Справа № 2-25/11 Провадження № 22-ц/0290/2243/2012Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 40 Доповідач: Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2012 м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Камзалова В.В., Міхасішина І.В.,

при секретарі Сніжко О.А.,

за участю представника позивача, апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представників відповідачів: товариства з обмеженою відповідальністю «Міс-то» ОСОБА_4, редакції газети «Місто» ОСОБА_5, УМВС України у Він-ницькій області ОСОБА_6, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного сду Вінницької області цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до товариства з обмеженою від-

повідальністю «Місто», редакції газети «Місто»,УМВС України у Він-

ницькій області, Головного управління Державної казначейської слу -

жби України у Вінницькій області про захист честі, гідності, ділової

репутації, відшкодування моральної шкоди в загальній сумі 500 тисяч

гривень,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 12 червня 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А:

27 жовтня 2009 року ОСОБА_2 звернувся в Замостянський районний суд м. Вінниці з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Місто», редакції газети «Місто», УМВС України у Вінницькій області про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди в загальній сумі 500000,00 гривень ( а. с. 3-6 ). Позов мотивований тим, що 24 жовтня 2008 року в № 40 газети «Місто» була опублікована стаття «Невдалий замах…на самого себе». У статті була викладена інформація щодо придбання і використання позивачем мобільного телефону, ухвалення ним певних неправосудних рішень як суддею Тульчинського районного суду Вінницької області, зізнання в імітації замаху на себе з метою уникнення відповідальності за винесення неправомірних рішень по ряду справ. Оприлюднена інформація, на думку позивача, є недостовірною, негативною, такою, що порочить його честь, гідність, ділову репутацію, у звязку з чим він звернувся в суд з даним позовом, вимагав відшкодування заподіяної моральної шкоди на свою користь з УМВС України у Вінницькій області 100 тисяч гривень, з редакції газети «Місто» та ТОВ «Місто» по 200 тисяч гривень.

Ухвалами Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 грудня 2009 року, 20 лютого 2012 року на задоволення клопотань представника УМВС Ук -раїни у Вінницькій області до участі у даній справі в якості співвідповідача залучене Головне управління Державної казначейської служби України у Він -ницькій області ( а. с. 57, 162 ).

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 12 червня 2012 року ( а. с. 205-207 ) позов ОСОБА_2 залишений без задоволення.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням у справі, ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку, просить оскаржуване судове рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову ( а. с. 210-213 ). Апелянт вважає, що судове рішення від 12 червня 2012 року є незаконним, необгрун-тованим, неправосудним, оскільки судом не дано обставинам, на які посилався позивач, жодної оцінки. Рішення побудоване на обставинах, які позивач не оскаржував. Судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та заперечення на апеляційну скаргу представників осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази, наявні в ній, в їх сукупності, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 24.10.2008 року в № 40 газети «Місто» була опуб-лікова стаття під назвою «Невдалий замах…на самого себе». Опублікувавши статтю, редакція газети, з посилання на ВГЗ УМВС України у Вінницькій об- ласті, поширила інформацію про те, що суддя Тульчинського районного суду Вінницької області придбав мобільний телефон, з якого сам собі направляв SМS-повідомлення з погрозами для забезпечення алібі. Цей суддя, виходячи з тексту публікації, ухвалював неправосудні рішення, повязані з Будинком побуту, кафе «Вогник», самочинно побудованими обєктами на території 45-го експериментально-механічного заводу у м. Вінниці, а також під тиском доказів зізнався в імітації замаху на себе аби уникнути відповідальності за винесення неправомірних рішень за низкою справ.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що стаття «Невдалий замах… на самого себе» носить інформаційний характер, грунтується на припущеннях і є оціночним судженням. Відповідач повідомив певну інформацію, що є вираженням його субєктивної думки і це не можна вважати поширенням не-достовірної інформації щодо позивача. По суті стаття носить інформаційний характер, висловлювання в ній не можуть тлумачитися як такі, що містять фактичні дані. Оціночні судження не підлягають спростуванню чи доведенню їх правдивості.

Суд першої інстанції при вирішенні заявленого спору керувався нормами

статей 277 ЦК України, 47-1 Закону України «Про інформацію», згідно яких не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критика певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати. Оціночними судженнями, за винятком образи чи на-клепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Колегія суддів не знаходить підстав погодитися з доводами представників відповідачів відносно того, що, оскільки прізвище позивача ОСОБА_2 у статті «Невдалий замах…на самого себе» не згадується, то його звернення до суду з вимогами про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, є безпідставним.

У вказаній статті йдеться про «тульчинського суддю», оспорювана інфор-мація про якого не викликала сумнівів у широкого загалу щодо конкретного працівника цього суду.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач на момент розповсюдження оспорюваної ним інформації був суддею, тобто пуб-лічною особою, яка обіймає державну посаду, користується державними ре-сурсами, відіграє певну роль у суспільному житті держави та її громадян. Як публічна особа позивач повинен бути готовим до повсякденного контролю своєї діяльності, поведінки, гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як він виконував або виконує свої функції. При цьому публічні особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче розкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що в оспорюваній статті ОСОБА_2 обвинувачується в постановленні неправосудних рішень, тобто у вчиненні злочину, а не підданий критиці в неналежному виконанні своїх функцій. Однак, висловлювання щодо ухвалення неправосудних рішень за низкою справ є своєрідною критикою в неналежному виконанні суддею своїх посадових функцій.

Судом першої інстанції зроблено обгрунтований і вмотивований висновок про безпідставність вимог ОСОБА_2 щодо відшкодування моральної шкоди, яка виразилася, за його твердженням, у приниженні честі, гідності позивача, завданні шкоди його діловій репутації.

Суд першої інстанції вірно визначився у правовідносих, що склалися між сторонами у справі, застосував норми матеріального права, що регулюють да -ні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 спростовуються матеріалами справи, не заперечують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному

судовому рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апе-ляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інс-танції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції, ухвалюючи 12 червня 2012 року рішення про відмову у позові ОСОБА_2, повно та всебічно дослідив і оцінив фактичні обставини у справі, подані сторонами докази. Суд ухвалив рішення, виходячи з доводів і заперечень сторін, з врахуванням принципу їх змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України судове рішення належним чином мотивоване, тому підстав для задоволення апеляційної скарги судова колегія не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК Ук-раїни, колегія cуддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 12 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголо-шення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціа-лізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:

Судді: