справа № 2/0312/889/2011
провадження №2/0312/19/2012
НОВОВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2012 року м. Нововолинськ

Нововолинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого Ференс-Піжук О.Р.,

при секретарі Харук Ю.І.,

з участю прокурора Марчук О.В.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивачів ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6,

представника органу опіки

та піклування ОСОБА_7,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Нововолинську справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8, до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, який вчинено під впливом тяжкої обставини,-

встановив:

20 вересня 2011 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири №10 будинку №14 на 15-мікрорайоні в м. Нововолинську Волинської області від 12 листопада 2010 року з підстав вчинення його за тяжких обставин та стягнення моральної шкоди.

Своє звернення до суду мотивують тим, що оспорюваний правочин, був укладений ними внаслідок збігу тяжких обставин та на вкрай невигідних для них умовах. Крім того зазначають, що договір не відповідає вимогам ч.3, ч,5, ч.6 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України Про охорону дитинстваі порушує майнові права та інтереси неповнолітніх ОСОБА_9 Кобаєвича та ОСОБА_10 Кобаєвича, оскільки посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 без відповідного рішення органу опіки і піклування.

Тяжкою обставиною, в звязку з якою їм 12 листопада 2010 року необхідно було укласти оспорюваний правочин вказують хворобу дитини, зокрема сина позивача ОСОБА_8 та онука ОСОБА_1, ОСОБА_2, який народився 16.04.2010 року з діагнозом нетравматичний субарахноїдальний крововилив, набряк головного мозку, судинний синдром, вутрішньоутробна іноренція, ССЗВ, неонатальна жовтяниця. Зазначають, що з 20 квітня 2010 року по 28 травня 2010 року дитина перебувала в неонатальному центрі Волинського обласного територіального медичного обєднання і на лікування немовляти щоденно необхідні були значні кошти. Оскільки грошей в сімї не вистачало, то змушені були звернутися до свого знайомого ОСОБА_4 з проханням позичити відповідну суму на визначений період. Пояснюють, що на пропозицію відповідача погодились заставити належне їм на праві спільної сумісної власності житло, зокрема трьохкімнатну квартиру за адресою 15-мікрорайон, 14/10 в місті Нововолинську. Напередодні укладення правочину,позивач ОСОБА_8 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_9 та ОСОБА_10 знялася з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, а 12 листопада 2010 року звернулися до приватного нотаріуса ОСОБА_6 для оформлення договору. Вважали, що укладають з відповідачем договір застави, однак на переконання ОСОБА_4 погодились підписати договір купівлі-продажу належної їм квартири, оскільки приватний нотаріус ОСОБА_6 розяснила їм, що він носить формальний характер. Зазначають, що за домовленістю з відповідачем, після повернення ними позиченої суми, мали переоформити квартиру на себе. Оскільки позивачі по причині закінчення робочого часу в день підписання договору, тобто 12 листопада 2010 року, були позбавленні можливості отримати консультацію з питань істотних умов правочину, то погодились на оформлення договору купівлі-продажу, який просять визнати недійсним на підставі ст.233 ЦК України.

В судовому засіданні позивачі та їх представник ОСОБА_3 підтримали заявлені вимоги в повному обсязі з наведених у позові підстав. Пояснили, що в звязку з хворобою ОСОБА_10, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1, вони змушені були позичати гроші у своїх знайомих на лікування онука та сина. Кожен день необхідно було не менше 1000 грн. Позичені в квітні травні 2010 року треба було повернути до кінця 2010 року, тому у них і виникла необхідність звернутися до ОСОБА_4 з проханням надати їм позику грошей. Оскільки він позичав гроші тільки при умові відповідного забезпечення їх повернення, то погодились передати у заставу належне їм житло. Зазначили, що письмового договору позики з ОСОБА_4 не укладали, а лише 12.11.2010 року ОСОБА_10 при отриманні від ОСОБА_4 коштів в сумі 16000 доларів США, власноручно написав боргову розписку, яку передав відповідачу. Про отримання позик у фізичних осіб протягом квітня - травня 2010 року та повернення коштів кредиторам в кінці 2010 року, письмових розписок не мають, оскільки все ґрунтувалось на усній домовленості та взаємній довірі.

Вказують, що ОСОБА_4 погодився позичити їм гроші, при умові зняття з реєстрації неповнолітніх дітей для послідуючого оформлення договору застави житла. Саме тому, 11.11.2010 року ОСОБА_8 разом з неповнолітніми дітьми знялася з реєстрації за адресою м.Нововолинськ, 15-й мікрорайон АДРЕСА_1. Зазначають, що на пропозицію відповідача погодились укласти договір купівлі продажу квартири, оскільки в цей момент для них було важливіше питання одужання дитини. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пояснили, що вони особисто після укладення договору купівлі продажу, а саме 15 листопада 2010 року, знялися з реєстрації за адресою: м.Нововолинськ, 15-й мікрорайон 14/10. Зазначають, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 мали намір виїхати за кордон на заробітки, однак позбавлені такої можливості через відсутність реєстрації місця проживання. Не заперечили, що при укладенні договору купівлі-продажу тиску на них ніхто не чинив, оспорюваний договір купівлі-продажу містить їхні підписи, перед його підписанням, вони особисто читали текст договору, розуміли його зміст. Вартість квартири зазначили у договорі в розмірі 80876 гривень, виходячи з оцінки, зазначеної в довідці КП Волинське обласне бюро технічної інвентаризації. Як пояснив в суді відповідач ОСОБА_4, і що не заперечили позивачі, така вартість нерухомості влаштовувала позивачів, оскільки вони сплачували державне мито, розмір якого обчислюється у відсотках від вартості відчужуваного майна.

Позивачі зазначили, що починаючи із зимового періоду 2009-2010 року і на момент продажу квартири, ОСОБА_8 проживала разом з дітьми за адресою 15-мікрорайон, 3/4, що належить на праві власності їх знайомій. Там же ОСОБА_8 з дітьми проживає і на даний час. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають надалі у квартирі, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4 Не заперечили, що їм відомо про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру, що здійснена КП Волинське обласне бюро технічної інвентаризації в лютому 2011 року на підставі договору купівлі продажу від 12.11.2010 року, укладеного між сторонами. Також визнали ту обставину, що у квітні місяці 2011 року ОСОБА_4, як власник квартири, письмово попереджував їх про добровільне виселення з належного йому житла, однак звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, і в процесі судового розгляду вони намагалися врегулювати спір мирним шляхом.

Вказану обставину не заперечив в суді ОСОБА_4, пояснивши, що на пропозицію позивачів добровільно врегулювати спір, надавав їм розписки щодо закриття провадження у справі про їх виселення з належної йому квартири. (а.с.74). Однак позивачі добровільно не звільнили його житло, а 20 вересня 2011 року звернулися до суду з позовом про визнання договору купівлі продажу квартири від 12.11.2010 року недійсним. Вважає мотиви позивачів на обґрунтування позовних вимог надуманими, категорично заперечуючи наявність напередодні чи на момент укладення договору в сімї ОСОБА_2 таких обставин, які б змусили їх відчужити житло.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечуючи позов, ствердили, що ніякого договору позики ОСОБА_4 з ОСОБА_1 чи іншими позивачами, не укладав. Зазначив, що на пропозицію ОСОБА_1 12 листопада 2010 року придбав у них квартиру. Відчуження нерухомості вони здійснили добровільно, з умовами договору сторони ознайомилися в нотаріуса, погодивши їх в повному обсязі. Правочин належним чином посвідчений нотаріусом ОСОБА_6 на підставі наданих сторонами документів. Перед підписанням правочину, позивачі в присутності нотаріуса підтвердили, що договір купівлі-продажу квартири не є фіктивним чи удаваним. Малолітні діти позивача ОСОБА_11 не є власниками чи користувачами квартири, яка відчужена, і продавці повідомили про це нотаріуса, підтвердивши вказану обставину будинковою книгою та письмовою заявою власників квартири. Оскільки права власності та права користування на спірну квартиру неповнолітні діти не мали, тому нотаріус не вимагала згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна. Відповідач ОСОБА_4 пояснив, що позивачі здійснювали продаж квартири добровільно, про наявність тяжких обставин, зокрема хвороби дитини, на момент укладення договору, не повідомляли, а своє рішення щодо відчуження житла мотивували наявністю сімейних проблем, повязаних з необхідністю відшкодування шкоди потерпілим від неправомірних дій батька дітей позивача ОСОБА_8, який притягувався до кримінальної відповідальності в листопаді 2011 року (а.с.94-101). Вважає, що позов є безпідставним і просить у його задоволенні відмовити.

В судовому засіданні третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог - приватний нотаріус ОСОБА_6 пояснила, що 12 листопада 2010 року нею був посвідчений договір купівлі-продажу за реєстровим номером №1204. Правочин відповідав вільному волевиявленню продавців ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8 Вони усвідомлювали значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній памяті, діяли добровільно, за відсутності будь-якого примусу. Перед підписанням договору, сторони підтвердили, що правочин вчиняється ними з наміром створення відповідних правових наслідків, тобто не є фіктивним та не є удаваним. Договір був посвідчений та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 12.11.2010 року о 16 год. 41 хв., після підписання його сторонами. Вказує, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири, неповнолітні особи не були власниками чи користувачами відчужуваного житла, що підтвердили своїми заявами позивачі під час вчинення правочину. У сторін також були відсутні обставини, які б примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах. Щодо виправлення № реєстру, то вказала, що він застережений нотаріусом одноособово, відповідно до вимог п.23 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, і не є текстом договору, тому не потребує підписів сторін правочину. Вважає позов безпідставним. Також пояснила, що змушена була звертатися в правоохоронні органи з приводу погроз стороною позивача в її адресу. (а.с.105-107).

Представник органу опіки та піклування виконкому Нововолинської міської ради ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначила, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження і зобовязані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Пояснила, що батьки малолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_9 не зверталися до органу опіки і піклування з питанням отримання дозволу на відчуження житла, а нотаріус не повідомляла орган опіки і піклування про вчинення правочину, оскільки на момент його посвідчення малолітні були зняті з обліку і не є власниками квартири, що була предметом договору.

Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, які зазначили, що надавали позику сімї ОСОБА_9 весною 2010 року на строк повернення до кінця 2010 року для лікування онука, однак розписок при цьому не писали, так як позика ґрунтувалась на довірі, думку представника органу опіки та піклування, висновок прокурора про відсутність підстав для задоволення позову, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в звязку з наступним.

З ксерокопії договору купівлі-продажу від 12 листопада 2010 року (а.с.38) вбачається, що між позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8 (продавцями) та відповідачем ОСОБА_4 (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу квартири, згідно якого продавці передали, а покупець прийняв у власність належну останнім на праві власності трьохкімнатну квартиру №10 в будинку №14 на 15-мікрорайоні в місті Нововолинську Волинської області.

Як вбачається з п. 5 цього правочину, продаж квартири здійснено сторонами за 80876 грн., тобто за інвентаризаційною вартістю трикімнатної квартири вказаною у витягу з реєстру прав власності, який виданий КП Волинське обласне бюро технічної інвентаризації08 листопада 2010 року заявнику ОСОБА_1 для відчуження нерухомого майна.

Твердження позивачів про укладення договору на вкрай невигідних умовах відчуження квартири, з посиланням на висновок судової будівельно-технічної експертизи та довідку агентства послуг Соломія(а.с.46-52) стосовно ринкової вартості трикімнатної квартири станом на листопад 2010 року, суд до уваги не бере, оскільки у п.3 договору купівлі продажу сторони свідчили, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні квартири і за їх розсудом визначена у цьому договорі вартість цієї квартири є справедливою і відповідає її дійсній вартості.

Підписавши договір, сторони (продавці і покупець) у п.4 цього правочину засвідчили про те, що його умови повністю відповідають їх волевиявленню і одержання продавцями повного розрахунку за продану квартиру та відсутність матеріальних претензій до покупця.

Сторони в присутності нотаріуса у п. 8 договору підтвердили, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних умовах, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі розяснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають. Підписали договір добровільно при здоровому розумі та ясній памяті, вказавши, що зміст статей законодавства, які зазначені у договорі, їм відомі та зрозумілі.

Крім того, сторони підтвердили, що укладений між ними договір є таким, що відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, що підтверджується письмовою заявою, підписаною позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8 (а.с.120).

Вказаний договір купівлі-продажу спірної квартири посвідчений приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу у Волинській області за реєстр. № 1204 від 12.11.2010 року та зареєстрований відповідачем ОСОБА_4 в КП Волинське обласне бюро технічної інвентаризації22.02.2011 року відповідно до вимог закону. (а.с.153).

Твердження позивачів щодо вчинення правочину поза робочим часом спростовуються витягами з Державного реєстру правочинів (а.с.134-135), з якого вбачається, що реєстрація договору купівлі продажу, після його підписання сторонами, здійснена 12.11.2010 року о 16 год.41 хв.

Згідно копії свідоцтва про народження (а.с.7-8) батьками неповнолітніх ОСОБА_10 Кобаєвича, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9 Кобаєвича, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_8 та ОСОБА_14. Батьки, будучи законними представники малолітніх дітей, не зверталися до органу опіки в піклування як до моменту відчуження житла так і після укладення договору купівлі продажу з питань щодо порушення майнових прав неповнолітніх.

Як встановлено судом, і що не заперечила під час розгляду справи ОСОБА_8, вона разом з дітьми до укладення оспорюваного правочину і по даний час проживають без реєстрації за адресою 15-мікрорайон, 3/4 в м. Нововолинську, що підтверджується актом комісії представників ЖЕК-3 ЖКО Нововолинської міської ради від 24.10.2011 року (а.с.40).

Як вбачається з довідки ЖЕК №3 від 16.08.2011 року (а.с.22) та копії будинкової книги (а.с.124-127) ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 11.11.2010 року зняті з реєстрації з квартири № 10 в будинку №14 в місті Нововолинську Волинської області за особистою заявою позивача ОСОБА_8, що спростовує твердження останньої про зняття її з реєстрації за вказівкою чи вимогою ОСОБА_4

Даними будинкової книги підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже після відчуження квартири, тобто 15 листопада 2010 року зняті з реєстрації за адресою: м.Нововолинськ, 15-й мікрорайон 14/10 і проживають у належній на праві власності ОСОБА_4 квартирі по даний час. Позивачі не заперечили, що добровільно знімалися з реєстрації після відчуження квартири, тобто 15.11.2010 року.

В звязку з невиконанням продавцями п.7 укладеного сторонами договору, ОСОБА_4 був змушений звернутися до суду з позовом про їх виселення. Після чого, 20 вересня 2011 року, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 звернулися з позовом про визнання недійсним договору, укладеного сторонами 12.11.2010 року з підстав укладення його за тяжких обставин.

Тяжкими обставини, за яких особа добровільно усвідомлюючи вчиняє свої дії це такі фактори, як майновий і психічний стан осіб та їх близьких напередодні й на момент вчинення правочину. Поряд з цим враховується вплив саме таких обставин на формування волевиявлення сторін.

В судовому засіданні позивачами не надано належних доказів на підтвердження наявності тяжкої обставини напередодні чи на момент укладення договору купівлі продажу квартири та її вплив на формування волевиявлення продавців, а посилання позивачів на тяжку хворобу ОСОБА_10 в квітні-травні місяці 2010 року, не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки оспорюваний правочин укладений сторонами 12 листопада 2010 року з дотриманням вимог ст.203 ЦК України.

Позивачі, всупереч ст.60 ЦПК України не довели суду понесених фактичних витрат повязаних з лікуванням ОСОБА_1, не надали належних доказів наявності тяжкої обставини напередодні чи на момент укладення оспорюваного договору, якою скористався відповідач, як і не довели, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Саме по собі несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище особи суд не може розцінювати як тяжкі обставини, а з врахуванням досліджених в судовому засіданні наданих сторонами доказів, їх аналізу, підстав вважати, що договір купівлі продажу квартири укладений позивачами за тяжких обставин, суд не вбачає.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 17 Закону України Про охорону дитинства, батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Оскільки батьки зобовязані гарантувати збереження права дитини на житло, то порушення чи неналежне виконання ними своїх обовязків щодо управління майном дитини, згідно ч.8 ст.177 СК України, є підставою для покладення на них обовязку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду.

Як вбачається із ст.12 Закону України Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей, для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Як встановлено в судовому засіданні, малолітнім ОСОБА_10, ОСОБА_9 не належало право власності чи право користування спірною квартирою на момент укладення оспорюваного договору, тому для відчуження житла, в дозволі органу опіки та піклування, за отриманням якого зобовязані звертатися батьки неповнолітніх дітей, необхідності не виникало. Посилання ж позивачів на відсутність такого дозволу суперечать встановленим в суді обставинам справи і не можуть слугувати підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Кожна сторона, відповідно до ст.60 ЦПК України, зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 233 Цивільного кодексу України, на яку посилаються позивачі в обґрунтування своїх вимог, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При цьому, для визнання правочину недійсним з наведеної підстави необхідним є встановлення двох обставин: збігу тяжких обставин і наявності їх безпосереднього звязку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Таким чином, враховуючи наведене, а також виходячи з положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України, саме позивачі мають довести наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними з настанням відповідних наслідків.

Безпідставними є доводи позивачів, наведені в обґрунтування заявлених до суду вимог стосовно того, що спірний договір купівлі-продажу належного їм житла був вчинений ними під впливом тяжких для них обставин, повязаних з потребою лікування новонародженого ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки як вбачається з повідомлення Волинського обласного дитячого територіального медичного обєднання від 09.02.2012 року (а.с.145) та виписки із медичної карти хворого (а.с.6), ОСОБА_10 Кобаєвич перебував на стаціонарному лікуванні у неонатальному центрі ВОДТМО з 20 квітня 2010 року по 28 травня 2010 року. Вартість його лікування становила 6757,40 грн. і доказів про те, що ці витрати понесені позивачами, суду не надано. Протягом листопада 2010 року ОСОБА_10 на стаціонарному лікуванні не перебував, що не заперечують позивачі. Тобто оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений через 6 місяців, після виписки дитини з лікарні, та, як зазначають позивачі, зокрема ОСОБА_2, на момент укладення даного правочину, тобто в листопаді 2010 року, дитина вже не перебувала в тяжкому стані. Також не підтверджено належними доказами доводи позивачів про наявність в них боргових зобовязань та повернення коштів кредиторам в кінці 2010 року, а вказані обставини, в силу ст.218 ЦК України, не можуть ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Судом встановлено, що в момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, було дотримано всіх вимог чинного законодавства, зокрема ст.ст.202, 203 ЦК України, необхідних для укладання такого роду правочинів, а будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що вказана угода суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, в тому числі Закону України Про охорону дитинства, чи які б свідчили про наявність передбачених підстав для визнання його недійсним або удаваним, позивачами не надано і в матеріалах справи такі докази відсутні.

Проаналізувавши надані сторонами і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи наведені вище норми матеріального і процесуального законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Суд також не вбачає підстав для стягнення витрат, повязаних з участю представника відповідача в суді, оскільки такі витрати підлягають до стягнення за надання стороні правової допомоги на підставі ч.2 ст.56 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 203, 205, 208, 209, 210, 212, 655, 656, 658, 662, 663 ЦК України, ст. 170 Сімейного кодексу,- суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8, до ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_6, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири №10 будинку №14 на 15-мікрорайоні в м. Нововолинську Волинської області від 12 листопада 2010 року, з підстав вчинення його під впливом тяжкої обставини, відмовити.

У стягненні витрат, понесених відповідачем ОСОБА_4, у зв'язку із участю його представника у справі за угодою, відмовити.

Стягнути з позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8 в користь держави по 17 (сімнадцять) гривень 70 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Волинської області через Нововолинський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий підпис

Згідно з оригіналом

Суддя О.Р. Ференс-Піжук