Провадження № 2/1522/9639/12
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого-судді Абухіна Р.Д.
за участю секретаря Гудзь О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя»,-
Позивачка звернулася до суду з позовом, по якому просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, укладений 28.08.1994 року у відділі РАГСу виконкому ОМР, актовий запис № 1167, від якого є неповнолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; поділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1, за відповідачем право власності на квартиру АДРЕСА_2.
Рішенням суду від 09 жовтня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було розірвано.

Однак під час розгляду справи судом не було вирішено питання про поділ спільного майно подружжя, тому за цих обставин суд вважає за необхідне, ухвалити додаткове рішення по справі.

Відповідно до положень ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Рішення суду щодо його змісту має відповідати вимогам, які передбачені ст. 215 ЦПК України, бути повним та вичерпним, але при його ухваленні можуть мати місце помилки, які стосуються його неповноти.

У суду є право усунути недоліки рішення суду шляхом ухвалення додаткового рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 220 ЦПК України суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов'язковою.

У судове засідання сторони не зявилися.

Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги позивача підлягаючими задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та такими, що стосуються житлових спорів, у звязку з чим урегульовані положеннями ЦК України.

По справі були встановлені наступні фактичні обставини.

28.08.1994 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем (а.с.19).

Судом було встановлено, що під час зареєстрованого шлюбу:

- ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_3 за договором купівлі-продажу нерухомого майна №Н/99-01264 від 22.02.1999 р., посвідченого Регіональною універсальною біржею «Александр-Н», зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН»15.03.1999 р. (332пр стр90 р129) (а.с.7-10);

- ОСОБА_2 06.06.2006 року придбав у квартиру АДРЕСА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_4, р/н 1060 (а.с.23-24), зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН»11.07.2006 р. (а.с.22).

Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку.

Право спільної сумісної власності не поділене на частки, тому усі співвласники мають однакове, рівне право володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.

Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі розподілу майна, що с об'єктом права спільної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Прагнення реалізувати це право не завжди є свідченням відсутності злагоди між співвласниками.

Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму обєкта права спільної сумісної власності.

Дослідивши матеріали справи, заяву ОСОБА_2, по якій він визнає позов (а.с.36), суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з постановою № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Враховуючи вищезазначене, суд приймає визнання позову відповідачем та ухвалює рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 174, 208, 209, 212-215 ЦПК України, Постановою № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», ст. ст. 60, 65, 69, 70 СК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Доповнити резолютивну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.10.2012 року по цивільній справі № 1522/16964/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя»: 2-м абзацом, який викласти в наступній редакції:

«Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.»;

та абзацом 3-м, який викласти в наступній редакції:

«Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2.»,

відповідно абзац 2-ий та 3-ий вважати четвертим та пятим.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Приморського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Р.Д.Абухін