Справа № 1309/2-281/11 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський Є.П.
Провадження № 22-ц/1390/3100/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2012 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Бойко С.М., Цяцяк Р.П.

при секретарі: Служала А.Ю.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 грудня 2011 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 грудня 2011 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Синот-Україна, про стягнення штрафу за порушення умов договору.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 7500 грн. штрафу, 75 грн. державного мита, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, 2051 грн. 10 коп. за проведення експертизи, а всього 9656 (девять тисяч шістсот пятдесят шість) грн. 10 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 90 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи на р/р 0003, МФО 825014, , Банк ГУДК у Львівській області, код платежу 22050000.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про спільні гарантії відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийняте без належного дослідження всіх обставин, що мають значення для даної справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд не надав належної оцінки тому факту, що відповідач не підписував договір про спільні гарантії від 11.04.2008 року, пославшись лише на дані, викладені у висновку №2440 судово-почеркознавчої експертизи від 02.09.2011 року. Звертає увагу суду, що районний суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи та у клопотанні про долучення до матеріалів справи ряду необхідних документів, які мають важливе значення для повного та всебічного розгляду справи, чим порушив норми ст.10 ЦПК України.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення штрафу за порушення умов договору та задоволити зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, районний суд виходив з того, що договір про спільні гарантії від 11.04.2008 року укладений відповідно до вимог чинного законодавства всіма його сторонами, про що свідчать їх підписи в договорі, є обовязковим для виконання його сторонами, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, так як передбачає певні права та обовязки для сторін договору у вигляді наданих гарантій, а так само встановлює відповідальність сторони, винної у їх порушення у вигляді штрафу, а відповідачем порушено умови даного договору, внаслідок чого на нього покладається відповідальність, визначена п.4.2 даного договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Районним судом встановлено, що 11.04.2008 року між ОСОБА_4, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТзОВ Професійна ліга. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №1156. Вартість відчужуваної відповідачем за первісним позовом частки у статутному капіталі ТзОВ Професійна ліга згідно п.2.1 даного договору купівлі-продажу становила 15000 грн.

11.04.2008 року між ОСОБА_2, ТзОВ Синот-Україна та ОСОБА_4 було

укладено в письмовій формі договір про спільні гарантії.

Згідно п. 2.11 вказаного договору ОСОБА_4, як продавець, надав гарантію того, що протягом двох років з моменту підписання цього договору, не здійснюватиме жодних дій, повязаних із видавництвом газети Суботня пошта та не буде будь-яким чином повязаним із такими діями, окрім випадків спільної згоди сторін та випадків, коли юридичні факти не залежать від волі продавця.

Пунктом 4.2. договору про спільні гарантії передбачено, що за порушення сторонами договору умов, передбачених цим договором, винна сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 50% договірної ціни частки, визначеної п.2.1. договору купівлі-продажу часток від 11.04.2008 року.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Оскільки районним судом безспірно встановлено порушення ОСОБА_4 умов договору про спільні гарантії від 11.04.2008 року, то колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2 та стягнув в його користь з ОСОБА_4 7500 грн. штрафу відповідно до умов даного договору.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір про спільні гарантії від 11.04.2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, на підставі ч.5 ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину і, зокрема, частиною 5 цієї статті визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, є фіктивним(ч.1 ст.234 ЦК України).

Однак, визнати недійсним правочин з цієї підстави можна лише за умови , що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно правові наслідки.

Проте, ОСОБА_2 та ТзОВ Синот-Україна заперечують проти того, що укладаючи договір про спільні гарантії від 11.04.2008 року, вони не мали мети створити юридичні наслідки.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд підставно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Не заслуговують на увагу покликання апелянта на те, що договір про спільні гарантії від 11.04.2008 року в дійсності ОСОБА_4 не укладався та що підписи на договорі, вчинені від його імені, виконані не ним, а іншої особою, оскільки такі спростовуються висновком №2440 судово-почеркознавчої експертизи від 02.09.2011 року.

Не призначення повторної судово - почеркознавчої експертизи не вплинуло на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, так як підстав, визначених ст.150 ЦПК України, для призначення такої не було. такий висновок не стосується підстав зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді: