Справа № 2-7750/11 Головуючий у 1
інстанції:Олексюк А.В. Провадження №
22-ц/0390/474/2012 Категорія:27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2012 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З А

суддів - Карпук А.К., Здрилюк О.І.

при секретарі Масляній С.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ТзОВ «ОТП
Факторинг Україна» - Шульженка І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк», приватного нотаріуса
ОСОБА_5, треті особи на стороні
відповідача без самостійних вимог щодо
предмета спору - товариство з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна», ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
визнання недійсним договору іпотеки за
апеляційною скаргою представника
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна», до якої в порядку ст. 299 ЦПК
України приєднався ОСОБА_2, на рішення
Луцького міськрайонного суду від 11
січня 2012 року,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 11 січня 2012 року позов задоволено.

Ухвалено визнати недійсним договір
іпотеки будинку побуту, що знаходиться
в місті Луцьку по вул. Караїмській, 3 за
№ РМ-8МБ-SME А00/013/2009 від 23 грудня 2009 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі під № 2488.

Зобов'язано приватного нотаріуса
Луцького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 виключити з державного
реєстру іпотек запис про накладення
заборони відчуження на будинок побуту
по АДРЕСА_1, зареєстрований в реєстрі за
№ 2488.

В апеляційній скарзі представник ТзОВ
«ОТП Факторинг Україна», покликаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову.

В заяві, поданій ОСОБА_2 в порядку ст. 299
ЦПК України, останній приєднався до
вимог викладених в апеляційній скарзі,
та просив рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвали нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Судом першої інстанції встановлено, що
з метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором
ОСОБА_7 23 грудня 2009 року між ПАТ «ОТП
Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір
іпотеки, предметом якого став будинок
побуту по АДРЕСА_1, який належав
останньому на підставі рішення
Луцького міськрайонного суду від 17
липня 2008 року. Оскільки рішенням
апеляційного суду Волинської області
від 13 квітня 2011 року згадане рішення
місцевого суду скасовано, то при
укладенні оспорюваного договору
іпотеки були порушені вимоги ст. 5 ЗУ
«Про іпотеку», ст. 203, ст. 215 ЦК України,
що є підставою для визнання правочину
недійсним.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких мотивів.

Встановлені судом та наведені вище
обставини підтверджуються наявними у
справі доказами, зокрема, договором
іпотеки № РМ-8МБ-SME А00/013/2009 від 23 грудня
2009 року укладеними між ПАТ «ОТП Банк»
та ОСОБА_2, згідно з умовами якого
ОСОБА_2 з метою повного та своєчасного
виконання ОСОБА_7 взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором від
25 квітня 2008 року (а. с. 7- 13) надав ПАТ
«ОТП Банк» в іпотеку будинок побуту, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який
належав йому на праві власності, що
підтверджується рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 17 липня 2008 року.

З витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно слідує, що
підставою виникнення права власності
ОСОБА_2 на вищевказаний будинок побуту
стало рішення Луцького міськрайонного
суду від 17 липня 2008 року.

Як вбачається з рішення апеляційного
суду Волинської області від 13 квітня 2011
року рішення Луцького міськрайонного
суду від 17 липня 2008 року, яким визнано
за ОСОБА_2 право власності на будинок
побуту скасовано та в позові ОСОБА_2 до
ОСОБА_6 відмовлено.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Судом апеляційної інстанції під час
ухвалення 13 квітня 2011 року рішення
встановлено, що будівля А-1 по АДРЕСА_1
була придбана ОСОБА_6 у період
перебування в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4 за спільні кошти подружжя і
належить їм на справі спільної
сумісної власності, а тому відчужувати
зазначене нерухоме майно без згоди
дружини відповідач не мав права.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого Протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 6 листопада
2009 року N 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» особами, які
беруть участь у справі про визнання
правочину недійсним, є насамперед
сторони правочину. Якщо предметом
правочину є майно, яке належить особам
на праві спільної сумісної власності,
інші співвласники відповідно до
частини другої статті 369 ЦК до участі у
справі не залучаються, оскільки
правочин щодо розпорядження спільним
майном вважається вчиненим за згодою
всіх співвласників. За відсутності
такої згоди інші співвласники
відповідно до частини четвертої статті
369 ЦК можуть пред'явити позов про
визнання такого правочину недійсним.

Таким чином, позивач ОСОБА_4, будучи
співвласником об'єкта нерухомості по
АДРЕСА_1, вважаючи свої права
порушеними, підставно звернулася до
суду з позовом про визнання недійсним
договору іпотеки, предметом якого є
будинок побуту по вул. Караїмській, 3.

Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Згідно ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» предметом
іпотеки можуть бути один або декілька
об'єктів нерухомого майна за таких
умов:

нерухоме майно належить іпотекодавцю
на праві власності або на праві
господарського відання, якщо
іпотекодавцем є державне або
комунальне підприємство, установа чи
організація;

нерухоме майно може бути відчужене
іпотекодавцем і на нього відповідно до
законодавства може бути звернене
стягнення;

нерухоме майно зареєстроване у
встановленому законом порядку як
окремий виділений у натурі об'єкт права
власності, якщо інше не встановлено цим
Законом.

Оскільки рішення, на підставі якого за
ОСОБА_2, визнано право власності
скасовано, фактично останній не є
власником об'єкта нерухомості по
АДРЕСА_1, а відтак з врахуванням
вищенаведеної норми Закону, не міг
передавати його в іпотеку.

Суд, правильно встановивши фактичні
обставини справи, дав належну оцінку
представленим доказам, дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову та визнання
договору іпотеки недійсним.

Покликання апелянта, як на підставу
скасування судового рішення, на
порушення судом першої інстанції
положень ст. 37 ЦПК України, щодо відмови
в задоволені клопотання про заміну
відповідача ПАТ « ОТП Банк» на ТзОВ
«ОТП Факторинг Україна» не
заслуговують на увагу, оскільки, зі
змісту ухвали суду від 11 січня 2012 року
слідує, що саме за клопотання
представника ТзОВ «ОТП Факторинг
Україна» про допуск товариства в
якості третьої особи суд залучив
останнє в такому процесуальному
статусі.

Апеляційний суд не приймає доводів
апеляційної скарги про те, що суд
безпідставно зобов'язав приватного
нотаріуса ОСОБА_5, яка посвідчувала
оспорюваний договір іпотеки, виключити
з державного реєстру іпотек запис про
накладення заборони, оскільки
Інструкцію про вчинення нотаріальних
не передбачено, можливості зняття
заборони лише тим нотаріусом, який
вчинив останню нотаріальну дію, як на
те вказував представник апелянта.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і на
законність оскаржуваного рішення не
впливають.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
третьої особи ТзОВ «ОТП Факторинг
Україна», до якої в порядку ст. 299 ЦПК
України приєднався ОСОБА_2, відхилити, а
рішення Луцького міськрайонного суду
від 11 січня 2012 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: