Справа № 2-92/2011
Провадження № 2/807/4/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2012 м.Енергодар

Місцевий Енергодарський міський суд Запорізької області у складі:

головуючого: Ткаченко І. М.,

при секретарі: Лохматова Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Енергодар справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору сектор громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Енергодарського МВ УМВС України в Запорізькій області про усунення перешкод у праві володіння, користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

31 серпня 1991 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (до шлюбу Вербіна) ОСОБА_4 був укладений шлюб, про що Енергодарським Відділом ЗАЦС Запорізької області був зроблений актовий запис № 326 в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу.

25 вересня 1992 року у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_2, про що Дворцем новонароджених м. Харкова був зроблений актовий запис № 5588 в Книзі реєстрації актів про народження.

23 грудня 1998 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано, про що міським Відділом РАГС м. Енергодар Запорізької області був зроблений актовий запис № 319 в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу відбулось на підставі рішення Енергодарського міського суду за ініціативою ОСОБА_1 через зловживання чоловіком спиртними напоями та застосування фізичного насильства в сімї.

Через проблеми житлового характеру всі залишились проживати та бути зареєстрованими в одній квартирі.

22 листопада 2004 року, реалізуючи своє право на приватизацію державного житлового фонду, сторонами по справі - ОСОБА_3, ОСОБА_1, та ОСОБА_2, була здійснена приватизація квартири АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, тобто, по 1/3 частці кожному.

Відповідач продовжував вести аморальний образ життя, зловживав спиртними напоями, влаштовував сварки та ухилявся від виконання свого батьківського обовязку щодо надання матеріального забезпечення свого сина. В 2006 році відповідач залишив квартиру та не проживав в ній.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 квітня 2006 року був оголошений розшук боржника ОСОБА_3 через його заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 10 618 грн. Але згодом відповідач повернувся на зазначене житло, створив неможливі умови для проживання своєї родини, через що останні були вимушені покинути свою власність та проживати в іншому місці.

Станом на 01 травня 2009 року загальна заборгованість ОСОБА_3 стала складати 33 636 грн. 20 коп.

Відповідач проживав самостійно в квартирі, при цьому сплату за комунальні послуги проводила ОСОБА_1

Постановою заступника начальника ВДВС Енергодарського міського управління юстиції від 13.08.2009 року на майно ОСОБА_3 було звернуто стягнення через несплату ним аліментів на утримання сина.

Для врегулювання цього питання та погашення своєї заборгованості по сплаті аліментів відповідач подарував своєму синові ОСОБА_2 свою 1/3 частку квартири АДРЕСА_2. Договір дарування був посвідчений 21 серпня 2009 року державним нотаріусом Енергодарської міської нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 1457. Перехід права власності на цю частку також був зареєстрований в органах БТІ. Таким чином, власниками цієї квартири в теперішній час є ОСОБА_1 у розмірі 1/3 частка та ОСОБА_2 у розмірі 2/3 частки.

Після переходу права власності на зазначену частку позивачі з відповідачем домовились, що він звільнить дане приміщення. Іншої угоди про користування або володіння квартирою між ними не укладалось.

Щодо фактичного користування квартирою, то з того часу, як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 змінили своє місце проживання, тобто, з 2006 року, квартирою фактично користується лише відповідач, який приводить квартиру до поганого санітарного стану, побив вікна у залі, поруйнована меблі на кухні, сантехніка також знаходиться у тому стані, коли користуватись нею неможливо, а також і вся квартира знаходиться дуже в занедбаному стані. Крім того, при появленні в квартирі колишньої дружини та сина, відповідач влаштовує сварки, перебуває у нетверезому стані та намагається застосувати фізичну силу щодо них. Перебуваючи в постійному страху перед його поведінкою, колишня дружина та син не мають можливості проживати в цій квартирі, знімаючи інше житло за договором найму, а перед цим проживаючи у своїх рідних. Тимчасове проживання у інших людей та проблеми матеріального характеру змушують позивачів здійснити відчуження квартири, про що в серпні 2010 року ними було заявлено відповідачу з проханням звільнити квартиру та знятись з реєстраційного обліку.

Результатом цієї розмови стало те, що 07.08.2010 року ОСОБА_3 відняв ключі від вхідних дверей квартири у ОСОБА_2, які повернув лише у листопаді 2010 року через сусідів.

Позивачі просять суд усунути перешкоди в користуванні власністю, а саме зняти з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_3 за адресою квартири АДРЕСА_3, виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення, та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме судовий збір в сумі 8 грн. 50 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37 грн. 00 коп.

У судове засідання позивачі не зявилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснив, що у добровільному порядку вирішити питання не можливо.

Відповідач у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що відповідач не має іншого житла и йому немає де проживати.

Вислухавши пояснення, дослідував матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так відповідач звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування частки квартири не дійсним. Рішення апеляційного суду Запорізької області у задоволення було відмовлено, рішення набрало законної сили, та відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, у суду не має сумніву, щодо належності квартири на праві власності позивачам по справі.

Оцінюючи надані докази, враховуючи пояснення сторін по справі, пояснення свідків, суд вважає, що відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7, та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав передбачених законом.

Згідно ст. 383 ЦК України власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання своєї родини, інших осіб.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством .

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідач є колишнім чоловіком, спільно з позивачами не проживає та не веде спільного господарства. Таким чином, він не є членом сімї позивачів.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права приватної власності чи обмежений у його здійснені.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. І ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. І ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

П. 2 ч.1 ст. 399 ЦК України передбачає, що право володіння припиняється у разі, зокрема, витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Згідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, реєстрація - це внесення відомостей до паспортного столу про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно до ст. 3 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року за № 35 місцем проживання фізичної особи є місце, де вона постійно або переважно проживає як власник житлового будинку (приміщення), за договором його наймання, піднаймання, оренди або на інших підставах, передбачених законодавством.

Договір найму квартири між позивачами та відповідачем не укладався. Відповідач володіє квартирою (після того як перестав бути власником частини квартири) безпідставно.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.41 Конституції України, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, ст. ст. 319, 321, 387, 391, 398 ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, ст. 3 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року за № 35, -

ВИРІШИВ:

Усунути перешкоди в реалізації прав власника належним ОСОБА_1, ОСОБА_2 на праві власності нерухомим майном квартирою № 90 в буд.15 по вул. Козацька в м. Енергодарі Запорізької області.

Зняти з реєстраційного обліку місця проживання ОСОБА_3 за адресою квартири АДРЕСА_4

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_4 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме судовий збір в сумі 8 грн. 50 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 37 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області протягом десяти днів з дня виготовлення повного рішення, яке буде виготовлено 14.03.2012 року. Для осіб відсутніх у судовому засіданні в той же строк, з моменту отримання копії рішення.

Суддя: І. М. Ткаченко