Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 2-672/12
14.02.2012 року Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 лютого 2012 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Медвідь Н.О.
при секретарі Остролуцькій Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа Гореницька сільська рада про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що 23.11.04 Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив рішення по справі №2-2742/04р, яким зобов'язав Гореницьку сільську раду та ОСОБА_3 відновити розмір земельної ділянки ОСОБА_1 з боку вул. Леніна до 24 м по раніше існуючій межі».
21 березня 2005 року апеляційний суд Київської області зазначене рішення в цій частині залишив без змін. Але дане рішення в добровільному порядку не виконане. Примусово виконати зазначене рішення було неможливо, так як відновленню межі до 24 м. по вул. Леніна по раніше існуючій межі заважали надвірні будівлі, самочинно зведені відповідачами, в тому числі і гараж.
Тому він та Гореницька сільська рада, в 2008 році звернулись до суду з позовами про знесення самовільно збудованого гаража та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.
30 грудня 2010 року Києво-Святошинський суд Київської області задовольнив позови та зобов'язав відповідачку протягом місяця з дня набрання законної сили рішенням суду знести самовільно побудований гараж розмірами 4 м х 6 м,зобов'язав також відповідачку звільнити самовільно зайняту земельну ділянку під гаражем, та перенести накриття та туалет на відстань та місце, зазначені у додатку до висновку відділу містобудування і архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №18 від 28 травня 2003 року.
Вказане рішення відповідачка частково виконала: перенесла гараж, накриття та туалет у визначені судовим рішенням місця.
Що до ж звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, то відповідачка рішення не виконує, так як для його виконання необхідно перенести належну відповідачці огорожу на відстань 1 м 19 см від місця її теперішнього розташування, та відновити межу до 24 м по раніше існуючій межі.
Тому просив зобов'язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Гореничі, вул. Леніна, 21 шляхом перенесення огорожі, встановленої на межі між земельними ділянками №21 та №23, користувачами яких є він та відповідачка на відстань 1 м 19 см в сторону земельної ділянки №23, розташованої в с. Гореничі Києво-Святошинського району Київської області.
В судовому засіданні представники позивача позов підтримали.
Представник відповідача позов не визнав, та зазначив, що позовна заява не відповідає обставинам справи, будинок був придбаний з чіткими межами, ті зобов»язання які було рішенням суду покладено на відповідачку на даний час відповідачкою виконано.
Представник третьої особи позов визнала.
Суд вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, свідків, вивчивши матеріали справи, в позові відмовляє з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, іншими законодавчими актами України.
Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Отже, саме власнику землі, права якого здійснює Гореницька сільська рада належать повноваження щодо усунення порушень його прав на землю у порядку, передбаченому ст.212 Земельного кодексу України.
Оскільки позивач не має повноважень як власника чи землекористувача земельної ділянки, то й відсутні права , які підлягають захисту.
За правилами ст. З ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Як свідчать матеріали справи, а також твердження представників позивача , позивачем не обґрунтовано та не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для задоволення його вимог
Позивачем не вказано, підстав позову, а саме - які саме права позивача були порушені користувача або власника, тобто позивач не надає правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що суперечить чинному законодавству України.
Враховуючи положення ЗК України щодо набуття фізичними особами права власності земельною ділянкою, право власності спірною земельною ділянкою в позивача відсутнє, а тому відсутній факт порушення таких прав позивача.
Наполягаючи на позовних вимогах, позивач та її представник посилається на акт про відвід земельної ділянки в натурі , як на правовстановлюючий документ , що не дає підстави для захисту прав його в судовому порядку як власника чи користувача цієї земельної ділянки.
За правилами ст.. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками їз земель комунальної або державної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень .
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Ст. 125 Земельного кодексу України передбачає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.
Позивач не набув такого права на підставі якого можно вимагати усунення перешкод в користування земельною ділянкою.
Суд вважає, що у діях відповідачки відсутні протиправність дій , та причинний зв»язок з можливим порушенням прав та законних інтересів позивача, про що зазначено вище.
Ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Рішенням виконавчого комітету Гореницької сільської ради № 11/23 від 30.05.96 року позивачу передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0, 25 га.

Право відповідача на земельну ділянку площею 0, 2005 га. засвідчене також записами в погосподарських та земельно-кадастрових книгах Гореницької сільської ради що підтверджується довідкою Гореницької сільської ради від 18.02.2004 № 283

Рішенням виконкому Гореницької сільської ради від 30.05.96 № 11/23 ОСОБА_3 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку такого розміру.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 листопада 2010 року № 3-27гс10 обовязковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність в особи, що ї використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність в неї таких документів є самовільним зайняттям земельної ділянки.

Державного акту або іншого передбаченого законом правовстановлюючого документу, який підтверджує право власності позивача на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою щодо якої просить усунути перешкоди в користуванні суду не надано.

Ст. 211 ЗК України стосується захисту порушення права на земельну ділянку. Для звернення за захистом певного права необхідно належними доказами навести наявність у позивача такого права. Належних доказів про наявність права не надано.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як на єдиний доказ, якій у відповідності Ч. 2 ст. 59 ЦПК України як стверджує представник позивача, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, представники позивача посилаються на рішення Києво-Святошинського районного суду від 30 грудня 2010 року яким зобов'язано відповідачку знести самовільно побудований гараж розмірами 4 м х 6 м, також звільнити самовільно зайняту земельну ділянку під гаражем, та перенести накриття та туалет на відстань та місце, зазначені у додатку до висновку відділу містобудування і архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №18 від 28 травня 2003 року. Також наголошує, що відповідачка рішення не виконує, так як необхідно перенести належну відповідачці огорожу на відстань 1 м 19 см від місця її теперішнього розташування, та відновити межу до 24 м по раніше існуючій межі, що суд вважає необґрунтованим, оскільки як в рішенні також у висновку судово-будівельно-технічної експертизи не вказано відстань на яку необхідно перенести саме огорожу встановлену на межі ділянок сторін, крім цього, в рішенні взагалі не йдеться про огорожу. А оскільки сторони не мають правовстановлююючих документів на земельні ділянки, невідома площа цих земельних ділянок, що підтверджується судовою будівельно-технічною експертизою від 09.12.2010 року, яка не надала відповіді на запитання суду щодо площі земельних ділянок , встановлення меж земельних ділянок як відповідача також позивача відповідно до рішення суду від 23.11.2004 року , то ці вимоги виконати неможливо, а якщо не виконується рішення судів, то позивачеві необхідно обрати інший спосіб захисту своїх прав.

Також позивач посилається на пояснення свідків, ОСОБА_4, ОСОБА_5 які пояснили, що земельна ділянка відмірялась ще у 60-х роках. На даний час межа існує, проте із 1961 року ОСОБА_1 змінили огорожу, раніше вона була в іншому місці. Від дороги до хати межа не змінювалась.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд .

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістилися або стали невиразними.

Згідно ч. 1 ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам.

Згідно ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом

Представники позивача не довели тих обставин на які посилалися як на підставу позовних вимог, не надали докази в обґрунтування цих вимог, не спростували тих обставин на які посилається представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є їх обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював представникам позивача їх права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача оскільки вони не відповідають вимогам ст. ст.. 57-59 ЦПК України.

Керуючись ст. 13 Конституції України, ст.. ст..317,319, 391 ЦК України, ст..ст. 106, 125, 126, 152, 158, 212 ЗК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа Гореницька сільська рада про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: