АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа: № 2/2033/1921/2012 р. Головуючий 1 інст. - Бондарєва І.В.
Провадження № 22-ц/2090/6280/2012 р. Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія: «право власності»
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2012 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді: Піддубного Р.М., суддів: Малінської С.М., Даниленка В.М., при секретарі: Колісник Я.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 липня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Харківської міської ради, треті особи - ОСОБА_4, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Харківській області, про визнання права власності на обєкти самочинного будівництва в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Харківської міської ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2009 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначав, що на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 травня 2007 року йому на праві власності належить 33/100 частин домоволодіння № 30 по вул. Балканській в м. Харкові. Інші 21/100 частина належить ОСОБА_4, а 46/100 частин - його матері ОСОБА_7, яка померла 27 червня 2007 року. Після її смерті ОСОБА_7 він не має можливості отримати свідоцтво про прийняття спадщини, оскільки на території домоволодіння знаходяться самочинно побудовані будівлі, а саме: гараж літ. «Н» та сараї літ. «О», літ. «П». Посилаючись на те, що вказане нерухоме майно побудовано ним за власні кошти, позивач просив визнати за ним на підставі ч. 5 ст. 376 ЦК право власності на вказані обєкти самочинного будівництва, які згідно з технічним висновком ТОВ «Харківреконструкція» мають достатню несучу спроможність, повну будівельну готовність та придатні до подальшої експлуатації за призначенням.

У звязку зі смертю 29 листопада 2009 року ОСОБА_6 до участі у справі в порядку процесуального правонаступництва було залучено ОСОБА_3, яка з урахуванням уточнених у вересні 2011 року позовних вимог, просила визнати за нею право власності на побудовані нею та її померлим чоловіком гараж літ. «Н», сараї літ. «О» та літ. «П», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Балканська № 30.

У квітні 2012 року ОСОБА_8 звернувся цо суду із зустрічним позовом, в якому посилаючись на те, що спірні гараж літ. «Н» та сарай літ. «О» було побудовано за його особисті кошти та кошти його матері ОСОБА_7 і знаходяться у його користуванні, просив на підставі ст. 376 ЦК визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 липня 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено, визвано за нею право власності на гараж літ. «Н», сараї літ. «О» та літ. «П», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Балканська № 30. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із наявності передбачених ст. 376 ЦК України підстав для визнання за ОСОБА_3 права власності на самочинно побудоване нерухоме майно та недоведеності позовних вимог за зустрічним позовом.

Проте погодитись з такими висновками не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на земельній ділянці № 30 по вул. Балканській в м. Харкові без належного дозволу та належно затвердженого проекту здійснено будівництво гаражу літ. «Н» та сараїв літ. «О», літ. «П».

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 376 ЦК України визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Згідно з розясненнями, які містяться в п.п. 6, 7, 9, 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням розяснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до якого якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У звязку із цим положення частини пятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, шо були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких обєктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року №91. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування» № 2780-ХІІ спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. У звязку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції зазначених розяснень не врахував і встановивши, що спірне нерухоме майно, яке є приналежністю головної речі (будинку) та є самочинним будівництвом, оскільки здійснено без затвердженої у встановленому порядку проектної документації, дозволу на будівництво та за відсутності доказів дотримання під час будівництва будівельних, екологічних, санітарно-гігієнічних, протипожежних та інших норм та правил, а також даних про наявність рішення компетентного органу про відмову позивачці у прийнятті в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання в судовому порядку за ОСОБА_3 права власності на самочинно побудоване нерухоме майно.

Оскільки порушення норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи в частині задоволення позову ОСОБА_3, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на обєкти самочинного будівництва - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 липня 2012 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на обєкти самочинного будівництва: гараж літ. «Н», сараї літ. «О» та літ. «П», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Балканська 30 скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_3 відмовити.

В іншій частині рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 липня 2012 року залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді