Провадження №2/2033/146/2012
Справа №2-1191/2011
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2012 року Фрунзенський районний
суд м. Харкова у складі:

судді Тарасенко Л.М.,

при секретарі Ільюта А.С.,

розгянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про
визнання недійсним кредитного
договору

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до Публічного акціонерного
товариства «ПриватБанк» про визнання
кредитного договору №105/Р-08 від 04
вересня 2008 року недійсним, посилаючись
на те, що укладений в валюті, відмінній
від гривні України, з використанням
іноземної валюти як засобу платежу,
суперечить вимогам законодавства та
порушує цим її права як споживача
споживчого кредиту. Також просить
визнати вказаний кредитний договір
недійсним внаслідок неправомірної
зміни відсоткової ставки.

Позивачка у судовому засіданні позовні
вимоги підтримала у повному обсязі,
просила задовольнити.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав. У задоволенні позову
просив відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивачки,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, вважає позовні
вимоги такими, що задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

04 вересня 2008 року між Закритим
акціонерним товариством «ПриватБанк»
в особі Центрального відділення філії
«Харківське головне регіональне
управління «Закритого акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» (правонаступником якого
являється відповідач у справі -
Публічне акціонерне товариство
«ПриватБанк») та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір №105/Р-08, згідно умов
якого, відповідач зобов»язався надати
позивачу кредитні кошти загальною
сумою 55 000 доларів США окремими
частинами - траншами кредиту. На
підставі договору про видачу траншу
від 04 вересня 2008 року №105/Р-08-01,
позивачка отримала вказані кредитні
кошти у розмірі 55 000 доларів США з
кінцевим терміном повернення кредиту 03
вересня 2013 року та сплатою 18% річних,
починаючи з дати списання коштів з
позичкового рахунку до дати погашення
кредиту.

Крім того, в забезпечення виконання
зобовязань за вказаним кредитним
договором, 04 вересня 2008 року між ОСОБА_3,
ОСОБА_4, від імені якої за дорученням
діяла ОСОБА_1, ОСОБА_1 та Закритим
акціонерним товариством «ПриватБанк»
в особі Центрального відділення філії
«Харківське головне регіональне
управління «Закритого акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» було укладено договір
іпотеки, згідно умов якого,
іпотекодавці передали відповідачу у
справі, як іпотекодержателю, нерухоме
майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Частиною 2 статті 30 Цивільного
процесуального кодексу України
закріплено положення про те, що
позивачем і відповідачем можуть бути
фізичні і юридичні особи, а також
держава.

Відповідно до ст. 47 Закону України "Про
банки і банківську діяльність"
операції, визначені пунктами 1-3 частини
першої цієї статті (у тому числі
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик), належать до виключно
банківських операцій, здійснювати які
дозволяється тільки юридичним особам,
які мають банківську ліцензію.

Виходячи з положень Закону України
«Про захист прав споживачів»,
застосування вказаного Закону до
спорів, які виникають з кредитних
правовідносин, можливе в тому разі,
якщо предметом і підставою позову є
питання надання інформації
споживачеві про умови отримання
кредиту, типи відсоткової ставки,
валютні ризики, процедура виконання
договору тощо, які передують укладенню
договору. Після укладення договору між
сторонами виникають кредитні
правовідносини, тому до спорів щодо
виконання цього договору цей закон не
може застосовуватись, а застосуванню
підлягає спеціальне законодавство в
системі кредитування.

Правове регулювання визнання
правочинів недійсними здійснюється на
підставі статей 203, 215 Цивільного
кодексу України. Статтею 203 Цивільного
кодексу України визначено загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину.

При укладенні спірного договору
позивачеві були відомі усі умови
договору та не існувало ніяких інших
умов, які б примусили його прийняти їх
на вкрай невигідних для себе умовах.
Тому положення ч.З ст..203 Цивільного
кодексу України про вільне
волевиявлення учасниками правочину
порушено не було.

Зміст спірного договору не суперечить
положенням Цивільного кодексу України,
іншим актам законодавства, моральним
засадам суспільства, тобто має місце
додержання норми ч.1 ст. 203 Цивільного
кодексу України.

Позивач вважає, що надання банком
позичальникові грошових коштів
(кредиту) у іноземній валюті - доларах
США та проведення позивачем дій
відносно виконання своїх обов'язків в
іноземній валюті є такою, що суперечить
вимогам чинного законодавства України
та потребує наявності індивідуальної
ліцензії Національного Банку України.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» кошти -
це гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент.

За положеннями ст. 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня.

При цьому, Основний закон не встановлює
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу
України, іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до законодавства
України гривня має статус
універсального платіжного засобу, який
без обмежень приймається на всій
території України, в той час коли обіг
іноземної валюти обумовлений вимогами
спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю, є Декрет Кабінету Міністрів
України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» .

Відповідно до ст. 5 цього Декрету,
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного Банку України. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральна
ліцензія) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п. 2
ст. 5 Декрету.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції незалежно від виду
валюти, яка використовується. Указані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та генеральних
ліцензій встановлюється також
Положенням про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операції, затвердженим
постановою Правління Національного
Банку України від 17 липня 2001 року № 275, у
п. 5.З якого зазначено, що письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями, що перераховані
в цьому Положенні, є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій згідно з Декретом Кабінету
Міністрів України.

Правовий аналіз зазначених норм дає
підстави для висновку, що банк, як
фінансова установа, отримавши в
установленому законом порядку
банківську ліцензію та відповідний
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, який є
генеральною ліцензією на валютні
операції, має право здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України, який
передбачає наявність індивідуальної
ліцензії на надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують установлені
законодавством межі, то на даний час
законодавством не встановлено межі
термінів і сум надання або одержання
кредитів в іноземній валюті .

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій достатньою
правовою підставою для здійснення
банками кредитування в іноземній
валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України є наявність
у банку генеральної ліцензії на
здійснення валютних операцій,
отриманої в установленому порядку,
тобто отримання письмового дозволу
Національного Банку України на
операції, пов'язані з іноземною
валютою.

Тобто надання кредитів у валюті за
наявності в банку відповідної
генеральної ліцензії (дозволу
Національного Банку України на
здійснення кредитних операцій у
валюті) не суперечить вимогам чинного
законодавства України.

Статтею 47 Закону України "Про банки та
банківську діяльність" закріплено
право самостійно встановлювати
відсоткові ставки по своїх операціях.

Умовами кредитного договору № 105/Р від
04 вересня 2008 року, п. 2.3.1. встановлено, що
кредитор має право ініціювати зміну
розміру відсоткової ставки за
користування кредитом у разі зміни
економічної ситуації у
кредитно-фінансовій систьемі України,
кон'юнктури ринку грошових ресурсів в
Україні. Із вказаними умовами позивач
погодився при укладанні договору за
відсутності примусу, що
підтверджується його підписом в
договорі.

Таким чином, всі положення ст. 203
Цивільного кодексу України, необхідні
для визнання чинності правочину,
банком при укладенні кредитного
договору № 105/Р від 04 вересня 2008 року
було додержано.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про необґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «ПриватБанк»
про визнання недійсним кредитного
договору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215
Цивільно-процесуального кодексу
України, ст.ст. 192, 203, Цивільного кодексу
України, ст.ст. 2, 47 Закону України «Про
банки та банківську діяльність»,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про
визнання недійсним кредитного
договору №105/Р-08 від 04 вересня 2008 року -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через суд першої інстанції протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: