Чорнухинський районний суд Полтавської област

Справа № 2/1629/108/2012 1629/326/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2012 року Чорнухинський районний суд Полтавської області в складі головуючого Шейко П.П.

при секретарі Бибик О.В.

з участю адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Чорнухи справу за позовом ОСОБА_3 до споживчого товариства «Магнолія»про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати , середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки та відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із позовною заявою в якій вказала , що 6 квітня 2001 року вона була прийнята продавцем магазину «Продовольчі товари»споживчого товариства «Магнолія»в с. Вороньки Чорнухинського району.

15 серпня 2011 року її звільнили з роботи за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

З січня 2010 року по 15 серпня 2011 року їй нараховувалася заробітна плата , але не виплачувалася.

За даними Управляння пенсійного фонду у Чорнухинському районі за 2010 рік їй була нарахована заробітна плата у сумі 7 260 гривень, з врахуванням утримань до видачі 6 761 грн. 76 коп. за 2011 рік нараховано 5 396 грн. до видачі 4 915 грн. 53 коп.

За період з 01.01.2010 року по 15.08.2011 року їй не виплачена заробітна плата в сумі 11 677 грн. 29 коп.

Згідно розрахунку її заробітна плата за один календарний день у 2010- 2011 роках склала 23 грн. 72 коп.

За період з 2005 по 2010 роки вона не користувалася щорічними відпустками і не отримувала компенсацій за не відбуті відпустки, сума яких за п»ять років складає 2 332 грн. 44 коп.

До цього часу відповідач не провів з нею розрахунок при звільненні. За весь час затримки, тобто за 220 календарних днів відповідач повинен сплатити їй 5 218 грн. 40 коп.

Так як відповідачем було грубо порушено трудове законодавство, то їй завдана моральна шкода, яку позивачка оцінює в 10 000 грн.

Таким чином, позивачка просила стягти з відповідача заробітну плату в сумі 11 677 грн. 29 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку станом на 25.05.2012 року в сумі 5 218 грн. 40 коп., компенсацію за не відбуті щорічні відпустки в сумі 2 332 грн. 44 коп. та моральну шкоду в сумі 10 00 грн., а всього 29 228 грн. 13 коп.

В судовому засіданні 21.12.2012 року позивачка змінила позовні вимоги.

В обґрунтування вказала, що після звернення до суду з позовом зрозуміла про невірність розрахунків, які не відповідали обставинам справи.

Посилаючись на ст.. 93 КЗпП України та закон України «Про оплату праці»ОСОБА_3 вважає, що їй в 2010 та 2011 роках відповідач повинен був виплачувати мінімальну заробітну плату яка встановлювалася законом України «Про державний бюджет».

Виходячи з цього, в 2010 році вона не одержала зарплату в сумі 10 659 грн. і за 7 місяців 2011 року 7 143 грн., а всього 17 802 грн.

Також позивачка вважає, що з 2005 по 2010 рік вона повинна отримати компенсацію за невикористані відпустки в сумі 2 770 грн. 38 коп.

Далі ОСОБА_3 зазначила, що вона працювала в магазині з 8 год. 30 хв. до 20 год. 00 хв. кожного дня без вихідних з перервою на обід з 13 до 14 год., що підтверджується довідкою виконкому Вороньківської сільської ради про встановлення графіку роботи магазину. Таким чином, вона фактично працювала 72 години 10 хвилин кожного тижня, тоді як робочий тиждень складався з 40 годин. Різниця в 32 години повинна оплачуватися в подвійному розмірі.

За 2010 рік їй необхідно було виплатити 18 377 грн. 28 коп., а за 2011 рік 10 706 грн. 40 коп.

Крім того, вона в 2010 2011 роках працювала у вихідні та святкові дні і їй не доплачено 2 038 грн. 73 коп.

Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, вважає, що за час затримки розрахунку їй необхідно виплатити 28 952 грн. 56 коп. Всього з у рахуванням моральної шкоди ОСОБА_3 просила стягти на її користь 90 647 гривень.

Представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_1 позов не визнали.

ОСОБА_4 суду пояснила, що дійсно позивачка ОСОБА_3 06.04.2001 року була прийнята на посаду продавця магазину «Продовольчі товари»с. Вороньки споживчого товариства «Магнолія».

З 2010 року заробітну плату працівники споживчого товариства отримували товаром. Позивачка ОСОБА_3 в рахунок заробітної плати також брала товар і заборгованості перед нею по заробітній платі у споживчого товариства немає. По розрахунках які проведені в споживчому товаристві позивачка навіть забрала товар на 1 732 грн. 73 коп. більше, ніж їй нарахована заробітна плата.

В 2006 році засновниками споживчого товариства була прийнята постанова про надання працівникам споживчого товариства щорічних відпусток без оплати до погашення дебіторської заборгованості перед облспоживспілкою.

Не визнали представники відповідача позов про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, так як позивачка самовільно покинула роботу, і на вимоги про погашення боргів, а також за розрахунком та одержанням трудової книжки не з»являлася.

Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов, пред»явлений 29.05.12р., підлягає частковому задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_3 з 6 квітня 2001 року працювала продавцем магазину «Продовольчі товари»споживчого товариства «Магнолія»с. Вороньки.

15 серпня 2011 року вона була звільнена за ст. 40 ч. 4 КЗпП України.

В 2010-2011 роках заробітна плата працівникам споживчого товариства, не виплачувалася, а видавалася продуктами. Цього не заперечувала в судовому засіданні і голова споживчого товариства представник відповідача ОСОБА_4.

За вказаний період позивачці, за даними Управління пенсійного фонду України, нарахована заробітна плата в сумі 12 706 гривень. З урахуванням утримань необхідно було виплатити ОСОБА_3 11 700 грн. 60 коп. 6 736 грн. 92 коп. за 2010 рік і 4 963 грн. 68 коп. за 2011 рік.

Відповідно до ст. 115 Кодексу Законів про працю України «Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а у разі відсутності таких органів представниками обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата».

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні стверджувала, що ОСОБА_3 кожен місяць в рахунок заробітної плати отримувала продукти харчування і надала суду ксерокопію аркушів із зошитів де нею, ОСОБА_4, записано, які саме продукти ніби-то одержувала ОСОБА_3.

Суд не приймає до уваги ці записи, так як в них не вказано жодної дати, коли за твердженням ОСОБА_4 позивачка одержувала продукти та не має жодного підпису позивачки, тому на думку суду вказані записи не можуть бути доказом тверджень представника відповідача про відсутність заборгованості по заробітній платі позивачки.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 визнала, що в 2010-2011 роках нею одержаний товар в рахунок заробітної плати на суму 792 грн.62 коп., що підлягає врахуванню при стягненні заборгованості по заробітній платі.

Підлягає задоволенню і позов позивачки про стягнення на її користь компенсації за невикористані щорічні відпустки.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 не надавалася відпустка з 2005 по 2010 рік. Цього не заперечували і представники відповідача, які посилалися на постанову засновників СТ «Магнолія»від 30.11.2006 року про надання тарифних відпусток без їх оплати.

Вказана постанова з якою не була ознайомлена позивачка, так як відсутній її підпис на ксерокопії наданої представниками відповідача, протирічить ст. 74 КЗпП України, згідно якої «Громадяни, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні ( основна та додаткові)відпустки із збереженням на їх період місця роботи( посади) і заробітної плати».

Відповідно до ст. 83 КЗпП України «У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки».

Тому позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення коштів за невикористані відпустки підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд вважає мотиви позивачки викладені в заяві від 21.12.2012 року надуманими і не підтверджені жодним доказом.

Не відповідає дійсності твердження позивачки, що вона не знала про розмір нарахованої їй заробітної плати в 2010-2011 роках, так як при подачі позовної заяви до суду ОСОБА_3 додала до неї відомості заробітку з Управління пенсійного фонду у Чорнухинському районі.

В заяві про збільшення позовних вимог позивачка вказала, що працювала в магазині одна кожного дня з 8 год. 30 хв. до 20 год.00 хв. без вихідних і таким чином розрахунок всіх виплат проведений за 592 дні. При цьому посилається на рішення виконавчого комітету від 25.02.2011 року про затвердження графіку роботи магазину споживчого товариства «Магнолія».

Це твердження позивачки суд не бере до уваги, так як в судовому засіданні сама позивачка заявила, що в магазині працювала і ОСОБА_4.

ОСОБА_4 також показала, що в магазині крім ОСОБА_5 працювала і вона, а тому розмір заробітної плати позивачці розраховувався відповідно до тривалості відпрацьованого часу та розміру мінімальної заробітної плати.

При розгляді справи за позовом споживчого товариства «Магнолія» до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди, завданою нестачею товарно матеріальних цінностей, ОСОБА_3 також пояснювала, що ОСОБА_4 часто підміняла її і знаходилася в магазині одна, виконуючи її ( ОСОБА_3 І.) обов»язки.

Це зафіксовано в рішенні Чорнухинського районного суду від 12 грудня 2012 року.

Крім того , в матеріалах справи знаходиться лист сільського голови Вороньківської сільської ради, де вказано, що до нього часто надходили скарги жителів с. Вороньки про порушення графіку роботи магазину.

Суд вважає, що позивачка безпідставно збільшила позовні вимоги взагалі не підтвердивши їх доказами, тому відхиляє ці вимоги, а бере до уваги позовну заяву, подану ОСОБА_3 29 травня 2012 року.

Не підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку під час звільнення в сумі 5 218 грн. 40 коп.

Позивачка самовільно покинула роботу і була звільнена за прогул без поважних причин. З приводу виплати їй заробітної плати вона до відповідача не зверталася. Постанову про її звільнення ОСОБА_3 не оскаржувала.

Трудову книжку позивачка отримала 27.04.2012 року і лише через місяць звернулася з даним позовом до суду.

Не підлягає задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення 10000 моральної шкоди.

Мотивуючи свої вимоги ОСОБА_3 вказала, що вона зазнавала моральних страждань від того, що не отримувала заробітної плати та відпусток. Але відпустками вона не користувалася з 2005 року, а заробітну плату не отримувала в 2010- 2011 роках і погоджувалася з цим та не зверталася з цього приводу до керівництва споживчого товариства.

Витрати на правову допомогу підлягають задоволенню пропорційно до задоволенню позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 213, 215 ЦПК України, ст. ст. 74, 115, 237-1 КЗпП України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути із споживчого товариства «Магнолія»с. Вороньки Чорнухинського району Полтавської області на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату в сумі 10 878 грн. 67 коп. та компенсацію за невикористані відпустки в сумі 2 332 грн. 44 коп., а всього 13 211грн. 11коп.

Стягнути з споживчого товариства «Магнолія»с. Вороньки Чорнухинського району на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 145 гривень

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий