Справа № 2-2626/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2012 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Ткаченко А.О.

за участю позивачки - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представників відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу Дніпропетровський коледж технологій та дизайну, третя особа директор коледжу ОСОБА_4, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову, під час розгляду справи уточнивши позовні вимоги, остаточно зазначила, що наказом №147/о від 04.12.2007 року була прийнята на посаду вихователя-спеціаліста в гуртожиток №1 Дніпропетровського державного політехнікуму. З 15.02.2008 року наказом МОУ останній було перейменовано у Державний вищий навчальний заклад Дніпропетровський коледж технологій та дизайну. Згідно наказу №214/в від 21.04.2009 року їй було підтверджено кваліфікаційну категорію спеціаліст вищої категоріїта педагогічне звання викладач-методист. Наказом директора коледжу ОСОБА_4 №44/о від 06.06.2011 року її було звільнено з посади за власним бажанням за ст.38 КЗпПУ. Вважає звільнення незаконним. За час роботи в коледжі до виконання нею посадових обовязків не було жодних претензій. А з червня 2010 року, після того, як директором коледжу стала ОСОБА_4, відношення до неї з її боку, як керівника, різко змінилось. Періодично вона викликали її до себе, дозволяла кричати, дорікала, що вона погано працює, що вона взагалі нічого не робить і вона звільнити її за статтею. 03.06.2011 року в гуртожитку стався нещасний випадок із студенткою. 04.06.2011 року її викликала до себе директор та безпідставно звинуватила в тому, що сталось, всіляко погрожувала, говорила, що в неї (позивачки) будуть великі неприємності, що їй, якомога швидше потрібно звільнятись і написати заяву про звільнення за станом здоровя. Знаходячись в стресовому стані під тиском директора і завуча, вона написала заяву про звільнення за власним бажанням і з 06.06.2011 року була звільнена, хоча згідно ч.1 ст.38 КЗпПУ мала відпрацювати ще два тижня. Власного бажання залишити роботу, яку вона любить та цінує, в неї не було та не має. В звязку з цим, просила поновити її на роботі на посаді вихователя-спеціаліста гуртожитку №1 Державного вищого навчального закладу Дніпропетровський коледж технологій та дизайну, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 21014 грн. 80 коп. за період з 06.06.2011 року по 30.03.2012 року.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та, посилаючись на викладені в позові підстави, просили задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав зазначених в поясненнях в судовому засіданні, які також викладені в письмових запереченнях.

Третя особа - директор коледжу ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась. В наданій заяві просила провести розгляд справи у її відсутності та зазначила про невизнання позову.

Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка наказом №147/о від 04.12.2007 року була прийнята на посаду вихователя-спеціаліста в гуртожиток №1 Дніпропетровського державного політехнікуму. З 15.02.2008 року наказом МОУ останній було перейменовано у Державний вищий навчальний заклад Дніпропетровський коледж технологій та дизайну(а.с.31).

Наказом директора коледжу ОСОБА_4 №44/о від 06.06.2011 року її було звільнено з посади за власним бажанням за ст.38 КЗпПУ (а.с.26,31).

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпПУ працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона

посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які

вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачка в своєму позові та поясненнях в судовому засіданні посилалась на те, що заяву про звільнення за власним бажанням вона написала вимушено, під примусом керівництва відповідача, зокрема директора коледжу ОСОБА_4 та завуча ОСОБА_5

Разом з тим, допитана в судовому засіданні за клопотанням позивачки свідок ОСОБА_6, яка є її донькою, показала, що про обставини звільнення їй відомо зі слів матері, яка поясняла, що внаслідок нещасного випадку, що стався в гуртожитку з однією із студенток, керівництвом коледжу їй пропонувалось звільнитись та вона була вимушена написати заяву про звільнення за власним бажанням, перебуваючи в стресовому стані.

Допитані в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача свідки ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (працівники коледжу), заперечували факт примусу з будь-чиєї сторони до написання позивачкою заяви про звільнення за власним бажанням.

Таким чином, будь-яких доказів щодо примусу позивачки до написання заяви про звільнення за власним бажанням останньою у відповідності до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України надано не було та вказаний факт не доведений.

Після написання 06.06.2011 року заяви про звільнення позивачка на роботу не зявлялась, свої трудові обовязки не виконувала, підтверджуючи тим самим своє бажання припинити трудову діяльність з моменту подачі заяви про звільнення.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі є необгрунтованими, такими, що не підтверджені належними доказами та в задоволені позову в цій частині позивачці слід відмовити.

В звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від вимоги про поновлення на роботі.

На підставі викладеного, керуючись ст.38 КЗпПУ, ст.ст.ст.3,10,11,57-61,88,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу Дніпропетровський коледж технологій та дизайну, третя особа директор коледжу ОСОБА_4, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час

проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ю.Казак