Справа № 0417/1170/2012
Справа №2/0417/1505/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 липня 2012 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Слюсар Л.П.

при секретарі Щіголєвій Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Індустріальна районна у м. Дніпропетровську рада, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка в січні 2012 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Індустріальна районна у м. Дніпропетровську рада, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. В ході розгляду позовні вимоги буди уточнені.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка в своїй позовній заяві посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності їй ОСОБА_1, відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Їм було видано свідоцтво про право власності на житло від 31.10.1994 року, де було вказано, що квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідач ОСОБА_2 є її чоловіком, а ОСОБА_3 є її сином. ОСОБА_5 є її матірю. З 10.03.1989 року вона разом із відповідачами, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали в квартирі розташованій за адресою: АДРЕСА_2. ОСОБА_4 та її мати ОСОБА_5 перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали разом понад 20 років. 23.12.1994 року помер ОСОБА_4. ОСОБА_4 спадкоємців ні за заповітом, ні за законом не мав, тому його спадщина ніким прийнята не була. Спадщина після смерті ОСОБА_4 не була визнана відумерлою відповідно до норм діючого законодавства України. Після смерті ОСОБА_4 вона продовжувала проживати в квартирі, користуватися всіма кімнатами та сплачувати послуги за всю квартиру. Вважає, що вона фактично вступила в володіння спірною квартирою в тому числі частиною квартири, яка належала ОСОБА_4. Вказала, що фактично володіє квартирою з 01.01.2001 року до теперішнього часу, тобто більше ніж 10 років. Вважає, що вона добросовісно заволоділа частиною спірної квартири, яка належала померлому, так як вселилася та проживала в цій квартирі з 10.03.1989 року і безпосередньо з 31.10.1994 року разом з іншими мешканцями квартири законно набула право власності на частину спірної квартири. Також вона відкрито, без таємниць, очевидно для всіх третіх осіб, які мали можливість спостерігати за нею та безперервно протягом більше ніж 10 років володіла та користувалася всією спірною квартирою. ОСОБА_5 померла 29 листопада 2010 року. Після смерті матері вона звернулася до нотаріальної контори для оформлення спадщини. Інші спадкоємці відмовилися від права на спадщину. Нотаріус їй повідомив, що вона зможе отримати

свідоцтво на спадщину лише на частину спірної квартири, яка належала її матері, а отримати свідоцтво на спадщину на частину квартири, що належала померлому ОСОБА_4 вона не зможе, так як в неї не має доказів, щоб підтвердити факт родинних стосунків її матері з померлим ОСОБА_4 та порадив звернутися до суду з метою вирішення цього питання. Відповідачі , які є співвласниками спірної квартири відмовляються від права власності на частину квартири №52, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Косіора, буд.49, що належала померлому ОСОБА_4. Просила суд: визнати частку померлого ОСОБА_4 у спільній сумісній власності, яка становить 1/5 частини квартири 52, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Косіора, буд.49; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 квартири №52, розташованої за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Косіора, буд.49, що належала померлому ОСОБА_4.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив суд позов задовольнити.

Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовної заяви та просив суд ухвалити рішення відповідно діючого законодавства.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У ході судового розгляду встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 31 жовтня 1994 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно до розпорядження від 31 жовтня 1994 року за №3/2929-94 квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно номер витягу 33674473 від 31.03.2012 року, реєстраційний номер майна: 36341547 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на 1/5 частку, ОСОБА_2 на 1/5 частку, ОСОБА_5 на 1/5 частку, ОСОБА_4 на 1/5 частку, ОСОБА_3 на 1/5 частку квартири (а.с.67).

ОСОБА_4 помер ( а.с.16) . Відповідно до довідки Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 березня 2012 року за 3484/01-16 спадкова справа після смерті ОСОБА_4, померлого 23.12.1994 року не заводилась. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось ( а.с.34).

ОСОБА_5 померла 29.11.2010 року ( а.с.17).

Відповідно до спадкової справи №1/2012 заведеною приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_5, померлої 29 листопада 2010 року, з заявою про прийняття спадщини звернулася донька померлої ОСОБА_1. Відповідно до Свідоцтво про право на спадщину за законом від 11 квітня 2012 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №1034 спадкоємцем майна ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 29 листопада 2010 року є її дочка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадщина на яку видано свідоцтво складається з 1/5 частки квартири АДРЕСА_3, що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 31 жовтня 1994 року управлінням житлового господарства виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів, виданого на підставі розпорядження №3/2929-94 від 31 жовтня 1994 року, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації , запис в реєстровій книзі 136 п-120, реєстраційний номер 36341547 (а.с.45-72) .

Позивачка просить суд визначити часку померлого ОСОБА_4 у спільній сумісній власності, яка становить 1/5 частини квартири №52, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Косіора, буд.49.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 4 ст.25 ЦК України передбачено, що в момент смерті цивільна правоздатність фізичної особи припиняється, отже судом не може бути вирішено питання про права осіб, цивільна та цивільна процесуальна правоздатність і дієздатність яких припинена у звязку зі смертю.

Крім того, як вбачається із Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4 належить на праві власності 1/5 частка квартири АДРЕСА_4.

Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в частині визначення частки померлого ОСОБА_4

Позивачкою заявлені вимоги щодо визнання за нею права власності на 1/5 частку квартири, що належала ОСОБА_4 за набувальною давністю посилаючись на те, що ОСОБА_4 та її мати ОСОБА_5 перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали разом понад 20 років. Після смерті ОСОБА_4 вона продовжувала проживати в квартирі, користуватися усіма кімнатами та сплачувати послуги за всю квартиру. Однак після смерті ОСОБА_4 в спірній кватирі крім позивачки проживала її мати ОСОБА_5 та відповідачі по справі.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У звязку з наведеним вище, суд приходить до висновку про те, що дійсно позивачка, її матір до своєї смерті та відповідачі відкрито користувалися 1/5 часткою квартири АДРЕСА_4, яка належить на праві власності ОСОБА_4, який помер 23.12.1994 року, отже власник майна їм був добре відомий, відумерлою спадщина не визнавалася, а тому, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи, у їх сукупності, суд приходить до висновку проте, що вимоги позивачки не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і не підлягають задоволенню.

Згідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України із позивачки підлягає стягненню на користь держави недоплачений судовий збір в розмірі 107 грн. 30 коп.

Керуючись: ст.344 ЦК України, ст. ст.3,7,11, 15, 60, 88, 212- 215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 107 грн. 30 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар