Справа № 701/2-291/2011
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 листопада 2012 року м. Ужгород

22 листопада 2012 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

Головуючого - Куцина М.М.,

суддів: Павліченко С. В., Собослоя Г. Г.,

при секретарі - Калинин С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 акціонерного товариства „ОТП Банк" на рішення Берегівського районного суду від 4 жовтня 20)2 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 акціонерного товариства „ОТП Банк" про визнання недійсним кредитного договору, -

Встановила:

У лютому 2011 року ОСОБА_2 звернулася із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 акціонерного товариства „ ОТП Банк" про визнання недійсним кредитного договор; .

У позові зазначала, що відповідач ОСОБА_3. із яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбові по тепершній час, без її згоди 10 квітня 2008 року уклав кредитний договір з ОСОБА_1 акціонерним товариством „ ОТП Банк".

Згідно з цим Кредитним договором відповідачеві ОСОБА_3 надані кредитні кошти в сумі 460.000,00 доларів США із строком повернення не пізніше 10 квітня 2023 року.

Позивач вважає, що відповідач по справі у відповідності до положень ст. 65 СК України не вправі був складати спірний кредитний договір, оскільки він перевищує розмір простого дрібного побутового договору, і це порушує їх подружні майнові права, як чоловіка, так і дружини щодо розпорядження майном, яке є об'єктом спільної сумісної власності.

Укладуючи зазначений кредитний договір відповідач порушив її права як подружжя, оскільки невиконання позичальником цього спірного договору може потягнути наслідки у вигляді позбавлення її права власності у частині їхньої спільної сумісної власності з її чоловіком.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ст. 65 СК України, ст. ст. 13,16,203,215,216 ЦК України, просив у суді першої інстації визнати недійсним кредитний договір № СМ- 8МЕ 802/(04)2008 від 10 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 акціонерним товариством „ОТП Банк" із змінами та доповненнями відповідно до Додаткового договору №1 від 10 квітня 2009 року та Додаткового договору №2 від 12 липня 2010 року.

Рішенням Берегівського районного суду від 4 жовтня 2012 року позов задоволено. Визнано недійсним Кредитний договір № СМ- БМЕ 802/(04)2008 від 10 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 акціонерним товариством „ОТП Банк". Вирішено питання про судові витрати.

Відповідач ОСОБА_4 акціонерне товариство „ОТП Банк" не погодилося з рішенням суду першої інстації і оскаржило його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушеня судом норм процесуального та матеріального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Представник апелянта в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі .

Представник позивача та відповідача ОСОБА_3 вважає апеляційну скаргу безпідставною, а рішення суду першої інстації законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства „ ОТП Банк" слід задольнити з наступних міркувань .

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним кредитний договір, місцевий суд виходив з того, що оспорюваний позивачем кредитний договір виходить за межі дрібного побутового, і для його укладення її чоловік ОСОБА_3 мав отримати її письмову згоду відповідно до ч.2 ст.65 СК України.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Відповідно до ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини , якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані( пропущення строку позовної давності тощо); 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставини; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Із висновками місцевого суду погодитись не можна з огляду на те. що неправильно застосовано положення ст. 65 СК України.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 на підставі ст. 65 СК України та ч. 1 п. п. 2,3,5,6, і ч.2 ст. 203, ч.1 ст. 215 та ст.216 ЦК України просила визнати недійсним укладений її чоловіком кредитний договір, оскільки цей договір передбачає розпорядження майном без згоди іншого з подружжя.

Також, суд першої інстанції, задовольняючи позов із застосуванням цієї норми та на підставі досліджених доказів, не звернув увагу на те, що оспорюваний договір укладено ОСОБА_3 не як одним із подружжя, а як суб"єктом підприємницької діяльності. Отже кошти, отримані за цим договором, використані ним для підприємницької діяльності, а не в інтересах сім"ї, а тому договір не можна вважати таким, що породжує права для подружжя чи порушує їх права і що його можна оспорити відповідно до ч.2 ст. 65 СК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із змісту зазначеної норми випливає, що предметом кредитного договору є грошові кошти, а кредитодавцем фінансові послуги.

Таким чином, у розумінні ч.1 ст.1054 ЦК України кредитом є надання коштів у позику, що є одним із видів фінасової послуги.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_2 на підставі ч.З ст. 65 СК України та на підставі ст. 215 ЦК України, суд першої інстації дійшов до помилкового висновку про те, що договір кредиту є угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка потребує письмової згоди іншого подружжя.

У відповідності до положень п.25. Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від ЗО березня 2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносини при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя, суди мають виходити з такого Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог частини першої та другої ст.65 СК України під час укладення договорів одним із подружжям визнається, що він діє за' згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжям в інтересах сім"ї, створює обов'язок для другого подружжя, якщо майно, і одержане за договором, використане в інтересах сім"ї.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення позову, місцевий суд не звернув уваг', що ст. 65 СК України регулює відносини щодо розпорядження майном, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а укладення кредитного договору відповідачем та отримання кредитних коштів у кредитора не є його розпорядженням.

Як установлено судом першої інстації, ОСОБА_2 та. ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованом у шлюбі з 24 травня 1997 року по теперішній час.

10 квітня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 акціонерним

товариством „ ОТП Банк" укладений кредитний договір № СМ- 8МЕ 802/(04)2008 від 10 квітня 2008 року із змінами та доповненнями відповідно до Додаткового договору №1 від 10 квітня 2009 року та Додаткового Договору №2 від 12 липня 2010 року.

Згідно із п. 2 даного кредитного договору відповідач ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у іноземній валюті у сумі 460 тис. доларів США, які повинен повернути до 10 квітня 2023 року.

Як у суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції сторонами по справі не оспорюється, що спірний договір був укладений під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбові.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи за місцем проведення державної реєстрації у виконавчому комітеті Берегівської міської ради Закарпатської області та проведення дежавної реєстрації від 2 червня 2003 року, відповідач по справі ОСОБА_3 є підприємцем ( а. с. 52).

Зокрема, доказом цього зайняття підприємницькою діяльністю є анкета - заява про реструктуризацію боргу ( а. с.50-51), звіт суб'єкта малого підприємництва- фізична особа- платника єдиного податку( а. с.53).

Анкета заява на отримання кредиту на купівлю нерухомості (позичальник - фізична особа підприємець).

Відповідно до ч. 1, та ч. 2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжям вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для ухвалення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і ( або) державної реєстрації, а також договорів стосовно ціннного майна, згода другого з подружжя на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення ( або державної реєстрації) має бути нотаріально засвідчена ( ч.З 65 СК України) і має бути подана письмова.

Отже, укладений кредитний договір відповідачем ОСОБА_3 є

правочином щодо отримання у власність горошових коштів і не створює

обов'язків для другого із подружжя, а лише для ОСОБА_3, як сторони

договору (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Такий договір відповідає загальним вимогам, додержання яких необхідне для чинності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України.

Місцевий суд не врахував системного підходу в аналізі правових норм та доказів і необгрутовано дійшов до висновку про недійсність даного кредитного договору.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку^кредитний договір, укладений з дотримання процедур та положень Цивільного кодексу України та вимог ст. ст. 63, 65 СК України, а тому відсутні підстави визнання недійсним кредитного договору з заявлених позивачем підстав позову, а отже у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до пунктів 3 та 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, дані обставини є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст.307,309,313,317,319, ЦПК України, судова колегія

Вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства „ ОТП Банк" - задовольнити.

Рішення Берегівського районного суду від 4 жовтня 2012 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 акціонерного товариства „ ОТП Банк " про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено на протязі двадцяти дні шляхом подання касаційної скарги до до суду касаційної інстанції.

Судді: