Справа № 2-5115/11
Провадження номер 2/1522/5249/12
11 жовтня 2012 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Шенцевої О.П.,
при секретарі Соболевій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 Ісаєвича до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 управління Саратської районної державної адміністрації Одеської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -
Позивач ОСОБА_1 Ісаєвич звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 управління Саратської районної державної адміністрації Одеської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «ЗАЗ-1102»д.з. 2661 ОДВ, який належить на праві власності ОСОБА_3 управлінню Саратської районної державної адміністрації Одеської області, у стані алкогольного спяніння в с. Заря Саратського району здійснив на нього наїзд. Вироком Саратського районного суду м. Одеси ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні злочину, згідно ч.1 ст. 286 КК України.
В результаті винних дій відповідача, ОСОБА_1 отримав наступні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма, перелом 11 ребер, рублена рана лоба, багаточисельні рани, синяки, шок та ін. До тями він прийшов лише через 15 днів. На стаціонарному лікуванні позивач знаходився 35 днів.
Після лікування у лікарнях позивачу знадобилось ще 30 днів для того, щоб вийти з постільного режиму, що було прямо рекомендовано його лікарем ОСОБА_4, відповідно до виписки медичної карти стаціонарного хворого №8656.
Під час лікування він приймав дуже багато антибіотиків, а також наркотичні лікувальні засоби, все це призвело до токсикації організму. Для того, щоб відновити організм після такого тяжкого лікування, він був вимушений звертатись до народної медицини. Щоб стати на ноги йому знадобилось ще близько півроку. До сих пір його не покидає головна біль, постійно ломить ребра.
Всі витрати на лікування склали більше 40 000 гривень, але підтвердити доказами позивач може лише суму у розмірі 18 079 грн. 75 коп. Просить стягнути зазначену суму з урахуванням інфляції.
Позивач зазначає, що йому була нанесена й моральна шкода, яка полягає у глибоких та тривалих душевних стражданнях, що виникли в звязку з пошкодженням його здоровя. Був порушений його нормальний спосіб життя. В результаті цієї події, тривалий час він відновлював своє здоровя і не міг заробляти кошти, що дуже негативно вплинуло на його психічний стан, а також на стан всієї його сімї. Він був позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу своїй неповнолітній доньці. Наслідки стресу, що він пережив, виражаються в неврівноваженості, підвищеній дратівливості й порушенні сну продовжуються аж до теперішнього часу. Винний у скоєнні злочину, не прийняв ніяких мір до добровільного відшкодування завданого збитку.
Таким чином, він оцінює завдану йому моральну шкоду у 50 000 гривень.
Відповідачі в добровільному порядку не бажають відшкодовувати позивачу завдані внаслідок ДТП збитки, тому він вимушений звернутись до суду з даним позовом.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 22 545 грн. 45 коп., моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 гривень.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином. З боку відповідача ОСОБА_3 управління Саратської районної державної адміністрації Одеської області до суду надійшло заперечення на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими. Відповідач-2 стверджує, що автомобіль НОМЕР_1 дійсно належав РФУ на підставі технічного паспорту серії ВЦ №802012. ОСОБА_2 дійсно у період з 07.04.2008 р. по 01.08.2008 р. знаходився в трудових відносинах з РФУ, працюючи на посаді водія на зазначеному автомобілі. Однак, під час скоєння ДТП, ОСОБА_2 не виконував свої функціональні обовязки, самовільно використав службовий автомобіль в особистих цілях, неправомірно заволодів ним, у звязку з чим він зобовязаний відшкодувати спричинену потерпілому шкоду на загальних підставах. ОСОБА_2 був ознайомлений з посадовою інструкцією водія РФУ, з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, 05.07.2008 р. ОСОБА_2 подорожній лист не отримував. Відсутність службового автомобіля в гаражі РФУ була встановлена 05.07.2008 р., після отримання повідомлення з РВ ГУМВД про ДТП. Відповідач-2 вважає, що зазначені документи підтверджують, що ОСОБА_2 неправомірно заволодів службовим автомобілем і цьому не сприяла недбалість власника автомобіля РФУ, а також шкода спричинена саме з вини водія. Крім того, відповідач-2 вважає неналежними докази матеріального збитку, а саме квитанції на придбання ліків, тому що вони купувались різними датами та в пгт Сарата, коли ОСОБА_1 знаходився на лікуванні в м. Одесі, а квитанції на бензин та ж/д квітки датовані жовтнем, коли потерпілий не знаходився на лікуванні.
Відповідач ФУ Саратської РДА Одеської області просить розглядати позов за їх відсутністю та просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача до РФУ.
Відповідач ОСОБА_2 жодних заяв до суду не подавав.
Враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності відповідачів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні.
Судом встановлено, що дійсно 05 липня 2008 року відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем марки «ЗАЗ-1102»д.з. 2661 ОДВ, який належав на праві власності ОСОБА_3 управлінню Саратської районної державної адміністрації Одеської області, згідно з технічним паспортом авто-мотомашини (а.с.57-58), у стані алкогольного спяніння в с. Заря Саратського району здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_1 Ісаєвича та ОСОБА_5, після чого покинув місце ДТП, не надавши допомогу потерпілим.
13 квітня 2009 року вироком Саратського районного суду м. Одеси ОСОБА_2 було визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України (а.с.5-7).
Вирок вступив в законну силу 14.07.2009 р. Матеріали кримінальної справи №1-18-09 за обвинуваченням ОСОБА_2 в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України були витребувані з Саратського районного суду Одеської області та оглянуті судом у судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 на час здійснення ДТП перебував у трудових відносинах з ОСОБА_3 управлінням Саратської районної державної адміністрації Одеської області, як вбачається з наказу №6-0 від 04.04.2008 р. про призначення водієм ОСОБА_2М (а.с.59).

З медичних документів, витребуваних судом з Саратської Центральної районної лікарні, Одеської обласної клінічної лікарні, Міської клінічної лікарні №11 та наданих представником позивача документів, вбачається, що ОСОБА_1 перебував у лікарнях на стаціонарному лікуванні 35 днів. Згідно з довідкою №687 від 17 липня 2009 р. (а.с.10) та випискою з історії хвороби №3720 (а.с.11-12), ОСОБА_1 знаходився у відділенні реанімації Саратськой ЦРБ з 05.07.08 р. по 07.07.08 р., відповідно до виписки №16102 з медичної карти стаціонарного хворого (а.с.13), з 07.07.08 р. по 23.07.08 р. позивач знаходився на лікуванні у відділенні реанімації Одеської обласної клінічної лікарні, а з виписки №8656 з медичної карти стаціонарного хворого (а.с.14) вбачається, що він знаходився 23.07.08 р. по 08.08.08 р. на лікуванні в нейрохірургічному відділенні Міської клінічної лікарні №11.

Згідно висновку експерта №169 від 09 липня 2008 року (а.с. 8-9), у г-на ОСОБА_1 виявлені наступні пошкодження: закрита черепно-мозкова травма у формі забиву головного мозку легкої ступені тяжкості з крововиливами під мозкову оболонку в області лобових долей з наявністю забитої рани лобової частини зліва, закрита травма грудної клітини у вигляді багаточисельних /11/ переломів ребер, з крововиливом в плевральні порожнини. Вказані пошкодження відносяться до тілесних пошкоджень середньої тяжкості по тривалості розладу здоров'я.

В процесі розгляду справи представником позивача була подана заява про проведення комісійної судово-медичної експертизи гр. ОСОБА_6, яка була проведена у період з 30 червня 2011 року по 25 жовтня 2011 року Одеським обласним бюро судово-медичної експертизи, на підставі даних судово-медичного огляду гр. ОСОБА_1 Ісаєвича, ІНФОРМАЦІЯ_1, матеріалів кримінальної справи № 2-5115/11, медичної документації на імя ОСОБА_1

Висновками комісійної експертизи №226 від 25 жовтня 2011 р. (а.с.123-132), встановлено наступне:

1. У гр. ОСОБА_1 були наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у формі забиття головного мозку легкого ступеню з формуванням субдуральної гідроми лобової області; забито-рвана рана голови; закрита травма грудної клітини з множинними двобічними переломами ребер (1, 2, 3, 7, 8, 9 лівих і 2, 3, 4, 5, 6-го правих ребер), лівостороннім гемо пневмотораксом, правостороннім гемотораксом, забоєм лівої легені, обширною підшкірною емфіземою і емфіземою середостіння.

Зазначені ушкодження ускладнилися розвитком гострої недостатності дихання, травматичного шоку та постгеморрагічної анемії.

2. Зазначені ушкодження (закрита травма грудної клітки у вигляді множинних двосторонніх переломів ребер, лівостороннього гемо пневмотораксу, правостороннього гемотораксу, забиття лівої легені, обширної підшкірної емфіземи і емфіземи середостіння) призвели до гострої недостатності дихання у ОСОБА_1 Тому отримані гр. ОСОБА_1 тілесні ушкодження, згідно п. 2.1.3. "о" "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" (1995 р.), відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

3. Зазначені ушкодження та їх наслідки призвели до необхідності інтенсивного стаціонарного лікування, тривалого амбулаторного лікування, інвалідизації потерпілого.

4. Комісія експертів вважає за необхідне зазначити недооцінку стану потерпілого на момент надходження його в стаціонар (у медичній карті стаціонарного хворого не описано наявності у гр. ОСОБА_1 загрозливих життю явищ, хоча вони неминуче мали бути, враховуючи тяжкість отриманої постраждалим травми).

В результаті винної поведінки відповідача-1, позивачу були завдані збитки, у звязку з пошкодженням його здоровя. Такі збитки виразилась у майновій та моральній шкоді, нанесеній позивачу.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною першою ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Представником позивача надано до суду докази, які свідчать про понесені позивачем витрати на лікування після ДТП, а саме: копії квитанцій на лікарські засоби (а.с.16-22, 27-28), назви яких співпадають з листами призначень та рецептам (а.с.32, 36, 38). Оригінали квитанцій були витребувані за клопотанням представника позивача з Відкритого акціонерного товариства "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта" та долучені до матеріалів справи (а.с.158-181). А також, підтверджується квитанціями на проведення діагностичних послуг АТ ЗТ МК „Into-sana від 07 липня 2008 р. (а.с.28), від 07 серпня 2008 р. (а.с.47), від 08.09.2008 р. (а.с.47).

Суд не приймає до уваги доводи відповідача-2 про неналежність таких доказів, як квитанції на придбання ліків, з приводу того, що ліки купувались різними датами і в пгт Сарата, адже сам позивач ОСОБА_1 на той час проживав у пгт Сараті, де знаходились і його родичі, які могли купувати ліки саме за місцем проживання. Крім того, всі лікарські засоби співпадають з листами призначень, які містяться в історіях хвороби ОСОБА_1, що підтверджує їх необхідність для позивача.

Посилання відповідача-2 на те, що квитанції на бензин та ж/д квітки датовані жовтнем, коли потерпілий не знаходився на лікуванні, не мають значення для вирішення справи по суті, тому що позивач не заявляє вимог про стягнення коштів на проїзд та бензин з відповідачів, хоч і згадує про проїзні документи у своєму позові.

Загальна сума коштів, яка була витрачена позивачем на лікування з 05.07.2008 р. по 08.09.2008 р. та яка підтверджена доказами складає 18 079 грн. 75 коп.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Інфляційні нарахування на здійснені позивачем витрати, розраховані за період з 09.09.2008 р. по 09.11.2010 р. (а.с.48), перевірені судом та становлять 4 465 грн. 70 коп. За інші періоди позивач не подав додаткових розрахунків та не збільшував позовні вимоги у цій частині.

У п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»( із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 7 від 08.07.94р., № 11 від 30.09.94р., № 15 від 25.05.98р., № 9 від 24.10.2003) наведене наступне: виходячи з вимог ст. 143 ЦПК суддя після прийняття позовної заяви зобов'язаний провести всі дії, необхідні для забезпечення своєчасного та правильного вирішення справи, зокрема залежно від характеру останньої роз'яснити сторонам необхідність надати (сприяти в цьому): у тому числі інформацію про рівень зростання цін на споживчі товари й послуги за час затримки виплати відшкодування.

Виходячи з цього, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення інфляційних нарахувань за час затримки виплати відшкодування законними та обґрунтованими.

Суд критично ставиться до стверджень відповідача-2 про те, що в момент ДТП ОСОБА_2 не виконував свої функціональні обовязки та самовільно використовував службовий автомобіль в особистих цілях, неправомірно заволодів ним.

Відповідачем-2 не надано до суду жодного доказу того, що автомобіль вибув з володіння його власника незаконно, до правоохоронних органів не подавались заяви про викрадення автомобіля. Крім того, відповідач-2 особисто вказує у своїх запереченнях про те, що водій ОСОБА_2 взяв автомобіль з метою ремонту дверей, тобто для виконання своїх службових обовязків.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд вважає, що заперечення Відповідача-2 є недоведеними, ґрунтуються лише на припущеннях та не підтверджуються доказами, таким чином Відповідач-2 намагається уникнути відповідальності за шкоду, заподіяну його працівником.

В силу п.1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У п.2 Постанови Пленуму ВСУ №6 наведено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно з абз.3 п.3 Постанови Пленуму ВСУ №6, володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії, відшкодовують шкоду за правилами відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки, а коли цьому сприяла винна поведінка володільця (не була забезпечена належна охорона і т.п.), відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, що протиправно заволоділа цим джерелом, і на його володільця відповідно до ступеня вини кожного з них.

Винними діями відповідача-1, які виразились у нанесені тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до наявності загрозливих для життя явищ, позивачу була спричинена моральна шкода, яка виразилась в глибоких та тривалих душевних й фізичних стражданнях, що виникли в звязку з пошкодженням здоровя ОСОБА_1, його тривалого відновлення, зміною його способу життя. Наслідки стресу, що він пережив, виражаються в неврівноваженості, підвищеній дратівливості й порушенні сну продовжуються аж до теперішнього часу. Винний у скоєнні злочину відповідач-1, не тільки покинув місце ДТП, не надавши допомогу потерпілому, але й не прийняв жодних мір для добровільного відшкодування завданого збитку, як і володілець джерела підвищеної небезпеки відповідач-2, чим продовжили душевне занепокоєння позивача.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктами 1 та 2 ч.3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд вважає вимоги позивача по стягненню моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень завищеними та виходячи з принципів розумності й справедливості, а також враховуючи тривалість та глибину фізичних і душевних страждань, які позивач переніс у звязку з тяжким ушкодження його здоровя та при наявності загрозливих для життя явищ, недобросовісну поведінку відповідачів, їх відмову у добровільному відшкодуванні збитків, суд оцінює моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідача ОСОБА_2 у розмірі 2 000 гривен.

Відповідно до абз.2 п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001 та №1 від 27.02.2009), за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП) якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого (наприклад, ст.47 Закону України "Про телебачення і радіомовлення").

Витрати на оплату праці адвоката у розмірі 5 000 грн., які були здійснені позивачем під час розгляду кримінальної справи не підлягають стягненню, тому що стягуються відповідно до норм Кримінально-процесуального кодексу України, який не може бути застосований при розгляді цивільної справи.

Дії відповідача-1 по відношенню до позивача є неправомірними та винними, що встановлено вироком Саратського районного суду м. Одеси 13 квітня 2009 року (а.с.5-7).

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Між неправомірними діями відповідача-1 та шкодою, спричиненою позивачу є безпосередній причинний зв'язок, тому суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму ВСУ №6, оскільки в силу ст.452 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, не буде суперечити закону пред'явлення за вибором потерпілого вимог про відшкодування шкоди безпосередньо до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої і особи, яка за неї відповідає, однакові.

Згідно з ч.1 ст.216 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Частиною 3 ст.88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 22, 23 ч.1 ст.1166, ч.1 ст. 1167, п.1 ст. 1172, ч. 2 ст. 1187 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Постановою Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ч.1 ст.60, ч.4 ст.ст. 61, 88, 209, 212 -216, 218, 224 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 Ісаєвича - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 управління Саратської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 Ісаєвича матеріальну шкоду у розмірі 22 545 грн. 45 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 управління Саратської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 Ісаєвича моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 управління Саратської районної державної адміністрації на користь держави грошову суму у розмірі 545 грн. 45 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення може бути оскаржено через Приморський районний суд м. Одеси в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя 11.10.2012