АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/1690/1254/2012
Головуючий по 1-й інстанції Блажко Ф.О.
Суддя-доповідач: Петренко В. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2012 року
м.Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого: судді Петренка
В.М.,

Суддів: Акопян В.І., Лобова О.А.

при секретарі: Фадєйкіній Н.Б.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Октябрського
районного суду м.Полтави від 5 жовтня
2011 року,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про розірвання шлюбу та поділ майна
подружжя.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача
апеляційного суду,-

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Октябрського
районного суду м.Полтави від 13 жовтня
2011 року позовні вимоги ОСОБА_4
задоволено.

Шлюб, зареєстрований 11 серпня 2007
року Ленінським відділом реєстрації
актів цивільного стану Полтавського
міського управління юстиції, актовий
запис № 133 між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, -розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвище
ОСОБА_2 залишено ОСОБА_2, прізвище
ОСОБА_4 - залишено ОСОБА_4.

Визнано право власності по 1/2
частині квартири АДРЕСА_1 за кожним:
ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Вирішено питання про судові
витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 прохає
рішення суду скасувати, посилаючись на
порушення судом першої інстанції вимог
норм матеріального права, та ухвалити
нове рішення, яким відмовити позивачці
в позові.

Перевіривши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що скарга не
обґрунтована і підлягає відхиленню із
наступних підстав.

Відповідно до п.1.ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право постановити ухвалу про
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін, з підстав
передбачених ст.308 ЦПК України.

Судом першої інстанції, із
дотриманням норм цивільного
процесуального законодавства,
встановлено, що сторони перебувають у
шлюбі з 11 серпня 2007 року. Встановлено,
що за період перебування у шлюбі, за
спільні кошти 28 серпня 2007 року придбали
на ім'я відповідача ОСОБА_2 квартиру
АДРЕСА_1, що підтверджується договором
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Полтавського
міського нотаріального округу.

Як встановлено судом, спільне
життя сторін не склалося внаслідок
різних поглядів на життя. Сторони не
підтримують сімейно-шлюбних відносин з
червня 2010 року, відповідач працює і
проживає у м.Харкові.

В зв'язку з вищевказаним
позивачка ОСОБА_4 17 серпня 2011 року
звернулась до суду з позовом про
розірвання шлюбу та визнання права
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, придбаної ними у шлюбі.

Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб
припиняється внаслідок його
розірвання за позовом одного з
подружжя на підставі рішення суду,
відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов
про розірвання шлюбу може бути
пред'явлений одним із подружжя.

На підставі ч.1 ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один із них не мав поважної
причини ( навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо ) самостійного заробітку ( доходу ).

За таких обставин, суд першої
інстанції, із додержанням норм
цивільного процесуального
законодавства, правильно застосувавши
норми матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, дійшов до
висновку про задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що судом
першої інстанції, в порушення чинного
законодавства справу розглянуто в
порушення правил підсудності, а також
про те, що вирішуючи питання по суті
позовних вимог, не з'ясовано фактичні
взаємини подружжя, дійсні причини
позову про розірвання шлюбу, не вжито
заходів для примирення, не встановлено
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, не з'ясовано джерело і
час його придбання, не обґрунтовані та
не заслуговують на увагу.

Як вбачається із матеріалів
справи 16 серпня 2011 року позивачка
ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про розірвання
шлюбу та поділ майна подружжя.

Оскільки позивачка ОСОБА_4 у своїй
позовній заяві об'єднала дві позовні
вимоги, одна із яких поділ квартири
придбаної у шлюбі що знаходиться у
АДРЕСА_1 і не ставить питання про поділ
квартири у м.Харкові, суд першої
інстанції, керувався ст.114 ЦПК України,
яка вказує, що позови які виникають з
приводу нерухомого майна
пред'являються за місцезнаходженням
спірного майна. Виключна підсудність
встановлена законом з метою
правильного і своєчасного розгляду
справи.

В позовній заяві 26 серпня 2011 року,
поданій на виконання недоліків,
викладених в ухвалі від 17 серпня 2011
року, ОСОБА_4 вказала дійсну вартість
квартири, вказала яку частку квартири
необхідно виділити їй а яку
відповідачу, додала копію договору
купівлі-продажу. Таким чином позивачка
подану позовну заяву від 16 серпня 2011
року. не відкликала, а лише доповнила її
усунувши вказані судом недоліки.

Чинним в Україні законодавством
не передбачено, що усуваючи недоліки
позивач повинен надати суду нову
позовну заяву

Ухвалою судді Октябрського
районного суду від 26 серпня 2011 року
відкрито провадження у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу та визнання права
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.

(а.с.15).

Вирішуючи справу по суті позовних
вимог суд, як і передбачено законом,
мотивував своє рішення по кожній
позовні вимозі, які викладені у
позовній заяві ОСОБА_4 від 16 серпня 2011
року.

Відповідно до вимог ст.111 СК
України суд вживає заходів щодо
примирення подружжя, якщо це не
суперечить моральним засадам
суспільства, але суд не зобов'язаний
призначати строк для примирення. Такий
може бути застосований судом за
клопотанням однієї із сторін.

Судом встановлено, що сторони
проживають в різних містах, не
підтримують подружніх стосунків, не
ведуть спільно господарство. Із змісту
заяви про перегляд заочного рішення
встановлено, що ОСОБА_2 отримавши копію
позовної заяви не подав до суду свої
заперечення проти позову, не просив суд
надати їм строк для примирення.

На підставі вимог ч.1 ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду з
позовом про визнання за нею права
власності на 1/2 частину конкретного
майна, а саме квартири АДРЕСА_1 і не
ставить питання про розподіл всього
майна, нажитого за час шлюбу, суд
розглянув позов в межах заявлених
позовних вимог. Відповідач же не
позбавлений права звернутися до суду з
позовом про поділ іншого спільно
нажитого в шлюбі майна.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що між сторонами існує
спір про право на квартиру придбану у
шлюбі.

Факт існування такого спору
знайшов своє підтвердження
апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення
суду у якій він вказав, що прийнявши
рішення про визнання права власності
суд першої інстанції при цьому
здійснив виділ позивачці із його 100%
права власності 1/2 частину.

За таких обставин, суд першої
інстанції, із додержанням норм
цивільного процесуального
законодавства, правильно застосувавши
норми матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини,
дійшов до висновку про задоволення
позовних вимог

Відповідно до вимог чинного в
Україні законодавства порушення
правил про підсудність тягне за собою
скасування рішення суду першої
інстанції тільки тоді, коли внаслідок
такого порушення постановлено
неправильне рішення, або порушені
права осіб, які беруть участь у справі,
на особисту участь у розгляді справи.

Як вбачається із матеріалів справи, і
це підтвердив ОСОБА_2 у заяві про
перегляд заочного рішення, він
належним чином був повідомлений про
час, день та місце розгляду справи, але
не з'явився в судове засідання без
поважних причин, не направив він в суд і
своїх представників. А отже його право
на участь у справі особисто, з причини
недобросовісного виконання ним своїх
процесуальних прав та обов'язків, судом
не було порушено.

Виходячи із змісту ст.308 ЦПК
України не може бути скасоване законне,
обгрунтоване та правильне по суті
рішення суду з одних лише формальних
міркувань, якщо ці порушення норм права
не вплинули на кінцеві висновки суду,
не призводять до порушення основних
принципів цивільного процесуального
законодавства та охоронюваних законом
прав та інтересів осіб, які беруть
участь у справі, і не впливають на
правильне по суті і справедливе
рішення, що відповідає вимогам
об'єктивної істини.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції та вважає, що суд дійшов
вичерпних юридичних висновків щодо
встановлення обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин сторін норми
матеріального та процессуального
права.

Доводи апеляційної скарги, з
наведених вище підстав, висновків суду
не спростовують.

Постановлене по справі судове
рішення є законним і обгрунтованим,
ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315,317,319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Заочне рішення Октябрського
районного суду м.Полтави від 5 жовтня 2011
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: суддя
Петренко В.М.

Судді:
Акопян В.І.

Лобов О.А.

Згідно: суддя
Петренко В.М.