13.04.2012 Справа № 2 3058/11
Провадження № 2/1522/3862/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2012 року Приморський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Нікітіної С. Й.

при секретарі Віноградовій І. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи на стороні позивача ОСОБА_3, Відкрите Акціонерне Товариство «Персей», треті особи на стороні відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, в особі неповнолітньої ОСОБА_6, ОСОБА_7, про стягнення боргу за договором позики шляхом визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом в якому просить суд стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики у розмірі 1 581 400 гривень, звернувши стягнення на нерухоме майно - квартири №№ 19 і 12 в будинку № 56 по вул. Велика Арнаутська в м. Одесі і квартири № № 16 та 17 по провулку Онілової, в будинку № 26/28 р. Одесі, які є загальною сумісною власністю ОСОБА_9 і ОСОБА_2 і визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, квартири №№ 16, 17 по провулку Онілової, в будинку № 26/28 в м. Одесі.

В судовому засіданні позивач і його представник вимоги позову підтримали повністю і пояснили, що в 1994 році, відповідач ОСОБА_10 звернувся з проханням до ОСОБА_1, позичити для нього гроші в сумі 200000 доларів США, оскільки він і його дружина ОСОБА_2, бажали заснувати свій сімейний бізнес. На прохання ОСОБА_10 він ОСОБА_1 у присутності свідків 04 червня 1994 р. передав відповідачу необхідну суму, яку той зобов'язався повернути 04 червня 2000 року. В обумовлені терміни ОСОБА_10 не повернув борг, при цьому постійно обіцяючи погасити його при першій нагоді. Розуміючи, що відповідач не може, або не бажає погасити борг, він і був вимушений звернутися до суду, при цьому відповідач, повідомив його, що зможе частково повернути йому суму заборгованості, проте, не грошима, а нерухомим майном, яке у нього є. 17 червня 2003 р. рішенням Приморського районного суду м. Одеси за позивачем встановлено право власності на квартири № 12, 19 в будинку № 56 по вул. Малої Арнаутської в м. Одеса, та квартири № 16, 17 в будинку № 26/28 по провулку Онілової в м. Одесі. Це рішення набрало законної сили 17 липня 2003 р. 3 жовтня 2003 р. він уклав з ОСОБА_3 договір купівлі продажу квартири № № 19 і 12, розташовані в будинку № 56 по вул. Великої Арнаутської в р. Одесі. Просить стягнути з ОСОБА_10 1 010 000 грн. (еквівалент 200 000 доларів США за курсом НБУ 100 доларів США 505 грн. станом на день звернення до суду), обернувши стягнення на нерухоме майно квартири, які є спільним майном подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_2, № 12, 19 в будинку № 56 по вул. Малої Арнаутської в м. Одеса, та квартири № 16, 17 в будинку № 26/28 по провулку Онілової в м. Одесі, та встановити за ним право власності на квартири № 16, 17 в будинку № 26/28 по провулку Онілової в м. Одесі.

Відповідач ОСОБА_10 позовні вимоги визнав повністю і пояснив, що дійсно взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 200 000 доларів США, і не зміг своєчасно погасити борг перед ним, так як всі позичені засоби ним з дружиною ОСОБА_2, були вкладені в розвиток сумісного бізнесу, який не приніс очікуваного прибутку, при цьому у нього з ОСОБА_2, є спільне майно подружжя у вигляді квартир, куплених як приміщення, для їх використовування в підприємницькій діяльності. Не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в. Г.

27 жовтня 2007 р. ОСОБА_10 помер, його правонаступником в якості третьої особи на стороні відповідача вступив у справу батько ОСОБА_4, який прийняв спадщину. Представник ОСОБА_4 позов ОСОБА_1 визнала в повному обсязі і просила розглянути справу та винести рішення за її відсутністю.

Третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5, в особі неповнолітньої ОСОБА_6, в судове засідання не зявилась, за місцем реєстрації не проживає, фактичне місце проживання її невідоме, про час і місце слухання справи повідомлена через засоби масової інформації.

ОСОБА_7 двічі повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, в судове засідання не зявився.

ВАТ „Персей письмово повідомило суд розглядати справу без участі представника ВАТ „Персей.

Представник третьої особи на стороні позивача ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 визнала повністю і просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала і пояснила, що ніякої розписки її колишній чоловік ОСОБА_10 ОСОБА_1 не давав, грошові кошти не приймав, ця розписка є фіктивною і написана тільки з метою злочинного заволодіння її нерухомості. Просила в позові відмовити. Суд закінчив розгляд справи у її відсутність у звязку з неявкою без поважних причин в останні судові засідання.

Заслуховуючи пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, доведені, а тому підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_10 знаходився в зареєстрованому шлюбі між з ОСОБА_2, який було розірвано 24 жовтня 1996 р.

28 листопада 1995 р. ОСОБА_11, ОСОБА_12 уклали з ОСОБА_2 купівлі-продажу нерухомого майна № 309, яким ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1.

21 грудня 1995 р. ОСОБА_13 уклав з ОСОБА_2 договір купівлі продажу нерухомого майна № 334, яки ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_2.

25 травня 1994 р. ОСОБА_14 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі продажу нерухомого майна № 2992, яким ОСОБА_2 придбала у власність квартиру № 16 по провулку Онілова в м. Одесі.

25 травня 1994 р. ОСОБА_14 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі продажу нерухомого майна № 2993, яким ОСОБА_2 придбала у власність квартиру № 16 по провулку Онілова в м. Одесі.

4 червня 1994 р. між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передав в борг ОСОБА_15 грошові кошти у розмірі 200 000 грн., які ОСОБА_15 зобовязався повернути не пізніше 4 червня 2000 р. Ця обставина підтверджується оригіналом розписки і не заперечується ОСОБА_10

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2003 р. встановлено право власності за ОСОБА_1 на квартири № 12, 19 в будинку № 56 по вул. Малої Арнаутської в м. Одеса, та квартири № 16, 17 в будинку № 26/28 по провулку Онілової в м. Одесі. 17 липня 2003 р. рішення набрало законної сили.

3 жовтня 2003 р. ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі продажу квартир № № 19 і 12, розташованих в будинку №56 по вул. Великої Арнаутської в р. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_16

3 жовтня 2003 р. ОСОБА_1 уклав з ВАТ „Персей договір застави квартир № 16, 17 в будинку № 26/28 по провулку Онілової в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_16

3 жовтня 2003 р. рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2003 р. скасовано в звязку з нововиявленими обставинами.

27 жовтня 2007 р. ОСОБА_10 помер, його правонаступником вступив у справу батько ОСОБА_4, який прийняв спадщину. Також заяву про прийняття спадщини померлого ОСОБА_10 подала ОСОБА_17 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_18, батьком якої є ОСОБА_10

При визначенні правовідносин, які виникли між сторонами, суд при розгляді справи застосовує норми Цивільного Кодексу України в редакції 2004 р., оскільки правовідносини між сторонами виникли під час дії Цивільного Кодексу України в редакції 1963 р., але тривають на час пригляду справи в суді. Щодо правовідносин, які випливають з шлюбних, то суд застосовує Кодекс про шлюб та сімю України, оскільки шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 був укладений та розірваний до набранням чинності Сімейного Кодексу України.

04 червня 1994 р. отримавши в борг у позивача грошові кошти в сумі 200000 доларів США, ОСОБА_10, прийняв на себе зобов'язання, про повернення вказаної суми в еквіваленті відповідно до курсу Національного Банку України, не пізніше 4 червня 2000 р.

Відповідно до ст. ст. 161, 203 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, а у випадки невиконання, або не належного виконання зобов'язання боржником він повинен відшкодувати заподіяні збитки, під якими маються на увазі витрати, понесені кредитором.

Згідно ст. 213 ЦК України, боржник несе відповідальність перед кредитором за неможливість виконання зобов'язань і якщо внаслідок прострочення боржника, виконання втратило інтерес для кредитора, останній має право відмовитися від ухвалення виконання зобов'язань і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 151 ЦК України, боржник, в даному випадки ОСОБА_10, був зобов'язаний, вчинити на користь кредитора ОСОБА_1 певні дії, а саме виплатити грошову суму свого боргу, чого ОСОБА_10 після закінчення терміну розрахунку не виконав.

При цьому ст. 162 ЦК України, чітко указує на не допустимість односторонньої відмови від узятих на себе зобов'язань.

Розглядаючи можливість визнання за позивачем права власності на майно відповідачів подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_2, що знаходиться в їх загальній сумісній власності, як відшкодування збитків понесених ОСОБА_1 в наслідок не повернення грошей позичених їм ОСОБА_10Н, суд виходячи з розміру боргу і вартості нерухомого майна станом на день первісного звернення ОСОБА_1 до суду, а саме квартир №№ 19 і 12 будинки №56 по вулиці Велика Арнаутська в р. Одесі і кв. №№16 і 17 по провулку Онілової, 26/28 в р. Одесі, вважає таку вимогу обґрунтованою з таких підстав.

Так з договорів купівлі-продажу нерухомого майна № 309 від 28 листопада 1995 р.; № 334 від 21 грудня 1995 р.; № 2992 від 25 травня 1994 р. і 2993 від 25 травня 1994 р. витікає, що нерухоме майно (вищезгадані квартири), придбано в період шлюбу, між ОСОБА_10 М і ОСОБА_2, який був розірваний 24 жовтня 1996 р.

Відповідно до частини першої ст. 22 КпШС України, «Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном».

Згідно частини другої ст. 31 КпШС України, який діяв на час укладання угоди та витрачання коштів, отриманих за договором позики «Стягнення може бути звернено на все майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, коли рішенням суду встановлено, що зобов'язання одного з подружжя було видано в інтересах усієї сім'ї і одержане за зобов'язанням використано на її потреби».

Після розірвання шлюбу між ОСОБА_9 і ОСОБА_2 майно між ними розділено не було, тобто зазначене нерухоме майно залишається в спільній власності колишнього подружжя.

Оскільки на цей час вирішення спору спільне нерухоме майно подружжя вже реалізоване, то в разі задоволення позову захист майнових прав кредитора можливий шляхом звернення стягнення на нерухоме майно квартири № № 19 і 12 в будинку № 56 по вул. Велика Арнаутська в м. Одесі і квартири № № 16 та 17 по провулку Онілової, в будинку № 26/28 р. Одесі, які є загальною сумісною власністю ОСОБА_10 і ОСОБА_2 та визнання за ОСОБА_1 права власності на квартири № № 16 та 17 по провулку Онілової, в будинку № 26/28 м. Одесі.

При цьому в ході розгляду спору, судом встановлено, що гроші ОСОБА_1, були взяті в борг ОСОБА_10 не для своїх особистих потреб, а на користь сім'ї, тобто і своєї дружини ОСОБА_2, що дає підстави вважати, що за боргом ОСОБА_10 в солідарному порядку відповідає і його подружжя ОСОБА_2

До такого висновку, суд прийшов виходячи з пояснень самого ОСОБА_10, пояснень свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, які пояснили, що ОСОБА_10 позичав гроші у позивача для розвитку сімейного бізнесу, який він в той період, спільно вів з своєю дружиною ОСОБА_2, зокрема для придбання судна, відкриття казино, розвиток підприємства у сфері торгівлі і послуг та інше.

Непрямим підтвердженням сказаного відповідачем, є ряд фактичних даних, таких як, сума позичена у ОСОБА_1, використовування квартир №19 і 12 по вул. Великої Арнаутської в р. Одесі по казино («Кажан»), використовування квартир №16 і 17 по пер. Онілової 26/28 під офіс і кафе.

При таких обставинах, суд вважає можливим, застосувати до даних правовідносин дію частини другої ст. 31 КпШС України, якою передбачено обернення стягнення на все майно подружжя, що є їх загальною сумісною власністю.

Суд вважає, що висновки судово-почеркознавчої експертизи № 8054/02 від 04 грудня 2009 р. не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 Так у висновках експерта визначено, що «рукописний текст розписки від 04.06.1994 р. про одержання у борг грошей у сумі 200000 доларів США виконаний ОСОБА_10 під впливом відносно постійних природних внутрішніх збиваючих факторів, до яких можна віднести захворювання ОСОБА_10, або їх наслідки». При цьому експерт не зазначив, коли саме виникли ці захворювання, щоб встановити фактичну дату складання розписки. При таких обставинах суд вважає недоведеними заперечення ОСОБА_22 про те, що розписка є фіктивною, та складеною не в 1994 році, а пізніше. Для правильного винесення рішення не має суттєвого значення дата складення розписки, важливо встановити те, що вона складена особисто ОСОБА_10 і грошові кошти, отримані ним були витрачені в інтересах подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходить з того, що на час винесення рішення ОСОБА_1 уклав незаборонені законом угоди щодо відчуження належного йому майна, право власності на яке було встановлено рішенням суду, яке на час укладання угод набрало законної сили. Судом встановлено обставину наявність солідарного грошового зобовязання колишнього подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, яке за своїм розміром співпадає з вартістю нерухомого майна, яке було у власності подружжя. Сума боргу визначається за курсом НБУ станом на 30 червня 2010 р. дата подання представником ОСОБА_1 змін до позовних вимог в остаточній редакції 100 доларів США = 790, 700 грн., складає 7, 907 х 200 000 = 1 581 400 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики у розмірі 1 581 400 гривень, обернувши стягнення на нерухоме майно - квартири № № 19 і 12 в будинку № 56 по вул. Велика Арнаутська в м. Одесі і квартири № № 16 та 17 по провулку Онілової, в будинку № 26/28 р. Одесі, які є загальною сумісною власністю гр-н ОСОБА_9 і ОСОБА_2

Визнати за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, квартири № № 16, 17 по провулку Онілової, в будинку № 26/28 в м. Одесі.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартири № 12, 19 в будинку № 56 по вул. Великій Арнаутській в м. Одесі, які належать ОСОБА_3, та на квартири № 16, 17 в будинку №26/28 по провулку Онілової в м. Одесі, застосовані ухвалою від 24 жовтня 2003 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк, з дня виготовлення його вмотивованої частини.

Суддя: