Справа № 2-27/12
Провадження № 2/591/537/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2013 року

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Шелєхової Г.В.

при секретарі - Бондар С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ТОВ "НВФ "Таврія ЛТД" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ПАТ КБ "Приватбанк", 3-я особа - Перша Сумська державна нотаріальна контора КП "Сумське міське бюро технічної інвентаризації" про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, остаточно уточнивши позовні вимоги, просить визнати недійним договір купівлі-продажу частини виробничого приміщення розміром 564,30 кв. м. за адресою м. Суми вул. Черепіна, 29, укладений 29 серпня 1993 року між ОСОБА_2 та ТОВ "НВФ "Таврія ЛТД" та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 належне йому на праві власності нежитлове приміщення розміром 564,30 кв. м. за адресою м. Суми вул. Черепіна, 29.

Свої вимоги мотивує тим, що в 2009 році він дізнався про те, що 29.08.1993 року ОСОБА_3, діючи від імені позивача, провів відчуження ОСОБА_2 належного позивачу нежитлового приміщення площею 564,30 кв. м. Вказаний договір не відповідає вимогам закону, оскільки був укладений від імені позивача особою, яка не була уповноважена на укладення такого договору. На підставі вказаного договору ОСОБА_2 за судовим рішенням набув права власності на спірне нежитлове приміщення та провів його відчуження ОСОБА_1 Вважає, що оскільки судове рішення, на підставі якого за ОСОБА_2 було визнано право власності на спірне нежитлове приміщення було скасоване, ОСОБА_2 не мав права його відчужувати і відповідно ОСОБА_1 незаконно утримує у себе належне позивачу нежитлове приміщення.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 позов заперечила та пояснила, що укладений між ОСОБА_2 та позивачем договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення є дійсним, оскільки після його укладення був погоджений уповноваженою особою підприємства шляхом прийняття за відповідним розрахунковим документом плати за це приміщення. Позивач ніколи не користувався цим приміщенням, а ОСОБА_1 з часу його придбання відкрито та тривалий час ним володіє. Зазначила, що ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності на спірне нежитлове приміщення, оскільки предметом договору купівлі-продажу було незавершене будівництвом нерухоме майно, що перешкоджало реєстрації права власності на нього виключно на підставі договору. Вважає, що відсутні будь які докази на підтвердження факту належності спірного нежитлового приміщення саме позивачу, а тому просить відмовити у задоволенні позову за його необґрунтованістю. Заявила клопотання по застосування строків давності.

Представник ПАТ Приватбанк позов заперечила, вважає що позов не ґрунтується на законі. Заявила клопотання по застосування строків давності.

Треті особи повідомлені про час та місце розгляду справи, але до суду не зявилися.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали даної цивільної справи, матеріали цивільної справи Зарічного райсуду м. Суми № 2-19/11 в 3 томах, матеріали цивільної справи Ковпаківського райсуду м. Суми № 2-а-249/09, матеріали цивільної справи зарічного райсуду м. Суми № 2-2212/10, вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29 серпня 1993 року ОСОБА_2 та ТОВ "НВФ "Таврія ЛТД" уклали договір купівлі-продажу за яким ТОВ "НВФ "Таврія ЛТД" продало ОСОБА_2 нежитлове приміщення площею 564,3 кв. м. розташоване у м. Суми по вул. Черепіна, 29 (а. с. 48-49).

Як вбачається з тексту вказаного договору від імені ТОВ "НВФ "Таврія ЛТД" договір було укладено та підписано від імені товариства ОСОБА_4, хоча з того ж договору вбачається що директором вказаного підприємства був ОСОБА_5

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 підтвердив факт підписання вказаного договору, пояснив, що спочатку покупцем ОСОБА_2 були передані гроші за договором, які отримав ОСОБА_5 та видав квитанцію. В подальшому був підписаний договір купівлі продажу, який дійсно підписав ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_5 на той час був відсутній. Пояснив, що ОСОБА_5 був поінформований про підписання договору і усно уповноважив його на підписання документу, т. я. він на той час працював в ТОВ "НВФ "Таврія ЛТД" головним бухгалтером.

Також судом встановлено, що після придбання спірного нежитлового приміщення, ОСОБА_2 за судовим рішення від 01.12.1998 року набув на нього право власності та зареєстрував його в органах БТІ, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні матеріалами інвентарної справи №142287.

24 травня 2000 року ОСОБА_2 провів відчуження спірного нежитлового приміщення за відплатним договором (договором купівлі-продажу) ОСОБА_1, яка після придбання цього нежитлового приміщення відкрито володіла ним, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні матеріалами інвентарної справи №142287 та копією договору іпотеки (а.с. 7-9)

Відповідно до положень ч. 1 ст. 48 ЦК України (в редакції Кодексу що діяв на час укладенні спірного договору - недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.

Згідно ст. ст. 62 ЦК України (в редакції закону станом на 29.08.1993 року), угода могла бути укладена представником підприємства в силу повноважень, що ґрунтуються на довіреності, законі чи адміністративному акті.

Відповідно до положень ст. 62 Закону України Про господарські товариства ( в редакції закону станом на 29.08.1993 року) - У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекцію очолює генеральний директор. Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції зборів учасників. Збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора).

Відповідно до положень ст. 16 Закону України Про підприємства ( в редакції закону станом на 29.08.1993 року) - Керівник підприємства наймається (призначається) власником або обирається власниками майна. При найнятті (призначенні, обранні) власником або уповноваженим ним органом керівника підприємства на посаду з ним укладається контракт (договір, угода), в якому визначаються права, строки найняття, обов'язки і відповідальність керівника підприємства перед власником та трудовим колективом, умови його матеріального забезпечення і звільнення з посади з урахуванням гарантій, передбачених контрактом (договором, угодою) та законодавством України. Керівник підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства, за винятком віднесених статутом до компетенції інших органів управління даного підприємства. Власник майна не має права втручатися в оперативну діяльність керівника підприємства.

Зазначені вище норми права, що були чинні на час укладенні спірної угоди купівлі-продажу, вказують на те, що вказаний спірний договір від імені товариства міг укласти та підписати або керівник товариства (Директор), або уповноважена власником (компетентним виконавчим органом товариства) особа, повноваження якої мали бути оформлені відповідної довіреністю, оскільки без довіреності від імені підприємства має прав діями лише його керівник (директор).

В той же час, як встановлено судом спірний договір від імені позивача було укладено ОСОБА_3 і суду не надані жодні докази на підтвердження того, що останній, укладаючи та підписуючи спірний договір купівлі-продажу, мав належним чином оформлені повноваження представляти інтереси ТОВ "НВФ "Таврія ЛТД".

Посилання представників відповідача на те, що хоча договір було укладено не уповноваженою особою, але він в подальшому був погоджений власником, жодними належними доказами на підтверджується. Посилання представників відповідачів при цьому на квитанцію про отримання плати за вказаним договором від ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки з неї не вбачається що вказана квитанція видана з приводу отримання плати саме за спірним договором.

Зазначені вище обставини та норми права вказують на те, що спірна угода не відповідає вимогам закону, що діяли на час її укладення, оскільки вчинення від імені продавця особою, яка не має належним чином підтверджених повноважень на укладення такої угоди, а тому відповідно до положень ст. 48 ЦК України (1963 року) є недійсною.

Суд вважає, що посилання представників відповідачів на те, що позивач звернувся до суду з пропуском встановленого законом строку звернення до суду, ґрунтуються на наступних доказах і заслуговують на увагу.

Згідно пояснень відповідача ОСОБА_2 він після укладення спірного договору відкрито володів, користувався і розпоряджався виробничим приміщенням, сплачував за нього комунальні послуги, тримав техніку в даному приміщенні, оплачував послуги охорони, а 24.05.2000 року реалізував ОСОБА_1 Вказані обставини підтвердив суду і свідок ОСОБА_4, який у вказаний період продовжував працювати головним бухгалтером ТОВ "НВФ "Таврія ЛТД", а також ТОВ Автолюбитель, якому належить значна кількість приміщень, суміжним зі спірним.

В матеріалах справи № 2-19/11 том 2 арк. 272 знаходиться лист головного управління статистики Сумської області № 04/3-37-1066 від 02.03.2011 року з якого вбачається, що ТОВ НВФ Таврія підприємство з приводу наявного у нього нерухомого майна до органів статистики не звітувало. -

В матеріалах справи № 2-19/11 том 1 арк. 190 наявне рішення реєстратора Сумського БТІ № 094/4804 від 15.02.2008 року, яким прийнято рішення про відмову ТОВ НВФ Таврія ЛТД в видачі витягу для відчуження. Підставою для відмови стало те, що технік 22.01.2008 р. не був допущений де проведення інвентаризаційних робіт в нежитловому приміщенні за адресою м. Суми, вул. Черепіна, 29. Представник ОСОБА_1 суду пояснила, що дійсно до спірного приміщення приходили працівники БТІ, але ОСОБА_1 та її працівники до спірних приміщень їх не допустили. Тобто позивач був обізнаний про претензії інших осіб на спірні приміщення ще в лютому 2008 року.

Позивач звернувся до суду у остаточній редакції з вимогами визнати договір купівлі-продажу частини виробничих приміщень за адресою м. Суми, вул. Черепіна, 29 від 29.06.1993 року б/н між ТОВ НПФ Таврія ЛТД та фізичною особою ОСОБА_2 недійсним 25 жовтня 2011 року, тобто в строк більший ніж 3 роки.

Відповідно до ст. 257 ЦК України до виниклих правовідносин строк позовної давності встановлюється у три роки.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском позовне давності. ^

Враховуючи вищевикладене суд не може погодитися з доводами позивача про те, що він про вибуття майна з власності та порушення свого права позивач дізнався лише у 2009 році, після чого з дотримання встановлених законом строків подав до суду позов про визнання угоди не дійсною.

Правовідносини між сторонами є цивільними та врегульовані ст. 48, 62 ЦК України (1963 року), 330, 387, 388 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд вважає що вимоги позивача в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу частини виробничого приміщення в обємі 564,30 кв.м. за адресою м. Суми вул. Черепіна, 29 укладеного 29 серпня 1993 року між ОСОБА_2 та ТОВ "НВФ "Таврія ЛТД" з підстав невідповідності його вимогам закону є обґрунтованими і підлягають задоволенню, але оскільки позивачем пропущений строк позовної давності звернення до суду в позові необхідно відмовити в звязку із пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. 48, 62 ЦК України (1963 року), 330, 387, 388 ЦК України, ст. 62 Закону України Про господарські товариства ( в редакції закону станом на 29.08.1993 року), ст. 16 Закону України Про підприємства ( в редакції закону станом на 29.08.1993 року), ст. ст. 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ТОВ "НВФ "Таврія ЛТД" відмовити в звязку з пропуском строку позовної давності.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області через Зарічний районний суд м. Суми, шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду (для осіб, що не були присутні при проголошення рішення, в той же строк з часу вручення копії рішення) апеляційної скарги.

Суддя