принесла. Про укладену угоду він свою дружину не повідомляв та згоди в неї не отримував.

Відповідачка ОСОБА_4 до суду не зявилась, надавши заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5 проти позову заперечувала та просила суд у його задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень посилалась на те, що договір позики був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за взаємною згодою. За цим договором ОСОБА_2 позичив на певний термін грошові кошти, які не повернув до теперішнього часу. Про сімейний стан він її не повідомляв, та згода дружини на укладання такого договору у розумінні вимог ст..65 СК України не потребується, що підтверджується практикою Вищого спеціалізованого Суду України. Щодо доводів в частині валюти зобовязання, то діюче законодавство не містить заборони укладати угоди із визначенням грошового еквіваленту у валюті. Мета використання відповідачем позичених грошових коштів не впливає на обовязок їх повернення.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові матеріали справи, вважає позовні вимоги необґрунтованими та у задоволенні позову відмовляє з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.02.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_4 грошову суму 6100 доларів, що еквівалентно 60 800 гривень та зобовязався її повернути в строк не пізніше 17 серпня 2009 року. (а.с.4)

Виконання умов договору в частині передачі відповідачкою ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів та їх отримання останнім підтверджується відповідною позначкою в тексті договору, яка засвідчена підписами обох сторін.

Доказів виконання відповідачем ОСОБА_2 умов укладеного договору позики та повернення грошових коштів суду не надано.

За положеннями ст..65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Відповідно до ст..1046 Цивільного Кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або речей, визначених родовими ознаками.

Вирішуючи справу, суд вважає, що в даному випадку положення ст..65 СК України як підстава для задоволення позовних вимог застосовані бути не можуть, оскільки ця норма регулює відносини, які стосуються розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного з подружжя на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання позики, оскільки сам по собі договір позики є угодою про отримання у власність грошових коштів.

Стосовно доводів щодо порушення сторонами договору позики законодавства, яким регламентується порядок використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків, то такі доводи є безпідставними.

Відповідно до ст..524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Таким чином, визначення в договорі грошових зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Посилання представника позивачки на положення ст..203 ЦК України в обґрунтування позовних вимог суд також вважає безпідставним, оскільки договір позики є реальною угодою і виникнення правових наслідків за цим договором повязане виключно з моментом передачі грошей позичальнику, про що є письмове підтвердження на тексті самого договору позики від 17.02.2009 року, а не з дотримання встановлених договором цілей витрачання коштів.

Виходячи із вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що підстав для задоволення позову немає, та у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 10, 57-59, 212-215 ЦПК України, ст..ст. 1046 ЦК України, ст..65 Сімейного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, укладеного 17 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, - відмовити.

На рішення може бути подано апеляцію до Апеляційного суду Донецької області в м.Маріуполі протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: Дзюба М. В.