АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/3793/12 Справа № 2-2268/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2012 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Гайдук В.І., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Завідоновій К.Д.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_2 представника ОСОБА_3

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2011 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору позики та стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А НО В И Л А :

У липні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору позики та стягнення коштів, в якому з урахуванням уточнень просив розірвати договір позики, який укладений 10 березня 2009 року між ним та відповідачкою,стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 2176320 грн. та 489405 грн.

У серпні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 04 червня 2008 року як фіктивний.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено, визнано договір позики від 04 червня 2008 року недійсним як фіктивний.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 представник ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, заслухавши представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволення позову ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що договори позики від 04 червня 2008 року та від 10 березня 2009 року вчинені між позивачем та відповідачем без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, оскільки кошти передані не були, крім того договір позики від 04 червня 2008 року є фіктивним та виступав виключно гарантією виконання ОСОБА_4 в майбутньому зобовязань за контрактом №23УКР-08 від 23 червня 2008 року між ТОВ «ДНЕПР-СЕРВИС», одним із засновників якої є ОСОБА_4, та ЗАТ «SCT Lubrikans», одним із засновником якого є ОСОБА_3, на поставку масел.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованним. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного законодавства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до боргової розписки від 04 червня 2008 року відповідачка зобовязалася повернути позивачу грошові кошти в сумі 200000 доларів США, які вона раніше отримала від позивача, в строк до 15 грудня 2008 року (Т.1 а.с. 6 та оригінал розписки Т.3 а.с.199).

Крім того згідно договору позики від 10 березня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, остання одержала у позивача 61950 доларів США, які зобовязалася повернути в строк до 10 березня 2011 року (Т.2 а.с. 6 та оригінал договору позики Т.3 а.с.201).

Із зустрічного позову вбачається, що ОСОБА_4 як на підставу задоволення її позову посилалася на те, що грошові кошти від ОСОБА_3 вона взагалі не отримувала, а написала розписку на забезпечення інших договірних зобовязань, про що також зазначено і у рішенні суду першої інстанції, а також відповідач посилалася на те, що договір позики від 04 червня 2008 року є фіктивним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

З матеріалів вбачається, що відповідно до розписки від 04 червня 2008 року, складеної відповідчем ОСОБА_4 особисто, відповідач отримала грошові кошти у позивача в сумі 200000 доларів США, які зобовязувалася повернути до 15 грудня 2008 року, а в подальшому відповідач 10 березня 2009 року знову отримала у позивача 61950 доларів США та підписала договір позики, в якому зобовязалася повернути вказані грошові кошти до 10 березня 2011 року, що свідчить про те, що між сторонами мали місце договірні відносини з приводу виконня договорів позики, крім того в розписці та у договорі позики нічого не зазначено про те, що ці договори укладені на виконання інших договірних відносин.

Посилання відповідача ОСОБА_4 на покази свідків, а також висновки суду першої інстанції, які грунтуються на показах свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорюкання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Крім того доводи зустрічної позовної заяви, а також висновки суду першої інстанції про те, що грошові кошти за договорами позики позивачем ОСОБА_3 не ввозилися в Україну, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки іноземці в Україні не позбавлені мати та набувати власність та передавати грошові кошти чи інші речі громадянам України в будь-який спосіб, що не заборонений законами України, а також з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 на час виконання договорів позики періодично перебував на території України про що також свідчить і його позовні заяви із зазначенням адрес. (а.с.3 Т.1, а.с.2 Т.2).

Також доводи зустрічної позовної заяви та висновки суду першої інстанції про те, що в розписці не зазначено місце і дата передачі коштів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей, тобто обовязковими для розписки є зазначення суми позики, строку її повернення, а зазначення місця та дати передачі коштів законом не вимагається.

У звязку з чим у задоволенні зустрічного позову колегія суддів вважає за необхідне відмовити.

Крім того з матеріалів справи встановлено, що відповідач ОСОБА_4 грошові кошти, які зазначені в розписці та договорі позики, на обумовлені дати не повернула та взагалі ухилилася від повернення позичених грошей.

Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей та на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, а ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, а згідно ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обовязків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобовязання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Крім того статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 отримані грошові кошти, як було зазначено вище, не повернула, тобто нею були порушені зобовязання за договорами позики, а тому договір позики від 10 березня 2009 року підлягає розірванню, а грошові суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, у звязку з чим позовні вимоги ОСОБА_7 є обгрунтованими, та підлягаючими до задоволення частково.

Позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення індексу інфляції колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки застосування індексу інфляції до іноземної валюти законами України не передбачено.

У звязку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 частково в частині розрівання договору позики та стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 04 червня 2008 року в розмірі 1578000 грн., що еквівелентна 200000 доларів США за курсом 7,89 грн. за 1 долар США станом на 22 липня 2010 року, 3 відсотка річних від простроченої суми в розмірі 75874 грн., а також заборгованість за договором позики від 10 березня 2009 року в сумі 489405 грн., що еквівалентна 61950 доларів США по курсу 7,90 грн. за 1 долар США, станом на 02 липня 2010 року, а всього 2143279 грн. та судові витрати, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2011 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково та розірвати договір позики від 10 березня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3

2143279 грн. на відшкодуванння боргу, 1700 грн. судовий збір та 120 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді