АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/1690/1270/2012 Номер провадження 22-ц/1690/1270/2012Головуючий у 1-й інстанції Івко В.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2012 року м. Полтава

Колегія судців судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Кривчун Т.О.,

Суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І., при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 лютого 2012 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа відділ Держкомзему у Новосанжарському районі Полтавської області, про визнання договору оренди землі недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, в якому просив визнати недійсним договір оренди землі, укладений між ними 01.03.2009 року за №26, та стягнути з відповідача на його користь усі судові витрати. В обґрунтування позову посилався на те, що при укладенні вказаного договору в частині встановлення розміру орендної плати не було дотримано положень Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002 року №92/2002.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 лютого 2012 року в позові відмовлено.

Стягнуто з позивача на користь відповідача судові витрати, повязані з оплатою правової допомоги фахівця у галузі права в сумі 638,92 грн.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_2, який апеляційній скарзі прохає рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зазначає, зокрема, що при укладенні сторонами та державній реєстрації договору оренди землі від 01.03.2009 року не було дотримано положень Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002 року №92/2002, оскільки Договір був укладений після вступу в законну силу змін до даного Указу від 19.08.2008 року, згідно яких плата за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) має бути у розмірі не менше 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, частки (паю).

У судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечує, прохала її відхилити, посилаючись на те, що договір оренди землі від 01.03.2009 року має всі істотні умови, пройшов державну реєстрацію, відповідає вимогам ст.203 ЦК України; питання про перегляд умов договору, зокрема, щодо розміру орендної плати позивачем не ставилося.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 4,13 га., розташованої на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право власності на землю серії ІІІ-ПЛ №027847, зареєстрованим 03.09.2002 року в Малоперещепинській сільській раді за №183 /а.с.10/.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2009 року між ОСОБА_2. та ОСОБА_5 укладено договір оренди землі, згідно з яким вказану земельну ділянку передано в оренду на пять років (далі-Договір оренди).

Даний договір 04.03.2009 року зареєстрований у Новосанжарському виїзному офісі Полтавського кущового реєстраційного офісу Полтавської регіональної філії ДЗК за №26.

Згідно п.п.9,11 Договору оренди орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі не менше 1,7 % від грошової оцінки земельної ділянки протягом серпня-грудня поточного року.

Пунктом 13 Договору оренди передбачено перегляд розміру орендної плати 1 раз на 3 роки у разі зміни умов господарювання, передбачених договором, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами та в інших випадках, передбачених законом; а пунктом 36 Договору визначено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв»язується у судовому порядку.

Місцевим судом також установлено та підтверджується матеріалами справи, що орендна плата сплачується ОСОБА_2 в терміни та в розмірі, визначені у Договорі оренди /а.с.28-37/, і позивачем цей факт не заперечується.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2, підписавши спірний договір оренди, тим самим погодився з усіма його істотними умовами, враховуючи і розмір орендної плати та жодного разу не звертався до відповідача з пропозицією про перегляд плати за оренду земельної ділянки.

При цьому суд вірно виходив з того, що Указ Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002р. №92/2002 (зі змінами від 19.08.2008р.), пунктом 1 якого передбачено, що одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки є забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше З відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря, має рекомендаційний характер.

З огляду на наведене неврахування сторонами при укладенні договору та визначенні розміру орендної плати положень Указу Президента України від 02.02.2002р. №92/2002, який, до того, не є актом прямої дії, не може бути підставою для визнання договору оренди недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про оренду землі» (далі-Закон), відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

У відповідності до ч.ч.1,2,3,4 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 215 названого Кодексу встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Кодексу.

Отже, наявність вільного волевиявлення учасників правочину та його відповідність внутрішній волі при укладенні цього правочину є однією з необхідних умов визнання останнього дійсним, а відсутність вільного волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання такого недійсним.

Укладений між сторонами Договір містить усі передбачені ним та Законом істотні умови, у т.ч. відомості щодо обєкта оренди, його місцезнаходження, строку дії договору, орендної плати із зазначенням її розміру, строків її внесення, відповідальності за її несвоєчасну сплату тощо, а в Державному акті на право власності на земельну ділянку визначено форму земельної ділянки та її межі.

Аналіз змісту договору свідчить про те, що на момент укладення договору та його державної реєстрації сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов.

З матеріалів справи вбачається, що договір оренди укладений у письмовій формі, пройшов державну реєстрацію, позивач по справі мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладення договору оренди землі.

Таким чином, договір укладений між сторонами в результаті їх вільного волевиявлення та відповідав їх внутрішній волі і виконувався ними протягом майже трьох доків, у т.ч. і в частині внесення Орендарем орендноїплати у визначеному договором розмірі та її одержання позивачем, що свідчить про згоду останнього на умову щодо цього підписаного договору.

Згідно ст.23 Закону орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Враховуючи те, що по питанню зміни орендної плати позивач до відповідача не звертався і докази щодо цього в матеріалах справи відсутні, висновок суду в цій частині є правильним.

З огляду на вищевикладене, порушення прав ОСОБА_2 колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують правильність рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Однак, вірно встановивши фактичні обставини справи та надавши їм правильну правову оцінку, суд першої інстанції неправильно вирішив питання щодо розподілу судових витрат по справі.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» від 22 грудня 2011 року установлено, що з 01 січня 2012 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1073,00 грн.

Виходячи з часу, протягом якого представник відповідача ОСОБА_4 брала участь у судовому засіданні 08 лютого 2012 року, витрати на правову допомогу, понесені відповідачем, становлять 243,00 грн.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає в повній мірі вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності і обгрунтованості, зазначене вище порушення призвело до частково неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для зміни рішення в частині розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст.ЗОЗ, 307, п.4 ч.І ст.309, ст.ст.314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 лютого 2012 року в частині стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, повязаних з оплатою правової допомоги фахівця у галузі права в сумі 638,92 грн., - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 243,00 (двісті сорок три гривні) грн. судових витрат, повязаних з оплатою правової допомоги фахівця у галузі права.

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ /підпис/ ОСОБА_1

СУДДІ: /підпис/ ОСОБА_6

/підпис/ ОСОБА_7

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1