Апеляційний суд Одеської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2012р. м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Сєвєрової Є.С., при секретарі Криворучці Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011року по справі за позовом ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитом, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 Аваль», третя особа ОСОБА_4 про розірвання кредитного договору та визнання наслідків та за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 Аваль», ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору поруки недійсним, -

встановила:

05 лютого 2010р. представник ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого послався на те, що 05 липня 2007р. між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» (нині ПАТ «ОСОБА_3 Аваль») та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір, згідно з яким позивач надав відповідачці кредит у сумі 125860 доларів США на споживчі цілі строком користування до 05 липня 2027р. із сплатою 13,75% річних. В цей же день між Банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки.

У звязку з неналежним виконанням умов договору виникла заборгованість. На підставі наведеного представник позивача просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму боргу в розмірі 162567 доларів США 27 центів, що еквівалентно 1300733грн.24коп., та складається: з заборгованості за кредитом в сумі 7122005,96 доларів США, заборгованості по відсоткам 19938,34доларів США та заборгованість за простроченими відсотками 20622,97 доларів США; судові витрати в сумі 1700грн. і витрати на ІТЗ в розмірі 120грн. (а.с.1-5).

09.06.2010р. ОСОБА_5 звернулась із зустрічним позовом до банку про розірвання кредитного договору та визнання наслідків, в обґрунтування якого послалась на те, що є істотні зміни обставин, а саме: зміна економічної ситуації у державі, кризові наслідки, збільшення курсу долара США, рівень інфляції, зниження цін на нерухомість, що потягло за собою значне здороження кредитного ресурсу та суттєвого зменшення ціни обєкту нерухомого майна, на придбання якого отримувався кредит, втрата роботи, що ставить її у кабальні умови. На підставі наведеного, ОСОБА_5 просила суд розірвати кредитний договір від 05.07.2007р., визнати наслідком розірвання кредитного договору виплату залишку по кредитному договору у національній валюті України гривні з розрахунку по 5грн.05коп. за 1 долар США з безвідсотковою розстрочкою, строком до 2019року (а.с.62-64).

22.04.2010р. ОСОБА_1, який вступив у справу як третя особа із самостійними вимогами, надав до суду позов, в якому зазначив, що він знаходиться в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, та не давав ОСОБА_4 письмової згоди на укладення договору поруки, тому цей договір укладений із порушенням вимог ст.ст.60, 61, 65 СК України та на підставі ст.215 ЦК України просив суд визнати договір поруки від 05.07.2007р. між ОСОБА_4 та ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» недійсним (а.с.75-78).

Рішенням суду від 16.05.2011року позовну заяву ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 Аваль» задоволено (а.с.125, 126-129).

Суд стягнув з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» заборгованість за кредитним договором на загальну суму в розмірі 1300733грн.24коп., судові витрати по сплаті державного мита в розмірі 1700грн. і витрати на ІТЗ в розмірі 120 грн.

У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про часткову зміну рішення суду в частині задоволення позову банку до ОСОБА_4 та задоволення його позову в повному обсязі, з посиланням на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки постановлено з порушенням норм матеріального права, судом не прийнято до уваги факти та обставини, які мають суттєве значення для справи, а саме суд не врахував, що при укладенні договору поруки між банком та ОСОБА_4 відсутня згода чоловіка (а.с.96-108).

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_1 погодився з тим, що в матеріалах справи є письмова згода ОСОБА_1 на укладення договору поруки, але він наполягав на зміну рішення суду з посиланням на те, що суд першої інстанції не в повній мірі прийняв до уваги всі обставини по справі які мають значення для вирішення спору.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.11.2011року апелянту ОСОБА_2 було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду (а.с.169).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про зміну рішення суду, ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» та задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1, з посиланням на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, винесено з порушенням норм процесуального права, оскільки судом не були прийняти до уваги факти та обставини, які мають суттєве значення для справи, судом не враховано те, що з моменту укладення кредитного договору суттєво змінились обставини, тому на теперішній час у неї немає можливості виконувати умови договору. Судом не було враховано, що 28.07.2010р. вона передала банку майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.158-160).

Колегія суддів, заслухав суддю доповідача, осіб, які зявилися в судове засіданні апеляційної інстанції, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд 1 інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов банку та відхиляючи зустрічні позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір та договір поруки укладені у відповідності до вимог діючого законодавства, відповідачі допустили порушення умов договору і свої зобовязання за договором не виконують, що призвело до утворення заборгованості як по кредиту, так і по відсотках.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи, зібраним доказам, яким суд дав належну оцінку та нормам ЦК України.

Судом першої інстанції були встановлені факти і відповідні їм правовідносини, які виникли між сторонами.

13 червня 2007р. ОСОБА_5 звернулася до ВАТ "ОСОБА_3 Аваль" в особі Одеської обласної дирекції ВАТ "ОСОБА_3 Аваль" з заявою за №184 про надання кредиту в сумі 124600 доларів США.

05 липня 2007р. між банком та ОСОБА_2 було підписано Кредитний договір №014/79729/74/77753 про надання кредиту в сумі 125860доларів США на строк 240 місяців тобто з 05.07.2007 року по 05.07.2027р., зі сплатою 13,75 % річних, з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом щомісячними фіксованими платежами (а.с.14-19).

З матеріалів справи вбачається, що банк повністю та в строки виконав зобов'язання по даному кредитному договору, видавши, відповідно заяві на видачу готівки № R54/756-115 від 06.07.2007р. ОСОБА_2 через касу кошти в сумі 124000 доларів США (а.с.32).

На забезпечення виконання даного кредитного договору 05.07.2007р. між банком та ОСОБА_4 було укладено Договір поруки за № 014/79729/74/77753/1, згідно якого ОСОБА_4 на добровільних засадах бере на себе зобов'язання відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_2, які виникають з умов Кредитного договору за № 014/79729/74/77753 від 05.07.2007р.(а.с.24-27). Зазначеним договором була встановлена солідарна відповідальність боржника і поручителя перед кредитором, що відповідає вимогам ч.2 ст. 554 ЦК України.

Про порушення позичальником умов кредитного договору поручителю було повідомлено Банком листом-вимогою за № 5-2/4267 від 22.10.2009р. (а.с.34).

Судом першої інстанції було встановлено, що з боку ОСОБА_2 умови кредитного договору належним чином виконані не були.

Так, згідно розрахунку заборгованості на аркуші справи 40-42 з грудня 2008р. ОСОБА_5 перестала сплачувати кредит, внаслідок чого перед банком за договором кредитування станом на 18.01.2010р. виникла заборгованість в розмірі 162567,27 доларів США, що еквівалентно 1300733грн.24коп., яка складається: з заборгованості за кредитом в розмірі 122005,96 доларів США, що в еквіваленті складає 976194грн.08коп.; заборгованості за відсотками 19938,34 доларів США, що в еквіваленті складає 159530грн.64коп.; заборгованість за простроченими відсотками - 20622,97доларів США, що в еквіваленті складає 165008грн.50коп.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв, ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.525 ЦПК України одностороння відмова від виконання договірного зобов'язання не допускається.

Згідно ч.І ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч.3 цієї же статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст.533 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання договірного зобов'язання, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що позов банку є обґрунтованими та підлягає задоволенню в повному обсязі, шляхом стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в розмірі 1300733грн.24коп.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідачі не надали суду першої інстанції та апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову банку та своїх позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо не врахування судом першої інстанції, що при укладені між банком та ОСОБА_4 договору поруки не було письмової згоди її чоловіка, є безпідставними.

Так, з рішення суду вбачається, що суд, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, послався на те, що оскільки у відповідності до ст. 65 СК України згода подружжя вимагається лише у разі розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а порука є способом забезпечення виконання зобов'язання, а не угодою щодо розпорядження майном, належним поручителю, договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

До того ж, як визначає Верховний Суд України в узагальненнях судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010p.p.) від 07.10.2010р., при оспорюванні кредитних договорів чи договорів поруки іншим з подружжя судам слід враховувати таке. Положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Щодо договору поруки, то відповідно до статті 553 ЦК України, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (як правило, грошового), а не правочином щодо розпорядження майном, належним поручителю; договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, а відтак до даних правовідносин норми ст. 65 СК України не застосовуються. Ця правова позиція підтверджена й судовою практикою Верховного Суду України.

Таким чином, діючим законодавством не встановлена обовязкова дача письмової згоди одного з подружжя на укладання договору поруки.

Крім того, доводи апелянта, що він не давав письмової згоди на укладення договору поруки спростовуються матеріалами справи, а саме аркушем справи 114, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надавав письмову заяву, в якій дав згоду своїй дружині ОСОБА_4 виступити фінансовим поручителем за зобовязаннями ОСОБА_2 перед ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» на умовах за своїм розсудом. Зазначена заява була підписана ОСОБА_1 та нотаріально посвідчена.

Судова колегія не приймає до уваги також доводи представника апелянта ОСОБА_1 відносно того, що поручитель не отримав від банку повідомлення про порушення позичальником умов кредитного договору, оскільки це спростовується листом-вимогою Банку за № 5-2/4267 від 22.10.2009р. (а.с.34).

Доводи представника відносно того, що в договорі поруки не вказані конкретні обовязки поручителя за договором поруки також спростовуються як договором поруки, так і тим, що відповідач ОСОБА_4 не зверталася до суду з позовом про розірвання договору поруки з тих підстав, що їй не були відомі конкретні зобовязання за укладеним нею з Банком договором поруки.

Доводи апелянта ОСОБА_2 щодо суттєвої зміни обставин з моменту укладення кредитного договору, що є підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст.652 ЦК України, є необґрунтованими з наступних підстав.

Зростання курсу долара США яка є валютою кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для розірвання кредитного договору, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Крім того, п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007р. № 168, передбачено, що в разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач. Про розяснення позичальникові інформації про можливі валютні ризики перед укладенням договору йдеться і в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

З пункту 8.3. оскаржуваного кредитного договору вбачається, що всі валютні ризики несе Позичальник, а з підписанням договору, позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану Позичальника (а.с.18). Крім того, ніщо не перешкоджало позивачці отримати кредит у національній валюті.

Верховний Суд України в узагальненнях судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010p.p.) від 07.10.2010р. звернув увагу судів на те, що при розгляді спорів щодо зміни або розірвання кредитного договору у звязку із істотною зміною обставин, що передбачено ст. 652 ЦКУ, то суд має мати на увазі, що позичальнику необхідно довести наступне:

1. При зміні договору посилання на істотну зміну обставин можливе лише у тому разі, коли сторони при укладенні договору визначили такі обставини як істотні;

2. Обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, у чому саме вони змінились і чому зміна обставин є істотною. Вимагаючи розірвання договору на цій підставі, позивач, з урахуванням положень процесуального законодавства щодо обовязку доказування, повинен довести, зокрема впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане;

3. Одночасно наявність чотирьох умов, перелічених у ч. 2 ст. 652 ЦК, у розрізі конкретної ситуації, акцентуючи, яким чином виконання договору порушує співвідношення майнових інтересів сторін і позбавляє заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4. Враховуючи те, що за істотної зміни обставин зміна договору за рішенням суду допускається у виняткових випадках (ч. 4 ст. 652 ЦК), необхідно також довести наявність однієї з двох наступних умов: 1) розірвання договору повинно суперечити суспільним інтересам або 2) може потягнути для сторін (чи однієї з них) шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

У будь-якому випадку суд має мати на увазі, що поняття «істотна зміна обставин» є оціночною категорією, законодавець у п. 2 ч. 1 ст. 651 ЦК України дає визначення цього поняття, вказуючи на те, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Колегія суддів прийшла до висновку, що саме по собі зменшення прибутків позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 не є обставинами, які можна віднести до форс-мажорних, а світова фінансова криза є явищем, яке не відноситься до обставин непереборної сили, що позбавляють позивача виконувати умови укладеного договору. Крім того, ОСОБА_2 не доведено, що зміна умов договору викликана наявністю ідеальної сукупності всіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України, що є обовязковою умовою для вирішення питання про зміну умов договору.

Не знайшло своє підтвердження твердження апелянта ОСОБА_2 відносно того, що судом не було враховано, що 28.07.2010р. вона передала банку майнові права на квартиру АДРЕСА_2, оскільки представник апелянта пояснила в судовому засіданні апеляційної інстанції, що по вказаним обставинам між ОСОБА_2 і Банком були лише домовленості, які оформлені лише протоколом погодження.

Судова колегія вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційних скарг суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16травня 2011року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Є.С.Сєвєрова

ОСОБА_7