АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/2690/2432/2012 Головуючий у 1 інстанції - Диба О.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2012 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Бабіч К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», поданою представником ПРИСЯЖНЮКОМ Андрієм Юрійовичем, на заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 листопада 2011 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», в особі Київської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», до ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору, стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

Позивач ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» звернувся до суду з даним позовом до відповідачки ОСОБА_3, посилаючись на те, що вона не виконує умов укладеного 06.05.2006 року кредитного договору, відповідно до якого банк надав їй кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 70 000 доларів США строком на 240 місяців зі сплатою 12 % річних. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань 06.05.2006 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідачка передала позивачу в іпотеку право набуття права власності нерухомого майна у майбутньому - квартири АДРЕСА_1.

У зв'язку з несплатою відповідачкою платежів в рахунок погашення суми кредиту, у неї виникла заборгованість, тому позивач просить розірвати кредитний договір, стягнути з відповідачки суму заборгованості у розмірі 745 842 грн. 65 коп., а в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2 та стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 листопада 2011 року позов задоволено, розірвано кредитний договір від 06.05.2006 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3, стягнуто з відповідачки на користь позивача загальну суму боргу в сумі 93 540,18 доларів США, що за курсом НБУ становить 745 842 грн. 65 коп., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3, та стягнуто судові витрати в сумі 1820 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Присяжнюк А.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині визначення порядку його виконання. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, оскільки фактично позов було задоволено частково, адже вказівка у рішенні про стягнення заборгованості «шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки» є іншим способом захисту прав кредитора, про який позивач не заявляв, отже, суд вийшов за межі позовних вимог. Тому просив ухвалити нове рішення, яким зазначити: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_4, що належить відповідачці на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06.05.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

В судовому засіданні представник апелянта підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; відповідачка в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідь судді Ящук Т.І., пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за такими підставами.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.05.2006 року між сторонами АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_3, було укладено кредитний договір № 014/9407/74/33848, відповідно до якого позивач надає відповідачу кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 70 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом за ставкою 12 % річних, строком на 240 місяців.

13.04.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою було врегульовано заборгованість позичальника за кредитним договором та визначено, що сума заборгованості по кредиту становить 74 959,05 доларів США.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором та додатковою угодою, станом на 10.06.2011 року виникла заборгованість у розмірі 93 540, 18 доларів США, що за курсом НБУ становить 745 842 грн. 65 коп., яка складається із: - заборгованості за кредитом - 74 451,06 доларів США, в т.ч. простроченої

- 1393,58 доларів США; - заборгованості за відсотками - 7 926,13 доларів США;

- пені за прострочення сплати кредиту - 1474,58 доларів США, що за курсом НБУ на день розрахунку складає 11 757 грн. 59 коп.;

- пені за прострочення сплати відсотків - 9 688,41 доларів США, що за курсом НБУ

на день розрахунку складає 77 250 грн. 54 коп.

Оскільки судом встановлено істотне порушення відповідачкою умов кредитного договору, суд, відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог та розірвання кредитного договору, укладеного між сторонами

06.05.2006 року.

Також задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивача кредитної заборгованості на загальну суму 93 540,18 доларів США, що за курсом НБУ становить загальну суму боргу - 745 842 грн. 65 коп., а також стягнуто судові витрати у розмірі 1820 грн.

Рішення суду у вищевказаній частині сторонами не оскаржувалось. Порушень норм матеріального або процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено, тому колегія суддів рішення в цій частині не перевіряє.

Задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що для забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідачкою ОСОБА_3 було передано в іпотеку банку право набуття права власності нерухомого майна у майбутньому - квартири АДРЕСА_5, яка стане власністю іпотекодавця після реєстрації договору купівлі- продажу квартири, посвідченого 06.05.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.

Відповідно до копії вимоги від 30.10.2009 року про дострокове виконання грошових зобов'язань за договором кредиту, позивач повідомляв відповідачку про необхідність сплати боргу достроково та можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, однак відповідачка жодних дій на погашення заборгованості не вчинила.

Тому відповідно до вимог ст. 33, 35 Закону України «Про іпотеку», ст. 589, 590 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач набув право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки, та ухвалив рішення, яким стягнув вищевказану суму заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_6.

Проте колегія суддів вважає, що погодитись у повній мірі з висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки такий висновок зроблений з порушенням норм матеріального права - без урахування вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що у

разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та

розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як вбачається з позовної заяви, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не конкретизував свої вимоги відповідно до вказаних вимог Закону, зокрема про: заходи

щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом

проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, позивачем не виконано вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку». В ході розгляду справи зазначені обставини та вимоги позивачем не уточнялись, тому не були предметом перевірки суду першої інстанції.

Про необхідність виконання зазначених вимог наголосив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 41-42 Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Так, у п. 41 Постанови зазначено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

У пункті 42 Постанови Пленум визначив, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Як пояснила представник апелянта в судовому засіданні, позивач не вважає за доцільне зазначати у позовній заяві вищевказані дані.

Крім того, відповідно до п. 42 вищевказаної Постанови, суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині

рішення. Винятком є ситуація коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з

урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки не ґрунтуються на вимогах закону, тому рішення суду у цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове,

яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», подану представником Присяжнюком Андрієм Юрійовичем, - задовольнити частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 листопада 2011 року -

в частині визначення порядку виконання, а саме - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_7 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

В іншій частині заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 листопада 2011 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: