АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-802 /11 Головуючий в 1 -й інстанції
Провадження -22-ц/491/42/12 ОСОБА_1
Категорія - 24 ( _4_ ) Доповідач Карнаух В.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2012 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Карнаух В.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

при секретарі: Бондаренко І.В.,

за участю: представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

представників відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 та В,язанкіної ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_2, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог Дзержинський відділ Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, про стягнення суми знецінення боргу ,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2009 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог Дзержинський відділ Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області , про стягнення суми знецінення боргу.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 1998 році ухвалено рішення, яким стягнуто з відповідача на її користь 26642 грн. У зв'язку із тим, що рішення було виконане лише в 2010 році, вважає, що несвоєчасним виконанням рішення їй спричинена шкода через знецінення боргу, яка становить 103370,96 грн.; крім того, просить суд стягнути з відповідача за користування коштами 2397 грн. в порядку ст. 625 ЦК України.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 червня 2011 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог Дзержинський відділ Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області , про стягнення суми знецінення боргу відмовлено.

Додатковим рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 жовтня 2011 року стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 915,67 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 та ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставлять питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема вважають, що судом першої інстанції не застосовано до спірних правовідносин ст.ст. 213 , 374 ЦК УРСР 1963 року , які підлягають застосуванню.

Крім того, суд, в порушення ст.214 ЦК УРСР, дійшов помилкового висновку про те, що не підлягають стягненню відсотки за користування грошима.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, посилаючись на те, що на користь позивача в рахунок повернення боргу судом стягнуто 26642 грн. і ця сума є еквівалентною 14 000 доларів США на час ухвалення судового рішення, а законом не передбачено стягнення знецінення боргу та відсотків по даним вимогам, відмовив у задоволенні позову.

Однак, на думку колегії суддів, з такими висновками суду погодитися не можна, з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду від 05.01.1998 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про повернення боргу задоволені, з відповідача на користь позивача стягнуто в рахунок повернення боргу по договору позики та залогу від 16.03.1996 року в сумі 26642 грн., що є еквівалентом 14000 дол. США, про що видано Виконавчий лист. Оскільки відповідач у зазначений в договорі строк гроші не повернула, рішення суду, яким з неї стягнено суму боргу не виконувала, борг повернула лише у вересні 2010 року, за вказаний період сума боргу, визначена судом у гривні, на думку позивачки, суттєво знецінилась, тому вона просила стягнути на її користь суму знецінення боргу, з урахуванням індексів інфляції, за період з січня 1998 року по вересень 2010 року у розмірі 103 371 грн. та 3% річних за користування грошима за три роки, що передували зверненню з позовом до суду, у сумі 2 397 грн.

Згідно ст. 213 ЦК УРСР боржник, який прострочив виконання, відповідає перед кредитором за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Стаття 214 ЦК УРСР передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов,язання, зобов,язаний заплатити за час прострочення три проценти річних від простроченої суми, якщо законом чи договором не передбачено інший розмір відсотків.

Відповідно до положень ст. 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає другій стороні /позичальникові/ у власність / в оперативне управління/ гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов,язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Колегія суддів вважає, що до подібних правовідносин слід застосовувати саме вищезазначені норми діючого на той час законодавства, що відповідає висновкам Верховного Суду України, які викладені в ухвалі від 19 березня 1998 року за тотожною по фактам справи: «Дійшовши правильного висновку про те, що нормами ст. 214 ЦК УРСР / в редакції від 8 жовтня 1999 року/ у частині індексації суми боргу не поширюються на правовідносини, які виникли до введення в дію цього Закону, апеляційний суд разом із тим не звернув уваги на ту обставину, що відповідно до вимог ст. 374 ЦК УРСР позичальник зобов,язаний повернути позикодавцю таку ж суму грошей, яку отримав за договором позики, у зв,язку із чим слід ураховувати факт знецінення суми боргу, отриманої в національній грошовій одиниці за період часу з моменту укладення договору позики до його погашення.

Така ж позиція викладена в Ухвалі Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 12 березня 2009 року, яке ухвалене в порядку провадження за винятковими обставинами, яка визнала правильним подібне тлумачення: «На відміну від зазначеної практики застосування судами ч.2 ст. 625 ЦК України /ст. 214 ЦК УРСР/, суд касаційної інстанції в постанові суду від 14 жовтня 2003 року при застосуванні ст. 214 ЦК УРСР / ч.2 ст. 625 ЦК України/ зазначив, що ухвалення судом рішення про стягнення грошової заборгованості не припиняє кредитних правовідносин сторін, оскільки відповідно до ст. 216 ЦК Української РСР /аналогічна норма ст. 599 ЦК України/ зобов,язання припиняються виконанням, проведеним належним чином, а тому у разі невиконання боржником грошового зобов,язання й після ухвалення рішення про повернення боргу правомірними є вимоги кредитора про стягнення з боржника відсотків за користування кредитом із застосуванням до нього відповідальності, передбаченої ст. 214 ЦК Української РСР / ч.2 ст. 625 ЦК України/.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Частина 2 ст. 625 ЦК України передбачає право кредитора на отримання судом боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання, а також трьох відсотків річних від простроченої суми та оплату цих сум.

Виходячи з аналізу норм ст. ст. 11, 12, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, повинно існувати на день прийняття судового рішення.

Наявність судового рішеня про стягнення боргу через невиконання боржником зобов'язання й відкриття виконавчого провадження за цим рішенням за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін.

Таким чином, оскільки у справі, що розглядається, встановлено, що на момент ухвалення судом рішення борг позивачці не повернуто, то в суду першої інстанції не було підстав для відмови у захисті права позивачки на отримання сум, передбачених ст.ст.213, 214 ЦК УРСР та ч. 2 ст. 625 ЦК України, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про те,що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_5 суми знецінення боргу за період з січня 1998 року по вересень 2010 року у розмірі 103 371 грн., виходячи з розрахунку позивача на аркуші справи 120 / 26 642 х 4,88 , де 26642 грн. борг, 4,88 знецінення боргу за індексами Держдкомстату/, з яким погоджується колегія суддів, а також відсотки за користування грошима за три роки в сумі 2 397 грн. /26642 х 0,03%, а.с. 123/, підлягають задоволенню.

Оскільки при вирішенні даного спору суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, у зв'язку з чим ухвалене ним рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позову, відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 315, 316 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 та ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 червня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Додаткове рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 жовтня 2011 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму знецінення боргу у розмірі 103 371 грн. та відсотки за користування грошима у сумі 2 397 грн.,

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 768,84 грн., а також на користь держави в сумі 1057.67 грн. за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді