Печерський районний суд міста Києва
Справа № 6-255/12
У Х В А Л А

20 березня 2012 року суддя Печерського районного суду м. Києва, розглянувши заяву ОСОБА_1 про повернення судового збору,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просить постановити ухвалу про повернення з Державного бюджету України помилково сплаченого судового збору за квитанцією № К11/Н/60 від 17.02.2012 року в сумі 3 219 грн. 00 коп. Філія ПАТ КБ «Надра».

Розглянувши заяву ОСОБА_1, суд встановив наступне.

Як вбачається із вказаної заяви, останнім було сплачено грошові кошти в розмірі 3 219 грн. 00 коп. на реквізити: одержувач: УДК у Печерському районі м. Києва; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26077922, банк одержувача: ГУ ДКСУ України в м. Києві, код банку отримувача (МФО) 820019, рахунок № 0007, код класифікації доходів бюджету 22030001 про що свідчить квитанція № К11/Н/61 від 17.02.2012 року, за подачу позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Проте, з 02.02.2012 року реквізити для оплати судового збору були змінені, у звязку із чим зазначена позовна заява судовий збір за розгляд якої було сплачено згідно квитанції від 17.02.2012 року № К11/Н/60 судом не розглядалась.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду у разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям позивача або за його клопотанням); закриття провадження у справі.

Згідно п. 8 ст. 8 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Оскільки дані правовідносини законом не врегульовані, суд вважає за можливе застосувати аналогію закону.

Так, враховуючи, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, судовий збір за розгляд якої сплачено було згідно квитанції від 17.02.2012 року № К11/Н/60 судом не розглядалась, то в такому випадку сума судового збору підлягає поверненню.

Разом з тим, згідно п. 14 Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України від 22.04.1993 року № 15, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 19.05.1993 року за № 50 (далі Інструкція), при сплаті державного мита готівкою до документа, щодо якого вчиняється відповідна дія, додається оригінал квитанції кредитної установи, яка прийняла платіж, а при перерахуванні мита з рахунку платника - останній примірник платіжного доручення з написом (поміткою) кредитної установи такого змісту "Зараховано в дохід бюджету ___ грн. (дата)". Цей напис скріплюється першим і другим підписами посадових осіб і відтиском печатки кредитної установи з відміткою дати виконання платіжного доручення.

При цьому, суд зазначає, що повернення судового збору здійснюється за наявності оригіналу квитанції на підтвердження його сплати.

Однак, до заяви про повернення судового збору додано копію квитанції від 17.02.2012 року № К11/Н/60, що не є належним доказом сплати судового збору, відтак, не є підставою для його повернення.

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про повернення судового збору є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

При цьому, суд розяснює, що заявник не позбавлений права повторно звернутись до суду з заявою про повернення судового збору після усунення вищевказаних недоліків.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ст.ст. 8, 210, 293 Цивільний процесуальний кодексу України,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про повернення судового збору залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя