Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 2-3808/12
РІШЕННЯ

Іменем України

18.12.2012 року

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Медвідь Н.О.

при секретарі Ковтонюк К.В.

за участю прокурора Карман В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом заступника прокурора Києво-Святошинського району в інтересах держави в особі ОСОБА_1 обласного управління лісового господарства та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_2 РДА, ОСОБА_3 про визнання недійсним, протиправним та скасування розпорядження районної державної адміністрації, недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки у державну власність, -

В С Т А Н О В И В:

Заступник прокурора Києво-Святошинського району звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що розпорядженням ОСОБА_2 РДА №2196 від 17.12.09 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гатненської сільської ради.

В подальшому, розпорядженням ОСОБА_2 РДА № 1527 від 04.03.10 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах Гатненської сільської ради ОСОБА_3 на підставі якого виданий державний акт на право приватної власностіземельну ділянку пл..0,2500 га., цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. Вважає розпорядження від 04.03.10 № 1527 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_3 Р,В. для ведення особистого селянського господарства та передання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства та виданий на його підставі державний акт на право приватної власності на земельну ділянку суперечать вимогам чинного законодавства.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України передбачено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Згідно інформації ДП «Київське лісове господарство» від 25.06.12 встановлено, що земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_3 відносяться до земель лісового фонду та знаходяться в кварталі 2, виділ 6 Васильківського лісництва.

З вказаної інформації ДП «Київське лісове господарство» від 25.06.12 встановлено, що погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність вказаним особам не надавалось, однак, вилучення спірних земельних ділянок відповідно до вимог ст. 149 Земельного кодексу України не відбувалось.

Тому просив визнати недійсним, протиправним та скасувати розпорядження голови ОСОБА_2 РДА № 1527 від 04.03.10 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гатненської сільської ради та передання у власність його земельної ділянки площею 0,2500 га для ведення особистого селянського господарства. Визнати недійсним державний акт серії ЯИ номер 495303 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району, з кадастровим номером № :02:010:0280, виданий ОСОБА_3 Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ДП «Київське лісове господарство» земельну ділянку площею 0,2500 га, яка розташована в адміністративних межах Гатненської сільської ради Києво- Святошинського району, з кадастровим номером № :02:010:0280.

В судовому засіданні прокурор , представник позивача ОСОБА_1 обласного управління лісового господарства та мисливського господарства позов підтримали..

Позивач ОСОБА_4 підприємство «Київське лісове господарство» , відповідач ОСОБА_2 РДА в судове засідання не з»явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав, та зазначив, що позивач мав представити планово-картографічні матеріали лісовпорядкування стосовно конкретних земельних ділянок - із зазначенням їх меж, які мали б бути винесені в натурі.

Згідно із офіційною відповіддю Міністерства екології та природних ресурсів України № 23499/08/10-12 від 30.11.2012 міністерство не погоджувало єдиного нормативно-правового акта, яким би визначались основні засади і єдині критерії проведення лісовпорядних робіт на всій території України.

Відповідно до офіційної відповіді Державного агентства лісових ресурсів України від 03.12.2012 № 02-07/5950-12 на сьогодні є чинною Інструкція з проведення лісовпорядкування, затверджена постановою Держкомлісу СРСР від 12.09.1985 року № 4 - у частині, що не суперечить діючому законодавству України.

Відповідно до пункту 3.6.2.2 Інструкції лісовпорядна організація зобов'язана отримати в районних (обласних) органах землеустрою викопіювання меж, встановлених землеустроєм по землекористувачам, суміжним з територією впорядковуваного об'єкту. Відповідно до Інструкції з лісовпорядкування (Ірпінь, 2006 рік, яка не має нормативної дії, в якій, однак, враховано особливості діючого законодавства України) «межі земельних ділянок лісового фонду, що підлягають лісовпорядкуванню, визначаються на основі планів внутрішньогосподарського землевпорядкування і наносяться на їхні копії, які засвідчуються землевпорядною службою району».

Відповідно до пункту 3.6.3 Інструкції ділянки суміжних землекористувачів, які не мають геодезичних даних (а такими є землі селищних рад, які є земельними масивами, а не ділянками - із визначеними межами), і спірні межі мають бути перераховані в спеціальному акті, який підписується головним (старшим) районним землевпорядником.

Позивачами таких належних і допустимих доказів не надано. Натомість, як вбачається із відповіді Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області від 27.10.2010 № 10217 щодо зазначених земельних ділянок відсутні матеріали щодо відведення та закріплення за лісогосподарськими організаціями спірної земельної ділянки.

Позивачами на вимогу суду надано: лист директора ДП «ОСОБА_1 лісгосп» ОСОБА_5; викопіювання з формування території Гатненської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області.Подані матеріали те тільки не узгоджені із землевпорядною службою району, як того вимагає Інструкція, вони апріорі не є картографічними.

Позивачем документів, що підтверджувати б встановлення меж перед лісовпорядними роботами подано не було, тому просив в позові відмовити.

Суд, вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, в позові відмовляє з наступних підстав:

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охорони держави.

Судом встановлено, що Розпорядженням ОСОБА_2 РДА №2196 від 17.12.09 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Гатненської сільської ради.

В подальшому, розпорядженням ОСОБА_2 РДА № 1527 від 04.03.10 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах Гатненської сільської ради ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1), на підставі якого виданий державний акт на право приватної власності серія ЯИ номер 495303 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:010:0280, площею 0,2500 га., цільове призначення для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до пункту 5 Перехідних положень Лісового кодексу України встановлюється правило, що «до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово- картографічні матеріали лісовпорядкування».

Прокурор та представник позивача не надали в судовому засіданні планово-картографічні матеріали лісовпорядкування стосовно спірної земельної ділянки із зазначенням їх меж, які мали б бути винесені в натурі.

Відповідно до частини 1 статті 47 Лісового кодексу України лісовпорядкування є обов'язковим на всій території України і воно ведеться лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства. І цей порядок, як вбачається з приписів пункту 8 частини 1 статті 29 Лісового кодексу України погоджується центральним органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно частини 2 статті 5 Лісового кодексу України віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Відповідно до пункту 3.6.2.2 Інструкції лісовпорядна організація зобов'язана отримати в районних (обласних) органах землеустрою викопіювання меж, встановлених землеустроєм по землекористувачам, суміжним з територією впорядковуваного об'єкту. Відповідно до Інструкції з лісовпорядкування «межі земельних ділянок лісового фонду, що підлягають лісовпорядкуванню, визначаються на основі планів внутрішньогосподарського землевпорядкування і наносяться на їхні копії, які засвідчуються землевпорядною службою району», що прокурорм та представником позивача не надано.

Також позивачем та прокурором не надано документів, які б підтверджувати встановлення меж перед лісовпорядними роботами.

Пункт 2.3.3 Інструкції визначає, що до лісовпорядної документації відноситься також: документи, які засвідчують перевірку і узгодження з органами землеустрою за наявними матеріалами і в натурі меж підприємства, розв'язання всіх спірних питань із суміжними землекористувачами; перелік урядових рішень про передачу і прийомку земель, здійснених після попереднього землеустрою; оригінали документів на землі, передані в довгострокове користування, що також не надано..

В ст. 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності.

Статтею 8 Лісового кодексу України передбачено, що у державній власності перебувають усі ліси, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Лісового кодексу України, у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 32 Лісового кодексу України, районні державні адміністрації у межах своїх повноважень на їх території забезпечують реалізацію державної політики у сфері лісових відносин.

Вираженням державної політики у сфері лісових відносин є розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.08 № 610-р «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками», в якому зазначено, що з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок (далі - ділянки) Мінприроди, Мінагрополітики, Міноборони, Держкомлісгоспу та Держкомзему до законодавчого врегулювання питань запобігання зловживанням у цій сфері: зупинити прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення; відкликати раніше надану згоду на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення у разі, коли місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування не прийнято відповідні рішення або коли за результатами перевірки встановлено, що такі рішення прийняті з порушенням вимог законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

За таких обставин, позовні вимоги заступника прокурора в частині витребування спірної земельної ділянки на користь держави в особіОСОБА_1 обласного управління лісового господарства та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» не мають під собою правового підґрунтя , оскільки ця ділянка згідно Розпорядженню на законних підставах вибула з державної власності та набула статусу приватної власності площею 0, 2500 га.

Крім того, відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Таким чином, вимоги прокурора в інтересах держави в особіОСОБА_1 обласного управління лісового господарства та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» є безпідставними, оскільки позивач не є власникам спірної земельної ділянки , а є органом уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах : ОСОБА_1 обласного управління лісового та мисливського господарства , Державного підприємства «Київське лісове господарство»

Порядок розпорядження земельними ділянками встановлено, зокрема, Земельним кодексом України, Лісовим кодексом України, Законом України «Про землеустрій». Розпорядження КМУ № 610-р від 10.04.2008 р. на яке посилається прокурор, є підзаконним нормативно-правовим актом якій приймається на підставі Конституції та законів України та не може їм суперечити.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Надання земельної ділянки відповідачу, відбувалося у повній відповідності до вимог ст.ст. 40,118 ЗК України щодо порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, в тому числі з отриманням погоджень всіх повноважних органів, передбачених ч.9 ст.118 ЗК України.

Статтею 143 ЗК України передбачений виключний перелік підстав для примусового припинення прав на земельну ділянку, а саме:

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об'єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров'ю населення) в терміни, встановлені вказівками спеціально уповноважених органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів;в) конфіскації земельної ділянки;г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності;ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов'язаннях власника цієї земельної ділянки;д) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

За наявності законного та чинного Розпорядження ОСОБА_2 РДА від 04.03.2010 № 1527 можна зробити висновок , що жодна з перелічених підстав не може бути застосована для припинення права власності на земельну ділянку власника земельної ділянки Михайленка.Р.В..

Відповідно до частини 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Виходячи з вищевикладеного , суд вважає, що не існує жодного порушення прав або інтересів позивачів прийняттям ОСОБА_2 РДА розпорядження.

Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, іншими законодавчими актами України.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч.2 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Отже, саме власнику землі, належать повноваження щодо усунення порушень його прав на землю у порядку, передбаченому ст.212 Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Прокурор та представник позивача не довели тих обставин на які посилалися як на підставу своїх вимог, не надали докази в обґрунтування своїх вимог, не спростували тих обставин на які посилався представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є їх обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу, роз»яснював прокурору та представнику позивача їх права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог прокурора, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України.

Керуючись Конституцією України, ст.ст.203, 215, 321, 386, 387 , 393 ЦК України, ст..ст.809, 84 , 125,152, 158 ЗК України, ст..ст. 7, 8, 17, 28, 32 Лісового Кодексу України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» ст.ст. 10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У позові заступника прокурора Києво-Святошинського району в інтересах держави в особі ОСОБА_1 обласного управління лісового господарства та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до ОСОБА_2 РДА, ОСОБА_3 про визнання недійсним, протиправним та скасування розпорядження районної державної адміністрації, недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки у державну власність, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: