ун. № 2608/8830/12
пр. № 2/2608/4725/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2012 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Борденюка В.В.,

при секретарі - Трегубенку М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ "Універсал Банк"до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2012 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на неналежне виконання позичальником взятих на себе договірних зобов'язань. Позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 17.12.2007 року, укладеним між банком (іпотекодержатель), ОСОБА_1 (іпотекодавець 1) і ОСОБА_2 (іпотекодавець 2), з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №003-2900/756-0696, що був укладений 17.12.2007 року між банком (кредитор) і ОСОБА_1; предметом іпотеки за договором іпотеки є квартира АДРЕСА_1. Вимогою даного позову є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та день розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, виходячи із такого.

Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 17 грудня 2007 року між ВАТ "Банк Універсальний"(кредитор), правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк"і ОСОБА_1 (позичальник) було укладено кредитний договір №003-2900/756-0696, за змістом якого кредитор надав позичальнику у користування кредитні кошти у розмірі 95 452,00 швейцарських франків, що еквівалентно 419 595,06 грн. із річною процентною ставкою -10,45% і кінцевим строком повернення до 10.12.2037 року (а.с.7-14).

З метою забезпечення виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань, між банком (іпотекодержатель), ОСОБА_1 (іпотекодавець 1) і ОСОБА_2 (іпотекодавець 2) було укладено договір іпотеки від 17.12.2007 року, за яким іпотекодавці передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) (а.с. 15-18). При укладенні договору іпотеки, сторони виходили із того, що іпотекодавці є власниками даної квартири на підставі договору купівлі -продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. 12.12.2007 року, зареєстрованого за реєстр. № 2371, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 17 грудня 2007 року за реєстраційним № 2574863, витяг про реєстрацію № 5157075 від 17 грудня 2007 року.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за договором кредиту, банком було заявлено до суду позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання на нього права власності, з метою задоволення своїх грошових вимог у розмірі 100 453,47 швейцарських франків.

Заборгованість позичальника за договором кредиту у розмірі 100 453,47 швейцарських франків банк доводить випискою із особового рахунку боржника (а.с. 20-46).

Разом з тим, банк надав суду копію чинного на даний час рішення Святошинського суду міста Києва від 07.07.2009 року, ухваленого у справі № 2-1226, 2009 р., за позовом відкритого акціонерного товариства "Універсал Банк"до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за яким позов банку було задоволено і стягнено з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ВАТ "Універсал Банк"заборгованості за договором кредиту № 003-2900/756-0696 від 17.12.2007 р. у розмірі 100 453,47 швейцарських франків, що становить 428 319,03 грн., шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1. За змістом даного рішення суд звернув стягнення на дану квартиру на підставі статей 12, 33 Закону України "Про іпотеку", так як вона є предметом іпотеки за договором іпотеки від 17.12.2007 року.

Таким чином із наведеного вбачається, що банк повторно звернувся із позовом про звернення стягнення на дану квартиру за договором іпотеки.

При цьому банк посилається на те, що Відділом державної виконавчої служби Святошинського РУЮ м. Києва було відкрито виконавче провадження за № 16233094 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1226/09, але даний виконавчий документ повернуто стягувачу у зв'язку із тим, що за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Однак, на думку суду вимоги позивача суперечать приписам Закону, що зумовлює наявність перешкоди у їх задоволенні.

Так, відповідно до частини 1 статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України).

Іпотека -вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (частина 1 статті 1 Закону України "Про іпотеку").

Згідно з частиною статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки (частина 5 статті 3 Закону України "Про іпотеку").

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частини 1, 3 статті 33 Закону України "Про іпотеку).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Таким чином із приписів наведених норм випливає, що у разі невиконання, або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодавець може скористатись правом судового захисту, порушених боржником його майнових прав та законних інтересів, визначених основним договором.

Відтак у 2009 році, звернувшись до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є квартира АДРЕСА_1 на підставі вказаного договором іпотеки від 17.12.2007 року, укладеного на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №003-2900/756-0696, від 17.12.2007 року, за результатами чого було ухвалено згадане судове рішення Святошинського суду міста Києва від 07.07.2009 року, у справі № 2-1226, 2009 р., іпотекодержатель уже скористався своїм правом на судовий захист свого права, як іпотекодержателя і кредитора.

При цьому чинне законодавство не передбачає можливості звернення із повторним позовом про захист свого права, яке уже було предметом судового розгляду і за наслідками чого було винесено судове рішення.

Так, за частиною 1 статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

За своєю правовою природою звернення стягнення на майно іпотекодавця має характер негативних правових наслідків порушення ним свого цивільного зобов'язання і порушення права кредитора, що кореспондує із цим зобов'язанням, а відтак є видом цивільної юридичної відповідальності у розумінні частини 1 статті 61 Конституції України.

Із наведеного вбачається пряма конституційна заборона подвійного звернення стягнення на предмет іпотеки за одним договором іпотеки, внаслідок неналежного виконання умов одного і того ж договору кредиту.

У даному випадку банк повторно звертається до суду із позовом, предметом якого є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, з огляду на те, що позивач уже використав своє право на звернення стягнення у судовому порядку на предмет іпотеки, яким є квартира АДРЕСА_1 за вказаним договором іпотеки, суд приходить до висновку про неможливість повторного задоволення однієї і тієї ж позовної вимоги.

При цьому не має значення який спосіб повторного звернення стягнення на вказану квартиру обрав іпотекодержатель -звернення стягнення на предмет іпотеки у загальному порядку, шляхом продажу на прилюдних торгах, чи шляхом визнання на нього права власності.

Викладені обставини є правовою перешкодою для задоволення даного позову.

Крім того, у позовній заяві позивач посилається на те, що Відділом державної виконавчої служби Святошинського РУЮ м. Києва було відкрито виконавче провадження за № 16233094 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1226/09, виданого на підставі згаданого рішення Святошинського суду міста Києва від 07.07.2009 року; однак даний виконавчий документ було повернуто державним виконавцем стягувачу у зв'язку із тим, що за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право власності на вказану квартиру не зареєстровано.

Згідно з частиною 1 статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умови, у тому числі якщо нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація (ч. 1 ст. 5)

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (частина 1 статті 657 ЦК України).

Частиною 1 статті 182 ЦК України закріплено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Абзацом 3 частини 2 статті 331 ЦК України встановлено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже із наведених норм цивільного законодавства випливає, що іпотекодавцем може бути лише власник майна, який має право на його відчуження, при цьому право власності на нерухоме майно переходить до особи з моменту його державної реєстрації уповноваженим органом, у порядку визначеному законом.

Із викладеного вбачається, що оскільки відповідачі, які є заставодавцями не зареєстрували своє право власності на згадану квартиру, то вони і не мали достатнього обсягу правомочності на укладення вказаного договору іпотеки, що свідчить про неможливість задоволення іпотекодержателем за рахунок даної квартири забезпечених заставою грошових вимог, що у свою чергу зумовлює неможливість задоволення заявлених позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про те, що заявлені банком вимоги суперечать приписам актів цивільного законодавства, що свідчить про їх незаконність і зумовлює відсутність правових підстав для їх задоволення у судовому порядку.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 81, 88, 84, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду м.Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до суду першої інстанції відповідачами протягом десяти днів із дня отримання його копії.

Суддя: