Справа № 1521/4415/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2012 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Рябоконь Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ :

12 вересня 2012 року, позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд, стягнути з відповідачки своєї колишньої дружини, на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 338156,71 грн. та 50000 грн. моральної шкоди, а також поновити його на посаді директора ТОВ «Сталь Імпекс», мотивуючи своїм незаконним та протиправним звільненням відповідачкою, яку він ввів до складу учасників вказаного товариства, як співучасника товариства із вкладом 50% у розмірі 10250 грн., яка безпідставно звільнила його з посади директора підприємства, підробивши при цьому його підпис у Наказі ТОВ «Сталь Імпекс»№ 108 від 06.04.2009 р., наділила себе повноваженнями директора товариства, а також безпідставно, без його відома, здійснювала підприємницьку діяльність підприємства. При чому, позивач наполягав на своїх позовних вимогах саме до відповідачки ОСОБА_2, а не до ТОВ «Сталь Імпекс».

В судовому засіданні позивач свій позов підтримав.

Представник відповідачки заперечував проти задоволення позову, мотивуючи його безпідставністю та необґрунтованістю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до статті 21 КЗпП України трудовий договір між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечити умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Таким чином, трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У звязку з цим і угода про припинення трудового договору, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України укладається між сторонами трудового договору, яким є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Приписами ст. 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути : на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Статтею 24 КЗпП передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обовязковим при укладенні контракту. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

В силу п.п. 3,8 ч.1 ст. 36 КЗпП України - підставами припинення трудового договору є : закінчення строку (п.п. 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; трудовий договір може бути припинено з підстав, передбачених контрактом.

Згідно із ст. 41 КЗпП України - трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний с дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 (із змінами № 5 від 25.05.2001 р. та № 1 від 27.02.2009 р.), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд встановив і це підтверджується матеріалами справи, що згідно Наказу ТОВ «Сталь Імпекс»№ 1, позивач, як учасник товариства, сам себе призначив директором товариства з окладом згідно штатного розпису з 24.04.2004 р. (а.с. 9).

ТОВ «Сталь Імпекс»було включено до ЄРПОУ 05.05.2004 р., згідно відповідної довідки № 36 (а.с. 10).

30.04.2004 р., було видано свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи «Сталь Імпекс»з місцезнаходженням у АДРЕСА_1 і в цей же день, у Приморській районній адміністрації Одеської міської ради був зареєстрований Статут товариства (а.с. 11-18).

Згідно п.п. 5.7,6.1,8.14,8.15 Статуту товариство самостійно встановлює форми, системи та розміри оплати працівників та співробітників і самостійно визначає фонд оплати праці без обмежень зі сторони державних органів. Всі громадяни, які своїм трудом приймають участь в діяльності товариства на основі трудової угоди (контракту), а також інших форм, що регулюють трудові відношення складають трудовий колектив товариства. Управління поточною діяльністю товариства здійснюється виконавчим органом дирекцією, яку очолює директор., який призначається зборами учасників товариства чи самим учасником у випадку, передбаченому п. 8.1 (а), у тому разі, коли учасником товариства є тільки одна особа, функції загальних зборів виконує вона особисто. Учасник товариства може покласти виконання функцій директора на себе особисто.

Так, як було підтверджено позивачем в судовому засіданні і підтверджується матеріалами справи, 04.06.2007 р., були проведені загальні збори товариства, на яких, було змінено склад учасників товариства, прийнято до складу учасників товариства відповідачку ОСОБА_2, яка на той час була дружиною позивача. Крім того, перерозподілено вклади учасників до статутного фонду капіталу у розмірах : ОСОБА_2 10250 грн. и ОСОБА_1 10250 грн., що становить по 50% статутного капіталу товариства. При чому - виконання функцій директора підприємства покладено на позивача ОСОБА_1, і під протоколом загальних зборів підписалися і позивач і відповідачка (а.с. 19,22).

05.06.2007 р., позивачем та відповідачкою, як співучасниками, були внесені зміни до Статуту товариства, в яких були відображені вищевказані зміни (а.с. 19).

Позивач стверджує, що весь час виконував свої посадові обовязки як директор товариства і тільки 28.07.2010 р., йому стало відомо про те, що відповідачка підробивши його власний підпис під Наказом № 108 від 06.04.2009 р., надала собі повноваження директора ТОВ «Сталь Імпекс», посилаючись при цьому на висновок спеціаліста № 1105 від 08.10.2010 р. та на лист слідчого СВ Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про кримінальну справу, порушену за фактом заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) в особливо крупних розмірах за ст. 190 ч. 4 КК України, яка знаходиться у його провадженні, по якій, позивач є потерпілим (а.с. 20,27-30).

17.11.2009 р., відповідачка зробила зразок підпису, яким вона буде розписуватися від імені ТОВ «Сталь Імпекс», який був посвідчений нотаріально (а.с. 21).

18.11.2009 р., сторони по справі розірвали свій шлюб, що підтверджується відповідач ним свідоцтвом серії 1-ЖД № 092290 від 05.08.2010 р. (а.с. 23).

При цьому, суд не приймає як належний та допустимий доказ посилання позивача на зазначений висновок спеціаліста щодо підроблення підпису в силу ч. 2 ст. 57 ЦПК України, якою зокрема передбачено, що доказом є саме висновок експертизі, а спеціаліста, на якій посилається позивач, враховуючи, що спеціаліст при наданні свого висновку не попереджався про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України про надання завідомо неправдивого висновку чи про відмову від надання висновку.

В судовому засіданні, позивач посилався, як на підставу своїх вимог незаконного звільнення з посади директора ТОВ «Сталь Імпекс»на зазначений вище Наказ № 108 від 06.04.2009 р. про надання повноважень відповідачці ОСОБА_2 виконувати всі дії, повязані з діяльністю підприємства згідно Статуту, наданням останній права, без довіреності виконувати всі дії від імені підприємства з правом підпису.

Однак, як було з`ясовано судом і підтверджено самим позивачем в судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 не приймала на роботу позивача ОСОБА_1 і не звільняла його ні з роботи, ні з посади директора і будь-які належні та допустимі докази вказаного (протоколи загальних зборів, накази про прийняття на роботу і про звільнення з роботи) як в матеріалах справи, так і у позивача відсутні, що останній підтвердив в суді. Крім іншого,в судовому засіданні, позивач чітко підтвердив, що будь-яких вимог до ТОВ «Сталь Імпекс»щодо спірних правовідносин він не має, відмовившись при цьому в судовому засіданні про залучення до участі у справі товариства, пояснивши, що відповідачка нібито протизаконно здійснила захват підприємства і використовує його у власних цілях.

Суд дійшов висновку, що позивач порушив вимоги ст. 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду для вирішення трудового спору та про його нібито незаконне звільнення з посади директора ТОВ «Сталь Імпекс», про яке він дізнався 28.07.2010 р. Таким чином, суд вважає, що Наказ № 108 від 06.04.2009 р., на якій посилається позивач, як на підставу свого звільнення з посади директора ТОВ «Сталь Імпекс»- не є належним доказом, підтверджуючим його звільнення з посади, зважаючи на вищенаведені приписи норм КЗпП України, а отже, позовні вимоги щодо поновлення позивача на посаді директора товариства є безпідставними, так як останнього ніхто не звільняв з вказаної посади, які і є безпідставними вимоги позивача щодо стягнення з відповідачки заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, враховуючи при цьому, що позивач є співучасником товариства та його директором, і який самостійно, згідно наведених умов Статуту, нараховує собі заробітну плату, виходячи з прибутку підприємства.

Крім того, судом не приймається як належний доказ обґрунтовування боргу по заробітній платі, посилання позивача на індивідуальні відомості про застраховану особу, в яких відображена сума загальних (сукупних) заробітків по всіх підприємств позивача, в яких він є учасником (засновником), а саме «Діліжанс Моторс», «Бальга», «Сталь Імпекс», «Бальга ЛТД», що він підтвердив в судовому засіданні (а.с. 24-25).

Також, суд не приймає до уваги хибні та безпідставні посилання позивача на численні кримінальні справи, які нібито були порушені у відношенні його колишньої дружини відповідачки ОСОБА_2, по яким не було винесено жодного обвинувального вироку судом і відповідно, остання не була визнана винною у скоєнні жодного злочину, в яких позивач її звинувачує, проти чого позивач ОСОБА_1 не заперечував, підтвердивши в суді про відсутність жодного вироку суду у відношенні ОСОБА_2

З урахуванням викладеного, суд вважає позов необґрунтованим та безпідставним, в задоволенні якого слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 10,11,14,57-60,88,208-209,213-215,218 ЦПК України, ст. 124 Конституції України, ст.ст. 21,23,24,36,47,237-1 КЗпП України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди та поновлення на роботі відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Гандзій Д.М.