Справа №1490/2214/12 07.06.2012 07.06.2012 07.06.2012
Провадження №22-ц/1490/1534/12
Головуючий у першій інстанції-Разумовська О.Г.
Категорія 32 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2012 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.

суддів - Мурлигіної О.Я., Ямкової О.О.

при секретарі - Громовій Л.В.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

ОСОБА_1

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 квітня 2012 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про відшкодування шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2011 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди.

Позивачка зазначала, що 5 жовтня 2010 року на перетині вулиць Бутоми та ОСОБА_4 в м.Миколаєві автомобіль НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 здійснив на неї наїзд. Внаслідок отримання тілесних ушкоджень середньої тяжкості вона проходила лікування та зазнала фізичних і душевних страждань.

Посилаючись на шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 7899 грн. 33 коп. матеріальної та 1 000 грн. моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на відсутність своєї вини у дорожньо-транспортній пригоді, порушення позивачкою правил дорожнього руху, недоведеність розміру відшкодування та обовязок відшкодувати шкоду страхової компанії.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 квітня 2012 року позов задоволено частково. На користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 стягнуто 463 грн.92 коп. матеріальної та 500 грн. моральної шкоди.

Сторони не погодились з судовим рішенням та його оскаржили.

Позивачка ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та позов задовольнити в повному обсязі, не погодившись з розміром відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_2 просив рішення скасувати та відмовити в позові, посилаючись на відсутність підстав відповідальності.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 2,5 статті 1187 ЦК шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом чи здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого.

Відповідно до частини 3 статті 1193 та частини 1 статті 1195 ЦК вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, в тому числі витрат на лікування.

За правилами частини 2 статті 1167 ЦК моральна шкоди відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 5 жовтня 2010 року на перетині вулиць Бутоми та ОСОБА_4 в м.Миколаєві автомобіль НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1, внаслідок чого позивачці заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості (перелом правої променевої кістки, забиття, садна, травма живота, струс мозку) за ознаками тривалого розладу здоровя.

Постановою слідчого СО НГУ УМВД України в Миколаївській області від 28 травня 2011 року кримінальну справу закрито за відсутності в діях ОСОБА_2 складу злочину за пунктом 2 частини 1 статті 6 КПК України. За висновком, викладеним в постанові, дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, а в діях водія ОСОБА_5 порушень правил, які б призвели пригоду, не встановлено ( а.с.13-20).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав відповідальності ОСОБА_2 за завдану майнову та моральну шкоду, заподіяну здоров'ю ОСОБА_1, передбачених частиною 2 статті 1167 та частиною 5 статті 1187 ЦК.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на відсутність його вини у заподіянні шкоди здоровю позивачки не мають правового значення, оскільки підставами звільнення від відповідальності у цьому випадку, як зазначалось вище, є лише умисел потерпілого, тобто усвідомлене бажання заподіяти шкоду. Дорожньо-транспортна пригода 5 жовтня 2010 року сталась внаслідок необережності та недбалості ОСОБА_1 при перетині нею проїзної частини дороги.

Не може бути підставою звільнення ОСОБА_2 від відповідальності і посилання апелянта на укладення ним договору страхування цивільної відповідальності на користь третіх осіб (потерпілих).

Зі змісту статті 3 Закону України «Про страхування» випливає, що договір страхування відповідальності надає третій особі право вимагати від страховика (страхової компанії) здійснити страхову виплату на свою користь. Тобто потерпілий має право отримати відшкодування від її заподіювача, а також обрати, до кого цю вимогу предявити до заподіювача чи до страховика.

Наявність договору страхування відповідальності між страхувальником та страховиком не позбавляє третю особу прав, передбачених статтею 1187 ЦК

Отже, підстав для звільнення ОСОБА_2 від відшкодування на вимогу потерпілої майнової та моральної шкоди, колегія суддів не вбачає.

Не можуть бути прийняті до уваги і посилання апелянта ОСОБА_1 на невідповідний розмір відшкодування шкоди.

Обставини, за яких суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність її витрат на лікування в розмірі 463 грн. 92 коп. та необґрунтованість решти вимог, викладені в мотивувальній частині судового рішення.

Суду апеляційної інстанції ОСОБА_6 не надала доказів, які б доводили інший розмір майнової шкоди та спростовували б висновки суду першої інстанції.

При цьому колегія суддів не може погодитись і з посиланнями відповідача ОСОБА_2 на те, що медичні документи не містять призначень тих ліків, які вказані в чеках на їх придбання. Факт проходження лікування ОСОБА_1 після отриманих травм доведено, а придбані ліки відповідають характеру ушкоджень.

Розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає фактичним обставинам справи та ступеню вини позивачки у транспортній пригоді, визначено судом у відповідності до вимог частини 2 статті 1193 ЦК.

Таким чином, підстави для збільшення розміру майнової та моральної шкоди відсутні.

Оскільки рішення суду відповідає вимогам цивільного та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 квітня 2012 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді