Справа № 2 - 3253 /11 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 березня 2012 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири. Позивачка вказувала на те, що з серпня 2002 року по червень 2011 року проживала з ОСОБА_5 однією сімєю без укладення шлюбу. Вони разом вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, підтримували сімейно-шлюбні стосунки. В період їх спільного проживання у травні 2003 року на підставі договору купівлі - продажу вони спільно придбали квартиру АДРЕСА_1, яку оформили на ОСОБА_5 1 червня 2011 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на придбану ними квартиру АДРЕСА_2. Спадкоємцем ОСОБА_5 є його син ОСОБА_3., який звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті його батька.

Посилаючись на викладені обставини, положення ст.ст. 60, 70, 74 СК України позивачка просила суд встановити факт перебування з померлим у фактичних шлюбних відносинах з 2002 року по 2011 рік, визнати спірну квартиру обєктом спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на ? частину квартири, виключити ? частину квартири зі складу спадщини.

В судовому засіданні позивачка підтримала свій позов, просила про його задоволення.

Відповідач позов не визнав. Вказував на те, що він не заперечує факту спільного проживання позивачки і його батька однією сімєю без реєстрації шлюбу. Посилався на те, що спірну квартиру було придбано за особисті кошти його батька, отримані ним від продажу належної йому на праві спільної власності квартири по вул.Миколаївській у м.Миколаєві. А тому просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, його представника, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 20 травня 2003 року між ОСОБА_6, яка діяла від свого імені та як опікун від імені неповнолітньої ОСОБА_7О, та від імені ОСОБА_8, і ОСОБА_5 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 А у м.Миколаєві, за яким ОСОБА_5 придбав у власність зазначену квартиру вартістю 8837 грн. та оформив її на своє імя. 29 липня 2003 року зареєстрував своє місце проживання в квартирі.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сімї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності під час надбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Оскільки, права і обовязки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, правовий режим майна (квартири), придбаної у 2003 році і правовідносини між позивачкою і ОСОБА_5 із приводу нього не можуть регулюватися нормами СК, який набув чинності з 1 січня 2004 року.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що спірну квартиру було придбано нею та ОСОБА_5 спільно за 4500 дол. США., з яких частину коштів для придбання квартири, а саме 2000 дол. США вони позичили у знайомих.

В той же час, як пояснювала сама позивачка в судовому засіданні, більша частина її вартості, а саме 3000 доларів США були особистими коштами ОСОБА_3, отриманими ним від продажу 27 березня 2003 року належної йому на праві спільної власності квартири АДРЕСА_4.

Як пояснила в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 - бувша дружина ОСОБА_5, 27 березня 2003 року вони спільно з ОСОБА_5 продали належну їм квартиру та розділили між собою отримані кошти від продажу квартири. ОСОБА_5 отримав 4500 дол. США., за які було придбано спірну квартиру.

Крім того, як слідує з матеріалів справи та пояснень самої позивачки оформленням квартири займався ОСОБА_5 При оформленні квартири у нотаріуса позивачка не приймала участь, в спірній квартирі ніколи не реєструвалася. В квартирі був зареєстрований лише ОСОБА_5

До того ж під час розгляду справи в судовому засіданні позивачка змінювала свої пояснення стосовно розміру коштів, які належали особисто померлому та були одержані в позику, зазначаючи, що ними було позичено 1500 дол. США, яких не вистачало для придбання квартири.

Таким чином, враховуючи, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти її і ОСОБА_5, а факт сумісного проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу не має правового значення для вирішення цього спору, суд приходить до висновку, що позов є недоведеним, а відтак задоволенню не підлягає.

Що стосується вимог позивачки про виключення частини майна зі складу спадщини, то такий спосіб захисту прав взагалі не передбачений вимогами законодавства.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.А. Спінчевська