У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2012 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді - Боймиструка С.В.

суддів: Буцяка З.І., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю сторін та їх представників: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду від 16 липня 2012 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Рівненського міського суду від 16 липня 2012 року позов задоволено: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України (далі - ПАТ „Державний ощадний банк України) 51 294 грн. 23 коп. заборгованості по договору відновлювальної кредитної лінії, 1700 грн. по сплаті судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій покликався на його незаконність та необгрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд керувався наявністю додаткового договору № 1 до договору поруки № 39/2 від 13.04.2007 року, однак він такого договору не укладав і не підписував. Його клопотання про призначення експертизи підпису на даному документі суд безпідставно відхилив, що свідчить про необєктивний розгляд справи та упередженість судді.

Стверджує, що додатковий договір не відповідає його вільному волевиявленню та його внутрішній волі, а тому є недійсним.

Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив, що договір відновлюваної кредитної лінії № 39 від 13.04.2007 року укладено між ПАТ „Державний ощадний банк України та ТОВ „Техномеханіка, а тому він є господарсько-договірним зобовязанням і відповідно до вимог ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання припиняється через 6 місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, однак судом стягнуто пеню за 247 днів.

Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідач ОСОБА_2 в поданій на дане рішення апеляційній скарзі покликався на його необгрунтованість через порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Вказує, що в рішенні суду зазначено про забезпечення виконання зобовязання договором іпотеки нерухомого майна, згідно якого він - ОСОБА_2 передав в іпотеку тароремонтну майстерню та земельну ділянку загальною площею 0,039 га, що знаходяться за адресою: м. Рівне, вул. Пирогова, 8, однак даний договір був укладений не з ним, а з ОСОБА_4.

Позивач не надав суду доказів, за якою ціною було реалізовано майно та земельну ділянку, які були передані в забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору.

__________________________________________________________________________________________________________

Справа № 2-960/11 Головуючий у 1-й інст. Бердій М.А.

Провадження №22-ц 1790/1544/2012р. Доповідач Боймиструк С.В.

Судом було відхилено клопотання його представника про зупинення провадження у даній справі до вирішення іншої справи про визнання торгів по реалізації тароремонтної майстерні та земельної ділянки недійсними.

За наведених обставин, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в суді повністю підтримав його представник адвокат ОСОБА_5.

Відповідач ОСОБА_2 в суд не зявився, хоч у встановленому законом порядку завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи.

Представник позивача в суд не зявився з причин, визнаних судом не поважними.

За таких обставин колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності цих учасників процесу.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що боржником - Товариством з обмеженою відповідальністю „Техномеханіка (на момент укладення договору ТзОВ „ОСОБА_6 Рівне) не погашена заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії, тому стягнув цю заборгованість солідарно з поручителів, якими є фізичні особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 квітня 2007 року між ПАТ Державний ощадний банк України(Рівненська філія) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Техномеханіка (на момент укладення договору ТзОВ „ОСОБА_6 Рівне) було укладено договір відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого ТзОВ „Техномеханіка було надано кредит в сумі 500 000 грн. на поповнення обігових коштів, з відсотковою ставкою 16 % річних, з терміном погашення не пізніше 12 квітня 2010 року, до якого в подальшому сторонами вносилися зміни стосовно збільшення розміру відсоткової ставки та окремих умов договору (а.с.9-12).

Позичальник за умовами п.4.3.1 та п.4.3.3 кредитного договору зобовязувався належним чином виконувати взяті на себе обовязки, а також точно у строки, обумовлені кредитним договором, своєчасно погашати кредит і сплачувати відсотки за користування кредитом, а в разі неналежного виконання сплачувати штрафні санкції та відшкодовувати шкоду.

Оскільки у передбаченні кредитним договором терміни позичальник взяті на себе зобовязання не виконав, що призвело до утворення простроченої заборгованості, то відповідно до п.2.3.2. кредитного договору банком 14 квітня 2010 року було надіслано позичальнику та поручителям листи про відкликання кредиту № 24-10/2060-2065 та надано термін у 15-ти денний строк з моменту отримання листа погасити всю наявну заборгованість по кредитному договору (а.с.53-56), однак вимоги банку виконані не були.

Вищевказаний кредит був забезпечений порукою фізичних осіб: ОСОБА_2 (договір поруки № 39/1 від 13 квітня 2007 року) та ОСОБА_3. (договір поруки № 39/2 від 13 квітня 2007 року)(а.с.13-16).

Відповідно до ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, а в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів та неустойки.

Отже місцевий суд обґрунтовано стягнув з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором, яка залишилась непогашеною після реалізації предмета іпотеки, яким також був забезпечений цей договір.

Наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_3 мотиви для скасування оскаржуваного рішення, зокрема наявність додаткового договору № 1 від 09.10.2009 року до договору поруки № 39/2 від 13.04.2007 року, якого він не укладав і не підписував та по якому не проведено почеркознавчу експертизу, є безпідставними.

З вимогами про визнання цього додаткового договору недійсним ОСОБА_3 не звертався і цей договір є чинним.

Обовязок у ОСОБА_3, як у поручителя, відповідати за боржника перед кредитором виник не на підставі додаткового договору, а договору поруки № 39/2 від 13.04.2007 року (якого він не заперечує), і цей обовязок не припинявся, оскільки кредит не було погашено (припинення забезпеченого порукою зобов'язання) та не настали інші обставини передбачені ст.559 ЦК України.

Твердження апелянта ОСОБА_3 про те, що договір відновлюваної кредитної лінії № 39 від 13.04.2007 року є господарсько-договірним зобовязанням і згідно ч.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання припиняється через 6 місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано, а судом стягнуто пеню за 247 днів є хибним.

Відповідно до ст.1 цього Кодексу, предметом регулювання є господарські відносини, що виникають в процесі організації та здійснення господарської діяльності між субєктами господарювання.

Сторони хоч і є субєктами господарювання, однак перебувають у кредитних відносинах, про що говорить як назва кредитного договору так і його умови, а тому при вирішенні цього спору має застосовуватись спеціальне законодавство, що регулює кредитні, а не господарські відносини.

Наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 мотиви для скасування оскаржуваного рішення, зокрема зазначення в рішенні суду про передачу в іпотеку тароремонтної майстерні та земельної ділянки загальною площею 0,039 га, що знаходяться за адресою: м. Рівне, вул. Пирогова, 8, ним, а не ОСОБА_4, є підставою для виправлення описки ( за чим ОСОБА_2 не звертався), а не скасування рішення. .

Враховуючи, що рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, наведених у ньому, тому колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 16 липня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: