АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2012 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Глущенко Н.Г., Баранніка О.П.,

при секретарі - Солодовій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

по апеляційній скарзі ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2011 року

за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з даним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», найменування якого на підставі свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи від 18 грудня 2009 року змінено на ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір: №119-МВ/05 від 08 грудня 2005 року, за умовами якого, позивач надав, а ОСОБА_2 отримала у кредит грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 100 000,00 дол. США в порядку і на умовах передбачених договором з кінцевим терміном повернення 07 грудня 2012 року. Зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором №119-МВ/05 від 08 грудня 2005 року, забезпечені порукою на підставі договору поруки №119-МВ 05 2 від 08 грудня 2005 року, укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 У зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань за кредитним договором у відповідачів виникла заборгованість, яку вони добровільно не погашають, тому позивач змушений був звернутися до суду з позовом, в якому просив суд стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 у рахунок погашення заборгованості за договором №1 19-МВ 05 від 08 грудня 2005 року - 626 591.14 грн., а також покласти на відповідачів судові витрати, понесені позивачем по даній цивільній справі ( а. с. 4-7).

ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_3 про визнання кредитного договору №119-МВ/05 від 08 грудня 2005 року недійсним, посилаючись на те, що при укладанні даного кредитного договору між сторонами банком було порушено чине законодавство України, норми валютного законодавства, а саме кошти були надані у іноземній валюті без отримання індивідуальної ліцензії, а також письмового дозволу НБУ на укладання кредитного договору в іноземній валюті з ОСОБА_2, у звязку чим просила суд визнати недійсним кредитний договір №119-МВ/05 від 08 грудня 2005 року(а.с.66-69).

ОСОБА_3 також звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання договору поруки №119-МВ/05/2 від 08 грудня 2005 року недійсним, посилаючись на те, що він на момент укладання договору поруки, не зміг оцінити наслідки укладання даного договору та кризову ситуацію в Україні, а також суттєво змінились обставини, якими ОСОБА_3 керувався при підписанні договору поруки.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2011 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1 19-МВ/05 від 08 грудня 2005 року - 626 591 (шістсот двадцять шість тисяч п'ятсот дев'яносто одну) грн. 14 коп., а також у рахунок повернення судових витрат - 1 700 грн. та витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи - 120 грн. а разом 628 411 (шістсот двадцять вісім тисяч чотириста одиннадцять) грн. 14 коп.

ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_5 про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 про визнання договору поруки недійсним - відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, мотивуючи тим, що рішення прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права та не відповідає обставинам справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №119-МВ/05 від 08 грудня 2005 року, за умовами якого позивач зобовязався надати кредит у сумі 100 000,00 дол. США з кінцевим терміном повернення 07 грудня 2012 року, а відповідач зобовязався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки/а.с.8-10/.

На виконання умов вказаного договору позивач надав, а ОСОБА_2 отримала у кредит грошові кошти у розмірі 100 000,00 дол. США/а.с.14/.

23 березня 2006 року та 22 липня 2008 року між тими самими сторонами укладено Додаткову угоду №1 та Додаткову угоду №2 до кредитного договору від 08 грудня 2005 року, відповідно до умов яких визначено умови забезпечення зобовязань за кредитним договором №119-МВ/05 від 08 грудня 2005 року/а.с.12,13/.

Заборгованість за вказаним кредитним договором, яку просить стягнути позивач станом на 12 березня 2011 року становила 78 964,46 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку становила 626 591,14 грн./а.с.16-27, у звязку з чим 22 травня 2009 року позивач направив на адресу ОСОБА_2 повідомлення-вимогу про погашення простроченої заборгованості/а.с.16-27/.

08 грудня 2005 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №119-МВ/05/02, за умовами якого останній зобовязався солідарно відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_2 своїх обовязків за кредитним договором.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до п. 1.4 договору поруки № 119-МВ/05/02 від 08 грудня 2005 року у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення кредитної заборгованості з відповідачів суд першої інстанції вірно, виходив з того, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Такий висновок суду відповідає нормам цивільного законодавства, та фактичним обставинам справи.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги відповідачки про невідповідність оспорюваного кредитного договору валютному законодавству України з огляду на наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з валютними цінностями;

- операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами;

- ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України;

- залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках;

- інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п.4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Отже, у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ, здійснення кредитних операцій в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Колегія суддів, також, відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно відмови суду першої інстанції у зупиненні провадження по даній справі до розгляду іншої справи, оскільки в подальшому відповідачка не позбавлена можливості звернутися до суду з заявою про перегляд рішення за ново виявленими обставинами.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи даний спір суд першої інстанції повно та правильно з'ясував характер спірних правовідносин, правильно застосував зазначені норми матеріального права, що підлягали застосуванню, висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК України, колегія суддів ,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2011 року залишити -без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: