Справа № 2-2516/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.01.2012 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу у складі:

Головуючого судді Пустовіт О.Г.

при секретарі Нестеренко Г.М.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Центральний гірничо-збагачувальний комбінат про поновлення на роботі, стягнення частки заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

Встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення частки заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди до публічного акціонерного товариства Центральний гірничо-збагачувальний комбінат.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що він працював слюсарем дільниці вагонного депо цеху технологічного залізничного транспорту управління залізничного транспорту ПАТ „ЦГЗК".

20.01.2011 року отримав копію наказу № 2181 від 06.01.2011 р. Про зміну в організації виробництва та праці Управління залізничного транспорту, а також розпорядження № 4 від 06.01.2011 р. Про попередження працівників управління залізничного транспорту про зміни істотних умов працідля ознайомлення. Із тексту наказу № 2181 від 06.01.2011 р. та розпорядження № 4 від 06.01.2011 р. він зрозумів: що підприємство передає функції з проведення ремонту та технічного обслуговування тепловозів та вагонів якомусь спеціалізованому підприємству, у зв'язку з чим відбудуться зміни в організації виробництва та праці працівників управління залізничного транспорту; що йому слюсарю з ремонту рухомого складу (вагонів), шляхом зміни режиму роботи, що у разі відмови від продовження роботи в нових умовах, у зв'язку зі змінами істотних умов праці трудові стосунки будуть припинені у відповідності до п.6. ст.36 КЗпП України. На підставі ознайомлення його з вищезазначеним наказом та розпорядженням, у нього виникли питання, щодо продовження роботи в нових умовах на підприємстві. 24 січня 2011 р. він звернувся з особистою заявою до генерального директора підприємства, та запропонував надати йому наступну інформацію щодо змін умов праці.

Звільнення працівника з роботи за п.6 ст.36 КЗпП України, мають збігатись за часом зазначеним в розпорядженні № 4 від 06.01.2011р.Про попередження працівників управління залізничного транспорту про зміни істотних умов праці, яке містить дату 07.03.2011р., з якої будуть запроваджуватися зміни істотних умов праці, однак після 07.03.2011 р. він продовжував працювати за старими умовами праці.

Тобто, фактичний допуск його до роботи - є момент продовження правовідносин та моментом втрати чинності розпорядження № 4 від 06.01.2011 р. Дія трудового договору вважається продовженою - це пов'язано саме з тим, що трудовий договір може укладатись як в письмовій, так і в усній формі. У відповідності зі ст. 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані але працівника було фактично допущено до роботи - особою, яка має відповідне право.

З 03.2011р. із ним у відповідності до ст.24 КЗпП України був продовжено трудовий договір за старими умовами праці. За яким, він продовжував працювати слюсарем дільниці вагонного депо цеху технологічного залізничного транспорту управління залізничного транспорту ПАТ „ЦГЗК".

11 березня 2011 р. від майстра ОСОБА_4 йому стало відомо, що вийшов новий наказ № 309 від 28.02.2011 р. Про зміни в організації виробництва та праці управління залізничного транспорту. Але, з новим розпорядженням, про попередження працівників, щодо зміни істотних умов праці його не ознайомили.

31 березня 2011 р. він звернувся з особистою заявою до генерального директора підприємства, та запропонував йому, у відповідності до ст.32 КЗпП України, повідомити його, не пізніше ніж за два місяці з новою датою, про зміну істотних умов праці. А також, щоб запобігти незаконного звільнення з роботи, повідомив: що погоджуюсь працювати за новими умовами праці. Але наказом № 589 від 07.04.2011р. по ПАТ„ЦГЗК" „Про припинення трудового договору з ОСОБА_3 за п.6 ст. 36 КЗпП України" - він був звільнений з ПАТ„ЦГЗК" . З наказом № 589 від 07.04.2011р. не згоден, тому змушений звернутись до суду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, а саме визнати наказ № 589 від 07.04.2011р. по ПАТ„ЦГЗК" „Про припинення трудового договору з ОСОБА_3 за п.6 ст. 36 КЗпП України" - незаконним. Зобов'язати ПАТ „ЦГЗК" поновити його на посаді слюсаря дільниці вагонного депо цеху технологічного залізничного транспорту управління залізничного транспорту ПАТ „ЦГЗК". Стягнути з ПАТ „ЦГЗК" на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі: 26959,68 гривень. Стягти з ПАТ „ЦГЗК" на його користь моральну шкоду в сумі - 22000,00 гривень.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, а саме визнати наказ № 589 від 07.04.2011р. по ПАТ„ЦГЗК" „Про припинення трудового договору з ОСОБА_3 за п.6 ст. 36 КЗпП України" - незаконним. Зобов'язати ПАТ „ЦГЗК" поновити ОСОБА_3 на посаді слюсаря дільниці вагонного депо цеху технологічного залізничного транспорту управління залізничного транспорту ПАТ „ЦГЗК". Стягнути з ПАТ „ЦГЗК" на користь ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі: 26959,68 гривень. Стягти з ПАТ „ЦГЗК" на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі - 22000,00 гривень, посилаючись на наступні обставини, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженим ним органом за п.6 ст.36 КЗпП України, лише тоді, коли працівник відмовився від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. Власник, зрозуміло, повинен мати згоду, або відмову працівника від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов праці. Певної форми одержання цієї згоди не встановлено, і тому вона може бути висловлена як усно, так і письмово.

Відповідач у своєму наказі № 589 від 07.04.2011р. „Про припинення трудового договору з ОСОБА_3 за п.6 ст. 36 КЗпП України" зазначив, що ОСОБА_3 звільнено тому-що, він відмовився від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Такий висновок відповідача - є хибним, не відповідає дійсному його бажанню. Оскільки 31.03.2011р. ОСОБА_3 з власної ініціативи надіслав генеральному директору підприємства заяву, у якій повідомив: що погоджується працювати за новими умовами праці. 04.04.2011р. під час виробничої зміни, він в усній формі, повідомив начальника відділу кадрів ПАТ„ЦГЗК" ОСОБА_5, про свою згоду працювати за новими умовами праці, а також, повідомив його, що свою письмову заяву, з цього питання, направив на ім'я генерального директора підприємства. 06.04.2011 р. під час виробничої зміни, до нього у супроводі посадових осіб ПАТ„ЦГЗК" ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 підійшов начальник відділу кадрів ОСОБА_5 та запропонував звільнитись з ПАТ„ЦГЗК" за власним бажанням в протилежному випадку його буде звільнено за статтею. ОСОБА_3 всім присутнім, знову в усній формі відповів: що бажає залишитись працювати на ПАТ„ЦГЗК" . А також, повідомив ОСОБА_5 про те, що надасть йому копію заяви, яку він відправив генеральному директору, особисто вранці 07.04.2011 р.

07.04.2011 р. запропонував начальнику відділу кадрів ОСОБА_5 в присутності начальника бюро обліку відділу кадрів ОСОБА_9, Голови Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України ПАТ „ЦГЗК" ОСОБА_10, членів профкому ОСОБА_11, ОСОБА_12 ОСОБА_13 отримати копію заяви від 31.03.2011р. на ім'я генерального директора, у якій він повідомив: що погоджується працювати за новими умовами праці; а також, квитанцію, згідно якої було відправлено листа, але ОСОБА_5 відмовився їх прийняти.

Згідно зі ст.235; ст.238 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, суд одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. З моменту виходу наказу № 589 від 07.04.2011р. по ПАТ„ЦГЗК" „Про припинення трудового договору з ОСОБА_3 за п.6 ст. 36 КЗпП України" він, не працює з 07.04.2011р., отже розрахункова сума його середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 07.04.2010 р. до 13.01.2012 р. у відповідності до ст.235 КЗпП України, та довідки № 2418 від 12.09.2011р. ПАТ„ЦГЗК" складає 26959,68 гривень.

Окрім того, від неправомірних дій відповідача позивач ОСОБА_3 зазнав моральної шкоди, яку оцінив у розмірі 22000,00 гривень наступного розрахунку, згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, за ст. 237-1 КЗпП України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Так, моральна шкода завдана відповідачем полягає у наступному: за моральні страждання, пов'язані зі звільненням з роботи за неможливість позивачем достатньо забезпечити свою сім'ю, як утримувача родини ; в наслідок порушення законних прав, дострокового розірвання зі ним трудового договору, з підстав не передбачених чинним законодавством та з порушенням встановленого порядку; в наслідки, позбавили можливостей в реалізації його бажань і звичок, погіршення відносин з оточуючими; необхідність додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, в наслідок завданої моральної шкоди, він не міг в достатнім рівні утримувати родину, втратив нормальні життєві зв'язки, і це вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя його родини.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засідання позов не визнала та просила відмовити посилаючись на наступні обставини.

ОСОБА_3 дійсно працював слюсарем дільниці вагонного депо цеху технологічного залізничного транспорту управління залізничного транспорту ПАТ ЦГЗКз 1997 року по 07.04.2011 року.

28.12.2010р. на ПАТ ЦГЗКвидано наказ Про зміни в організації виробництва та праці Управління залізничного транспорту(Додаток № 1), а 06.01.2011р. розпорядження Про попередження працівників УЗТ про зміну істотних умов праціз яким позивача ознайомлено 04.01.2011р., 06.01.2011р.- відповідно. Оскільки останній відмовився поставити свій підпис про ознайомлення, вдруге 20.01.2011р. ОСОБА_3 запропоновано та ознайомлено під розпис із зазначеними розпорядчими документами. Тобто, через ухилення позивача від письмового підтвердження ознайомлення з розпорядженням та наказом, із метою уникнення непорозумінь його ознайомлення під розпис здійснено 20.01.2011р., відповідно з цієї дати починає перебіг двомісячного строку, тільки після спливу якого допускається зміна істотних умов праці працівників.

Отже роботодавець попереджає працівника за 2 місяці до введення змін істотних умов праці, на протязі яких працівник повинен прийняти відповідне рішення та повідомити його власникові. Оскільки форми такого повідомлення не встановлено, воно може бути виражено як усно так і письмово. ОСОБА_3 починаючи з моменту ознайомлення із розпорядчими документами, з 04.01.2011р.- 06.01.2011 до 04.04.2011р. а ні усно, а ні письмово про своє рішення роботодавцеві повідомлено не було. Спроби роботодавця отримати відповідь ОСОБА_3, шляхом письмового до нього звернення та усного звернення уповноваженої роботодавцем комісії, залишені позивачем без уваги. Маючи змогу дати свою відповідь впродовж тривалого терміну, а саме з 04.01.2011р. до 06.04.2011р., позивач адміністрацію підприємства, про своє рішення взагалі ні усно, а ні письмово не повідомляв. Тільки після фактичного припинення трудових відносин 07.04.2011р. відповідно до наказу № 589, позивачем надіслано 08.04.201 1р. на ПАТ ЦГЗКлист про начебто змушене погодження працювати за новими умовами праці. При цьому ОСОБА_3 необґрунтовано зазначає та взагалі плутає норми цивільної процесуального та трудового права, зазначаючи, що: відповідно до п. 6 ст. 70 ЦПК України передбачено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга здана на пошту, не зважаючи при цьому, що трудові та пов'язані з ними суспільні відносини як предмет правового регулювання істотно відрізняється від предмета регулювання процесуального права. Тому в трудовому праві момент здачі заяви на пошту не має значення. А двомісячний строк після особистого попередження надасться працівникові саме для прийняття рішення щодо подальшої роботи і повідомлення його роботодавцеві.

Вважає що наказ № 589 від 07.04.2011р. Про припинення трудового договору з ОСОБА_3 за п. 6 ст. 36 КЗпП Україниє законним.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що позивача він знає, оскільки він був членом комісії при ознайомленні ОСОБА_3 з наказом про переведення, з яким він був ознайомлений однак не підписав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона входила в комісію, коли повідомляли ОСОБА_15 про зміну істотних умов праці, він не давав згоду на перехід на інші умови праці. ОСОБА_3 поясняв, що він направив лист на імя генерального директора, але що там написано він не казав та копії не надавав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що начальнику відділу кадрів ОСОБА_16 06.04.2011 року вони повідомили що згодні на зміну істотних умов праці, позивач ОСОБА_3 теж був згоден, однак комісія примушувала їх писати заяви про звільнення, після чого вони пояснювали, що дали згоду письмово та направили листи 31.03.2011 року, листи з пошти прийшли лише 08.04.2011 року. Крім того, 07.04.2011 року вони особисто приходили до ОСОБА_17 та давали згоду на працю з іншими умовами, однак їх заяви ніхто не взяв.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що начальнику відділу кадрів ОСОБА_16 06.04.2011 року вони повідомили що згодні на зміну істотних умов праці, позивач ОСОБА_3 теж був згоден, однак комісія примушувала їх писати заяви про звільнення, після чого вони пояснювали, що дали згоду письмово та направили листи 31.03.2011 року, листи з пошти прийшли лише 08.04.2011 року. Крім того, 07.04.2011 року вони особисто приходили до ОСОБА_17 та давали згоду на працю з іншими умовами, однак їх заяви ніхто не взяв, про те що вони приносили заяви ніде не зафіксовано.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що начальнику відділу кадрів ОСОБА_16 06.04.2011 року вони повідомили що згодні на зміну істотних умов праці, позивач ОСОБА_3 теж був згоден, однак комісія примушувала їх писати заяви про звільнення, після чого вони пояснювали, що дали згоду письмово та направили листи 31.03.2011 року, листи з пошти прийшли лише 08.04.2011 року. Крім того, 07.04.2011 року вони особисто приходили до ОСОБА_17 та давали згоду на працю з іншими умовами, однак їх заяви ніхто не взяв, про те що вони приносили заяви ніде не зафіксовано.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснив, що ОСОБА_3 був ознайомлений зі зміною умов праці, під підпис, позивач пояснював що лист вони направили генеральному директору, однак що зазначено у листі не пояснював. Позивач був ознайомлений, з тим, що якщо він не дасть згоду на перевід, то з ним буде припинено трудовий договір по ст. 36 КЗпроП України. Заява ОСОБА_3 на підприємство надійшла 08.04.2011 року.

Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Центральний гірничо-збагачувальний комбінатпро поновлення на роботі, стягнення частки заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 дійсно працював слюсарем дільниці вагонного депо технологічного залізничного транспорту управління залізничного транспорту ПАТ ЦГЗКз 1997 року по 07.04.2011 року.

28.12.2010р. на ПАТ ЦГЗКвидано наказ Про зміни в організації виробництва та праці Управління залізничного транспорту, а 06.01.2011р. розпорядження Про попередження працівників УЗТ про зміну істотних умов праці, з яким позивача ознайомлено 04.01.2011р., 06.01.2011р.- відповідно. Оскільки останній відмовився поставити свій підпис про ознайомлення, вдруге 20.01.2011р. ОСОБА_3 запропоновано та ознайомлено під розпис із зазначеними розпорядчими документами. Через ухилення позивача від письмового підтвердження ознайомлення з розпорядженням та наказом, ознайомлення під розпис здійснено 20.01.2011р. , відповідно з цієї дати починає перебіг двомісячного строку, тільки після спливу якого допускається зміна істотних умов праці працівників.

Відповідно до наказу ПАТ ЦГЗК№ 2181 від 28.12.2010р. та розпорядження № 4 06.01.2011р. до відома слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_3 20.01.2011 року особисто доведено, із врученням копії зазначених розпорядчих документів, необхідність удосконалення процесу забезпечення якісного виконання ремонтів та доцільність, у зв'язку із цим передачі основної частини завдань та функцій з проведення ремонту та технічного обслуговував тепловозів та вагонів спеціалізованому підприємству, яке має відповідні документи на виконання робіт та практичний досвід з надання даних послуг. Оскільки проведення власником заходів щодо зміни в організації виробництва та праці це його виключне повноваження, а встановлення режиму роботи - право підприємства, що реалізується з дотриманням певного порядку, до відома ОСОБА_3 доведено, що передача функцій з проведення ремонту та технічне обслуговування тепловозів та вагонів спеціалізованому підприємству призведе до змін в організації виробництва та праці працівників управління залізничного транспорту, у тому числі і його, і як наслідок, змін його істотних умов праці, а саме : зміну істотних умов праці через 2 місяці після ознайомлення - тобто не 07.03.2011р.. як передбачалось наказом та розпорядженням, а не раніше 20.03.2011 р. шляхом зміни режиму роботи з однозмінного двох бригадного через день (п. 128 додатку 1.1.2 до Правил внутрішнього трудового розпорядку ..колективного договору на 2010-2011р.р. на однозмінний режим роботи при одноденному робочому тижні (тривалістю зміни 2 години кожної середи тижня). До того ж, у зв'язку з підготовкою ПАТ ЦГЗКдоговору щодо передачі функції проведення ремонту та технічного обслуговування тепловозів та вагонів спеціалізованому підприємству, відповідно до наказу № 309 від 28.02.2011р. Про внесення змін до наказу № 2181 від 28.12.2010р. Про зміни в організації виробництва та праці Управління залізничного транспортувнесено зміни до пунктів 1 та 2 наказу № 2181 від 28.12.2010 р. Про зміни в організації виробництва і праці управління залізничного транспорту, а саме: змінено дату введення, виведення штатних одиниць та дату зміни істотних умов праці з 07.03.2011р. на 07.04.2011р. Тобто, зміна істотних умов праці, враховуючи момент ознайомлення позивача з розпорядчими документами, мала відбутись після спливу двох місяців, починаючи із дня ознайомлення з наказом № 2181 від 28.12.2010р. та розпорядженням № 4 від 06.01.2011р,. тобто після 20.03.2011р. та продовжена роботодавцем до 07.04.2011р.

Таким чином, посилання ОСОБА_3 на продовження роботодавцем, відповідно до ст. 24 КЗпП України, з ним трудового договору за старими умовами праці після 07.03.2011 року. (первинна дата передбачуваних змін істотних умов праці в наказі № 2181 від 28.12.2010р. та розпорядженні № 4 від 06.01.2011р.) оскільки після цієї дата його було допущено до роботи, не знайшло свого підтвердження, а статтею 24 КЗпП України взагалі не передбачено обґрунтування правової позиції позивача продовження трудового договору.

Проведення власником змін в організації виробництва та праці є його виключною компетенцією та при цьому статтею 32 КЗпП на роботодавця покладений обов'язок попередити працівника за 2 місяці про проведення змін істотних умов праці, а саме : системи та розміру оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу. Таке попередження передбачає пропозицію працівнику продовжувати роботу після того, як роботодавець після закінчення строку змінить істотні умови праці. Також виключним правом працівника є прийняття пропозиції та продовження роботи при зміні суттєвих умов праці або відмова від продовження роботи та, як наслідок, припинення трудового договору з працівником за п.6 ст. 36 КЗпП України. Ознайомившись із розпорядчими документами ПАТ ОСОБА_18 до 04.04.2011р. про свій намір продовжувати роботу або відмову від неї після введення змін істотних умов праці адміністрацію ПАТ ЦГЗКвзагалі не повідомив. Тому 04.04.2011р. йому було вручено лист за № 38 та запропоновано проінформувати адміністрацію до 07.04.2011р. про своє рішення. Відповіді на зазначений лист Позивач також не надав, тому 06.04.2011р. комісією у складі начальника відділу кадрів ОСОБА_17, начальника управління залізничного транспорту ОСОБА_19 начальника бюро по трудових спорах юридичного відділу ОСОБА_2, начальника бюро з організації праці структурних підрозділів відділу ОП та ЗП ОСОБА_20, машиніста тепловоза ОСОБА_21, машиніста інструктора ОСОБА_22 в приміщенні нарядної вагонно-ремонтного депо УЗТ ПАТ ЦГЗКзапропоновано ОСОБА_3 повідомити своє рішення щодо продовження робот у зв'язку зі зміною істотних умов праці, однак ОСОБА_3 знов відмовився надати відповідь, про що 06.04.2011р. складено АКТ. Відповідно до ст. 32 КЗпП України, переведення працівника, допускається тільки за його згодою, а відсутність згоди ОСОБА_3 щодо продовження роботи після зміни істотних умов праці свідчить саме про відмову від продовження такої роботи, оскільки можливість переведення працівника без його згоди-відсутня. Тобто з працівником який не виявив свого бажання щодо продовження роботи після зміни істотних умов праці трудові відносини припиняються за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Крім того, позивачем необґрунтовано зазначено що, за п.6. ст.36 КЗпП України мають збігатись за часом звільнення працівника з датою вказаною в наказі № 2181 та розпорядженні № 4. тобто з 07.03.2011р.. і що після цієї дати з позивачем було продовжено трудовий договір за старими умовами праці згідно ст.24 КЗпП України, оскільки:

позивач до 20.01.2011р. ухилявся від ознайомлення з наказом та розпорядженням і відповідно, його письмове ознайомлення замість 04.01.2011р.; 06.01.2011р. - відповідно, здійснено 20.01.2011р. Оскільки зміна істотних умов праці може відбуватись тільки після спливу 2 місяців і ознайомлення з розпорядчими документами, яке фактично відбулося 20.01.2011р.. і зміна істотних умов праці могла відбутись після 20.03.2011р.,

Також, відповідно до наказу ПАТ ЦГЗК№ 309 від 28.02.2011р. Про внесення змін до наказу № 2181 від 28.12.2010 р. Про зміни в організації виробництва та праці Управління залізничного транспорту, внесено зміни до пунктів 1 та 2 наказу № 2181 від 28.12.2010р. Про зміни в організації виробництва і праці управління залізничного транспорту, а саме : змінено дату введення штатних одиниць та дату зміни істотних умов праці з 07.03.2011р. на 07.04.2011р. Тобто зміна істотних умов праці, враховуючи момент ознайомлення позивача з розпорядчими документами та вимоги наказу № 309 від 28.02.2011р., мала відбутись 07.04.2011р.

Позивач, після ознайомлення з розпорядчими документами, дійсно звертався із заявою до генерального директора ПАТ ЦГЗКпро надання йому інформації щодо продовження роботи в нових умовах, але не 24.01.2011р. а 27.01.2011р., на яку отримав обґрунтовану відповідь 23.02.2011р. за них. № 1555/18, в межах строку передбаченого Законом України Про звернення громадян, тому його твердження про відсутність інформації необґрунтоване.

Роботодавець попереджає працівника за 2 місяці до введення змін істотних умов праці, на протязі яких працівник повинен прийняти відповідне рішення та повідомити його власникові. Оскільки форми такого повідомлення не встановлено, воно може бути виражено як усно так і письмово. ОСОБА_3 починаючи з моменту ознайомлення із розпорядчими документами, з 04.01.2011р.- 06.01.2011 до 04.04.2011р. а ні усно, а ні письмово про своє рішення роботодавцеві не повідомив. Спроби роботодавця отримати відповідь ОСОБА_3, шляхом письмового до нього звернення та усного звернення уповноваженої роботодавцем комісії, залишені позивачем без уваги. Маючи змогу дати свою відповідь впродовж тривалого терміну, а саме з 04.01.2011р. до 06.04.2011р., позивач адміністрацію підприємства, про своє рішення взагалі ні усно, а ні письмово не повідомляв. Тільки після фактичного припинення трудових відносин 07.04.2011р. відповідно до наказу № 589, позивачем надіслано 08.04.201 1р. на ПАТ ЦГЗКлист про начебто змушене погодження працювати за новими умовами праці. При цьому ОСОБА_3 необґрунтовано зазначає та взагалі плутає норми цивільно-процесуального та трудового права, зазначаючи, що: відповідно до п. 6 ст. 70 ЦПК України передбачено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга здана на пошту, не зважаючи при цьому, що трудові та пов'язані з ними суспільні відносини як предмет правового регулювання істотно відрізняється від предмета регулювання процесуального права. Тому в трудовому праві момент здачі заяви на пошту не має значення. А двомісячний строк після особистої попередження надасться працівникові саме для прийняття рішення щодо подальшої роботи і повідомлення його роботодавцеві.

До того ж в заяві яка надійшла на ПАТ ЦГЗК08.04.2011р., після припинення з Позивачем трудових відносин, зазначено про змушене погодження на продовження роботи, а згідно Конвенції Міжнародної організації праці № 105 про скасування примусової праці, ратифікованою Україною 14.12.2000р., ст. 43 Конституції України. КЗпП України, примусова праця в Україні заборонена.

Крім того, відповідно до ст. 119 ЦПК України, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходить визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач нічим не підтвердив розмір заподіяної йому моральної шкоди. Всупереч положенням ст. 23 ЦК України це не відповідає ні вимогам розумності, ні вимогам справедливості. У зазначеній статті моральна шкода визначена, як така, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправної поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Стосовно грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі 22000, 00 гривень визначеному позивачем, то це не відповідає критеріям передбаченим у частині третій ст. 23 ЦПК України. У даному випадку не існує жодних підстав вважати що потерпілою особою є позивач, у якого внаслідок цієї події погіршились здібності, або він позбавлений можливості їх реалізації. Позивач не доводить наявність глибоких фізичних та душевних страждань. Жодних доказів про звернення до лікувальних установ відповідного профілю для відновлення розумових здібностей позивача, його фізичного чи психічного здоров'я до матеріалів справи не залучено.

Таким чином, ОСОБА_3 був завчасно повідомлений як про зміну суттєвих умов праці, так і про звільнення. Відповідачем ПАТ ЦГЗКне порушено ані вимоги чинного законодавства України, ані законних прав та інтересів позивача ОСОБА_3

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, отже позивач та його представник в судовому засіданні не надали жодних підтверджень обґрунтованості свого позову, тому з урахуванням вище викладеного суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Центральний гірничо-збагачувальний комбінатпро поновлення на роботі, стягнення частки заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 214-215 ЦПК України, ст.43 Конституції України, ст. 23 ЦК України, ст. 32: п.6 ст. 36 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 зі змінами Про практику розгляду судами трудових спорів, Постановою Пленум Верховного Суду Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд

В и р і ш и в:

У позові ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства Центральний гірничо-збагачувальний комбінатпро поновлення на роботі, стягнення частки заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судовий збір по справі віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення усіма учасниками процесу в Апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_23