Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 2-592/12
РІШЕННЯ

Іменем України

09.02.2012 року Справа № 2-592/12

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2012 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Медвідь Н.О.

при секретарі Остролуцькій Ю.М.

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що 25 січня 2008 року, державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, був посвідчений договір дарування належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 на користь відповідачці .

Вважає, даний договір недійсним, оскільки вона є одинокою жінкою. На протязі багатьох років тяжко хворіє, має онкологічне захворювання, у грудні 2003 року була прооперована, після чого проходила курс лікування. З 18.09.2004 року відповідно до висновку МСЕК стала інвалідом 2-ої групи. Перенісши таку операцію та хворобу вона стала вживати спиртні напої, щоб пом»якшити свої страждання. З часу перенесеної операції та встановленого діагнозу постійно перебувала в депресивному стані та постійно перебувала під наглядом лікарів.

15.02. 2007 року була прооперована, після чого проходила курс лікування . З 03.05.2007 року було надано 2 групи інвалідності довічно. Будучи в такому тяжкому стані , вона потребувала допомоги, догляду та моральної підтримки. Свою допомогу запропонувала відповідачка за умови, що вона буде її доглядати та матеріально допомагати, а вона віддасть їй свою квартиру. Спочатку вона не погоджувалась, але під тиском погодилась, та надала відповідачці довіреність на оформлення необхідних документів. 14.01.2008 року вона знову потрапила до лікарні на стаціонарне лікування де перебувала на лікуванні по 25.01.2008 року. В день виписки її із лікарні, коли вона була в депресивному стані та морально подавлена, відповідачка повезла її до нотаріальної контори де і був посвідчений оспорюваний договір дарування спірної квартири. Будучі в такому стані вона підписала даний договір квартири в результаті помилки, щодо правової природи правочину, його змісту. Даруючи квартиру, вона мала впевненість, що за це їй буде надаватись матеріальна допомога та догляд. Після посвідчення даного договору дарування, відповідачка різко змінила своє ставлення до неї, вона стала все рідше до неї приходити та допомагати їй. На даний час відповідачка зовсім не приходить до неї та не допомагає їй. Вона проживає в даній квартирі, сама сплачую всі комунальні послуги, газ, електроенергію.

Про порушення свого права вона дізналась лише тепер, коли відповідачка припинила їй надавати допомогу, якої вона потребує.

Тому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений між сторонами , посвідчений 25 січня 2008 року державним нотаріусом першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстром № 2-194 та скасувати реєстрацію права власності на квартиру в Реєстрі реєстрації права власності на нерухоме майно в КП « БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» на ім»я ОСОБА_2.

В судовому засіданні представник позивачки та позивачка уточнили свої позовні вимоги та просили поновити строк позовної давності з поважних причин; визнати недійсним договір дарування спірної квартири , укладений між сторонами посвідчений 25 січня 2008 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстром № 2-194.

Представник відповідачки позов не визнала, вважає його безпідставним, оскільки договір дарування було укладено позивачкою за її вільним волевиявленням, укладання договору відповідало її внутрішній волі, було усвідомленим, умови договору були зрозумілими для сторін , відповідали реальній домовленості сторін, договір не приховував іншого правочину і був спрямованим на реальне настання наслідків.

Усвідомлюючи реальне настання наслідків для сторін після укладення договору дарування позивачка забрала собі оригінал договору дарування, не надавши можливості відповідачки зареєструвати його в БТІ. Відповідачка всі роки йшла на зустріч і не вимагала договору дарування для реєстрації, допомагала позивачці.Згідно Закону сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

Позивачка, підписуючи договір дарування квартири не могла не зауважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та роз'яснення нотаріуса щодо змісту та правових наслідків укладеного договору.

Посилання позивачки на те, що вона сама несе витрати по оплаті комунальних послуг, а тому це підтверджує її помилку у вчиненні правочину суперечить закону, де зазначено, що члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Позивачка зареєстрована у спірній квартирі, проживає в ній, а тому відповідно і несе витрати по оплаті комунальних послуг.

На момент вчинення правочину позивачці було 55 років, вона усвідомлювала значення своїх дій, не є особою похилого віку, щоб допуститись помилки щодо природи правочину і мала і має можливість відрізнити договір дарування від будь-якого іншого правочину. У віці 55 років, не будучи у безпорадному стані, маючи інвалідність II групи загального захворювання, не потребувала стороннього догляду і не потребує, отримує дохід у вигляді пенсії, а тому жодних підстав для укладання наприклад договору довічного утримання не було і не має.

Суд вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, в позові відмовляє з таких підстав:

Судом встановлено, що 25 січня 2008 року, державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори, був посвідчений договір дарування належної позивачці на праві власності квартири АДРЕСА_1, за реєстром № 2-194., згідно з яким позивачка подарувала квартиру відповідачці ОСОБА_2.

Як пояснила позивачка та її представник , позивачка є одинокою жінкою,на протязі багатьох років тяжко хворіє, що будучи в такому тяжкому стані та одинокою жінкою, позивачка потребувала допомоги, догляду та моральної підтримки. Свою допомогу їй запропонувала відповідачка по справі, за умови, що вона буде доглядати та матеріально допомагати, а позивачка віддасть їй свою квартиру,тому вона підписала оспорюваний договір дарування квартири в результаті помилки, щодо правової природи правочину, його змісту. Даруючи квартиру, вона мала впевненість, що за це їй буде надаватись матеріальна допомога та догляд.

Але в судовому засіданні позивачка та її представник не надали жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, позивачка помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме - щодо природи договору, укладеного між сторонами .

Відповідно до п.5 ст.203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Тобто позивачка як власник спірної квартири , розпорядилася нею на власний розсуд, за її вільним волевиявленням, уклала договір дарування квартири відповідно її внутрішній волі,усвідомлюючи умови його, які також зрозумілі для сторін та відповідали домовленостям сторін, з спрямуванням на реальне настання наслідків.

Як на єдину підставу визнання недійсним договору дарування, позивачка посилається , на те, що після укладання договору відповідачка змінила до неї відношення, а даруючи квартиру вона мала впевненість, що їй буде надаватись матеріальна допомога та догляд. Тобто позивачка сама зазначає, що вона дарувала квартиру, що спростовує її ж пояснення щодо мотивів вчинення правочину, укладеного між сторонами , а саме, те, що вона була впевнена, що сторони укладають договір довічного утримання..

Але позивачка ніколи не потребувала стороннього догляду і не була безпорадною, що підтверджується довідкою МСЕК, наданою позивачкою.

На момент вчинення правочину позивачці було 55 років, вона усвідомлювала значення своїх дій, не є особою похилого віку, щоб допуститись помилки щодо природи правочину і мала і має можливість відрізнити договір дарування від будь-якого іншого правочину, вона не потребувала стороннього догляду і не потребує, отримує дохід у вигляді пенсії, а тому жодних підстав для укладання договору довічного утримання не було.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з нормою ч.2 ст.717 ЦК України договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдарованого не отримує, встановлення будь-якого зобов'язання обдарованого на користь дарувальника перетворює дарування в інший договір, тобто дарувальник не вправі вимагати від обдарованого будь-яких зустрічних дій майнового характеру.

Таким чином, твердження позивачки , що при укладенні оспорюваного договору відповідачка пообіцяла їй, що буде її доглядати, надавати їй допомогу, проте своїх обіцянок не виконала, та те, що після укладення договору відповідачка надаватиме їй матеріальну допомогу і догляд не мають під собою ніякого правового підґрунтя..

Згідно з приписами ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення ЦК України розуміє помилку в характері (природі) правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду.

П.19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину.

У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, позивачка підписуючи договір дарування квартири не могла не зауважити, що підписує саме договір дарування, враховуючи зміст договору та роз'яснення нотаріуса щодо змісту та правових наслідків укладення договору…

Також не є підставою для задоволення вимог позивачки і та обставина, що вона сама несе витрати по оплаті комунальних послуг.

Як встановлено судом до даного часу позивачка зареєстрована та проживає у спірній квартирі, а тому відповідно і несе витрати по оплаті комунальних послуг..

Позивачка не надала жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, вона помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме - щодо природи договору, укладеного між сторонами..

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачка та її представник не довели тих обставин на які посилалися як на підставу своїх вимог, не надали докази в обґрунтування позовних вимог, не спростували тих обставин на які посилалася представник відповідачки в обґрунтування своїх заперечень, що є їх обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював позивачки та її представнику їх права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.ст.57-59 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 203,319, 229, 627, 717 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_3 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 25 січня 2008 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим №2-194 недійсним, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: