АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа: № 2020/2358/12 Головуючий: 1 інстанції
Провадження: № 22-ц-/2090/7046/2012 ОСОБА_1
Категорія: усунення перешкод Доповідач: Даниленко В.М
у користуванні власністю
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2012 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Піддубного Р.М.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Комінтернівського районного відділу Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстрації, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2012 року позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що 29 грудня 2008 року між нею та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким вона позичила останнім грошові кошти в розмірі 14 400,00 євро, що за офіційним курсом НБУ на момент укладення договору складало 158 400,00 грн.

При цьому в забезпечення виконання позичальниками своїх договірних зобовязань між сторонами того ж дня було укладено й договір іпотеки, посвідчений нотаріально, згідно якого останні передали в іпотеку належну їм на праві власності трикімнатну квартиру № 57 у житловому будинку № 45-А по пр. Гагаріна в м. Харкові.

У звязку з тим, що відповідачі не виконали своїх зобовязань і в установлений договором строк запозичені грошові кошти їй не повернули, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2011 року останніх було визнано такими, що припинили право власності на зазначену вище квартиру (предмет іпотеки), та визнано власності на це житло за позивачкою.

На підставі вказаного судового рішення як правовстановлюючого документу право власності на квартиру № 57 у житловому будинку № 45-А по пр. Гагаріна в м. Харкові з 08.02.2012 року зареєстроване в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за позивачкою.

Проте, відповідачі без належних на те підстав продовжують проживати в зазначеній квартирі, чим перешкоджають їй, як власниці житла, вільно розпоряджатися цим нерухомим майном, позаяк вона позбавлена можливості вселитися в належну їй квартиру, привезти туди свої речі, проживати в ній та розпоряджатися нею на власний розсуд.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка ОСОБА_4 просила суд на підставі ст.ст. 3, 8, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 386, 387, 391 ЦК України усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на належну їй квартиру № 57 у житловому будинку № 45-А по пр. Гагаріна в м. Харкові шляхом виселення відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із цього житлового приміщення та зняти останніх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_4 підтримав заявлені нею вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти задоволення позовних вимог ОСОБА_4 заперечували, але в подальшому змінили свою позицію та визнали заявлений до них позов.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Суд постановив виселити відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з належної позивачці квартири № 57 у житловому будинку № 45-А по пр. Гагаріна в м. Харкові.

У задоволенні решти заявлених позивачкою вимог судом першої інстанції відмовлено.

При цьому судом першої інстанції вирішено й питання судових витрат по справі.

В апеляційній скарзі відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ставиться питання про скасування ухваленого судом першої інстанції по справі рішення та ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_4 вимог за їх безпідставністю.

В обгрунтування своєї скарги апелянти посилаються на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянти вказують на те, що судом першої інстанції належним чином не було розяснено їхніх процесуальних прав, у звязку з чим вони були позбавлені можливості захищати свої інтереси в районному суді в повному обсязі.

Крім того, апелянти посилаються й на те, що приймаючи рішення про їх виселення з займаного житлового приміщення, суд першої інстанції не врахував положень ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яких примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов, а саме: якщо мешканці добровільно не звільнили житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Проте, такої письмової вимоги від позивачки ОСОБА_4 про добровільне виселення з житла вони не отримували, на що суд першої інстанції уваги не звернув, а тому безпідставно задовольнив заявлені нею вимоги.

При цьому апелянти зазначають, що суд першої інстанції також не виконав і вимоги ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР, позаяк їх виселення з квартири повинно було супроводжуватися наданням їм іншого житлового приміщення з фонду житла для тимчасового проживання.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Обєктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника, зобовязання його допустити до користування належним йому майном інших осіб можливе лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. ст. 319, 321 ЦК України).

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право на захист права власності від порушень, хоча вони і не були повязані з позбавленням володіння.

Захист від таких порушень права власності здійснюється за допомогою негаторного позову власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно користувався зазначеними нормами права, а тому встановивши, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без будь-яких законних підстав займають належну позивачці ОСОБА_4 на праві приватної власності квартиру № 57 у житловому будинку № 45-А по пр. Гагаріна в м. Харкові, яка перейшла до неї за рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2011 року в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовано задовольнив заявлені позивачкою вимоги та виселив відповідачів із указаної квартири.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_3 про те, що письмової вимоги від позивачки ОСОБА_4 про добровільне звільнення займаного ними житла вони не отримували, а тому суд першої інстанції безпідставно виселив їх примусово зі спірної квартири всупереч вимогам ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», то ці доводи апелянтів судова колегія оцінює критично та відхиляє, позаяк згідно вказаної правової норми в чинній редакції, а також ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР (зміни до якої внесені Законом N 3795-VI ( 3795-17 ) від 22.09.2011 р.), зазначені в них правила застосовуються лише в разі прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а не в судовому порядку на підставі відповідного рішення, що має місце в даному випадку.

Те ж саме стосується й посилання апелянтів на п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», оскільки з моменту звернення позивачки ОСОБА_4 з вищезазначеним позовом до суду в березні 2012 року та отримання копії позовної заяви з вимогою про виселення їх з належної останній на праві приватної власності квартири відповідачі ОСОБА_3 й до цього часу в добровільному порядку займане ними чуже житлове приміщення не звільнили, і як вбачається з їхньої апеляційної скарги, робити це в добровільному порядку й у подальшому не збираються.

Безпідставними є й посилання апелянтів на порушення судом першої інстанції при вирішенні спору по суті приписів ч. 4 ст. 109 ЖК УРСР, позаяк за змістом цієї норми права підставою для надання громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання є лише факт виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою, а не на інші будь-які жилі приміщення, належні боржникам.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2012 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: