АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа: № 2018/2-807/12/14 Головуючий: 1 інстанції
Провадження: № 22-ц-/2090/4579/2012 ОСОБА_1
Категорія: самочинне будівництво Доповідач: Даниленко В.М
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2012 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Коліснику Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою прокурора Київського району м. Харкова на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради, третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області про визнання права власності на обєкт самочинного будівництва, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2011 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що на підставі відповідного договору купівлі-продажу від 25.12.2009 року вона є власницею однокімнатної квартири № 1, загальною площею 26,4 кв.м, у житловому будинку № 7/9 по вул. Червонопрапорній у м. Харкові.

При цьому, реалізуючи свої права власниці житла, вона переобладнала належну їй квартиру в нежитлові приміщення з улаштуванням окремого входу.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП «Харківське МіськБТІ» 06.10.2011 року, загальна площа зазначених нежитлових приміщень 1-го поверху №№ 1-1, 1-2, 1-3 з окремим входом у літ. А-7 житлового будинку № 7/9 по вул. Червонопрапорній у м. Харкові складає 26,4 кв.м.

Згідно з технічним висновком, виготовленим ПП «Модулор-Сервіс» у 2011 році, технічний стан указаних нежитлових приміщень відповідає вимогам екологічних, санітарно-технічних, протипожежних та інших діючих норм і правил і ці приміщення можливо використовувати в якості нежитлових.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно може бути рішення суду, позивачка ОСОБА_2 просила суд на підставі ст.ст. 15, 328, 331, 392 ЦК України визнати за нею право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-1, 1-2, 1-3 з окремим входом, загальною площею 26,4 кв.м., у літ. А-7 житлового будинку № 7/9 по вул. Червонопрапорній у м. Харкові, які реконструйовані нею з належної їй квартири.

У судове засідання суду першої інстанції позивачка ОСОБА_2 не зявилася й просила суд розглядати справу за її відсутності.

Представники відповідача та третьої особи в судове засідання суду першої інстанції також не зявилися, надавши до суду письмові заперечення проти заявленого позову, в яких просили суд відмовити в задоволенні цього позову за його безпідставністю.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за позивачкою право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-1, 1-2, 1-3 з окремим входом, загальною площею 26,4 кв.м., у літ. А-7 житлового будинку № 7/9 по вул. Червонопрапорній у м. Харкові.

В апеляційній скарзі прокурора Київського району м. Харкова, що діє в інтересах держави в особі Харківської міської ради, ставиться питання про скасування зазначеного заочного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні заявлених позивачкою ОСОБА_2 вимог за їх безпідставністю.

В обгрунтування своєї скарги прокурор посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті та постановлення по справі незаконного рішення.

Зокрема, апелянт вказує на те, що реконструкція належної позивачці квартири (житла) в нежитлові приміщення з улаштуванням окремого входу здійснена останньою без будь-якого дозволу та належним чином затвердженого проекту, тобто самочинно, без прийняття реконструйованих приміщень в експлуатацію.

Крім того, позивачкою не дотримано й вимог «Порядку вирішення питань, повязаних із самочинним будівництвом», затвердженого рішенням Харківської міської ради від 17.08.2011 року № 390/11, позаяк питання щодо збереження за нею обєкту самочинного будівництва, здійсненого до того ж на земельній ділянці, яка їй не виділялась, міською радою в установленому порядку не вирішувалося, але суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, у звязку з чим безпідставно задовольнив заявлені позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи за нею право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №№ 1-1, 1-2, 1-3 з окремим входом у літ. А-7 житлового будинку № 7/9 по вул. Червонопрапорній у м. Харкові, самочинно реконструйовані нею з належної їй квартири № 1 у цьому ж будинку, суд першої інстанції виходив із того, що ці нежитлові приміщення є новоствореним майном, а тому на них розповсюджуються правила ст. 331 ЦК України.

Однак, із таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки цей висновок суперечить матеріалам справи та не ґрунтуються на законі.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, ст. 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, не завдаючи при цьому шкоди правам інших осіб і не порушуючи їхніх інтересів.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статей 6, 8 ЖК жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється.

Переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі допускається у виняткових випадках за рішенням виконкому обласної, міської ради (ч. 2 ст. 7 ЖК).

Згідно зі ст. 379 ЦК житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Житло є специфічним обєктом права власності, тому свобода використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень і непорушення прав інших осіб, зокрема інших мешканців жилого будинку.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, передбачено, що переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів та лоджій власниками квартир, наймачами й орендарями може проводитися лише з метою поліпшення благоустрою квартири за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Тобто, для того, щоб будівництво не було самочинним, необхідною є наявність таких вимог: земельна ділянка повинна бути відведена для зведення житлового будинку, будівлі, споруди або іншого нерухомого майна; повинен бути належним чином оформлений дозвіл на забудову або належно затверджений проект; при забудові не були допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Виходячи з тексту коментованої статті можна зробити висновок, що вказані вимоги в разі їх порушення можуть виступати самостійними підставами для визнання забудови самочинною, або в різних сполученнях між собою.

При цьому в частині другій статті 376 ЦК України прямо зазначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За загальними правилами цивільного законодавства право власності виникає на підставах, не заборонених законом (статті 328-345 ЦК України). Серед них зазначається й така підстава, як набуття права власності на новостворене майно (ст. 331 ЦК України), яка передбачає момент виникнення в особи права власності на новостворене нерухоме майно, що підлягає введенню в експлуатацію.

Таким моментом відповідно є момент прийняття такого обєкту до експлуатації (а якщо він підлягає державній реєстрації - момент державної реєстрації).

Самочинно збудований обєкт не може бути у встановленому законом порядку введений в експлуатацію та відповідно зареєстрований, а тому й у особи, яка його побудувала, не може виникнути право власності на нього.

Таким чином, суть самочинного будівництва обумовлює презумпцію неможливості виникнення права власності на неправомірно збудований обєкт.

Разом із тим, у деяких випадках частина 3 статті 376 ЦК України не виключає можливості визнання права власності на самочинне будівництво.

Відповідно до положень цієї правової норми, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка при виконанні нею всіх інших обовязкових умов здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання цієї земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Як встановлено по справі, позивачка ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.12.2009 року є власницею однокімнатної ізольованої квартири № 1, загальною площею 26,4 кв.м, у житловому будинку № 7/9 по вул. Червонопрапорній у м. Харкові.

При цьому, зловживаючи своїми правами власниці житла, остання шляхом відповідної реконструкції без будь-якого дозволу та необхідної проектної документації переобладнала належну їй квартиру в нежитлові приміщення №№ 1-1, 1-2, 1-3, загальною площею 26,4 кв.м., з улаштування окремого входу, а також зовнішнього ганку, площею 3,7 кв.м., розташованого на земельній ділянці, яка взагалі не відводилася їй для цієї мети.

Крім того, по справі також встановлено, що позивачка ОСОБА_2 до компетентного органу місцевого самоврядування для вирішення питань щодо узаконення здійсненого нею самочинного будівництва не зверталася й ці питання в установленому законодавством порядку Харківською міською радою не вирішувалися.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, на зазначене уваги не звернув, у звязку з чим безпідставно задовольнив заявлені позивачкою вимоги.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2012 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним і обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції, перебравши на себе не властиві йому функції та вийшовши за межі наданих йому повноважень цим своїм рішенням фактично узаконив неправомірну діяльність позивачки ОСОБА_2 з приводу здійснення самочинного будівництва, у тому числі й що стосується протиправного захоплення нею чужої земельної ділянки, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог, за їх безпідставністю.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 6, 7, 8 ЖК, ст.ст. 319, 331, 376, 379 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Київського району м. Харкова - задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2012 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Харківської міської ради, третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області про визнання права власності на обєкт самочинного будівництва - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 для зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України 107 (сто сім) грн. 30 коп. судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: