Номер провадження № 22-ц/1590/8426/12
Головуючий у першій інстанції Луняченко
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2012 м. Одеса

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

при секретарі судового засідання Кушнір М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

16.01.2012 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь 15000,00 гривень моральної шкоди. Посилаючись на те, що позивачка з ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з 20.06.1985 року, який було розірвано у 2002 році. Від даного шлюбу народився син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час перебування у шлюбі та після його розірвання позивачка разом з сином проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак 16.07.2011 року відповідачі позбавили позивачку можливості проживати в зазначеній квартирі. З приводу неправомірних дій щодо вчинення перешкод у проживанні, ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі ст. 186 КУпАП. Однак перешкоди у користуванні квартирою усунуті не були. Відповідно до чого ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування житловим приміщенням. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 21.09.2011 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі, а саме ОСОБА_1 вселено в квартиру АДРЕСА_1 та зобовязано ОСОБА_3 та будь-яких інших осіб, що правомірно перебувають у квартирі АДРЕСА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 користуватися жилим приміщенням та приміщенням загального користування. Вказане рішення набрало законної сили 02.10.2011 року. Однак до теперішнього часу вказане рішення відповідачем не виконується. З приводу чого позивачка змушена була звернутись до районного відділку міліції, однак Постановою дільничого інспектора ВМ Золотий БерегКиївського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 15.12.2010 року відмовлено у порушенні кримінальної справи на підставі того, що відносини між сторонами є цивільно-правовими та повинні вирішуватись в судовому порядку. Завдяки протиправним діям відповідачів ОСОБА_3 вимушена вже більше ніж півроку мешкати в родині своєї сестри ОСОБА_7, в якої тяжкі житлові умови, оскільки разом з нею мешкають та зареєстровані мати ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3, яка потребує стороннього догляду за станом здоровя , ОСОБА_9,ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 та її неповнолітній син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6, за недостатністю меблів позивачка вимушена спати на полу внаслідок чого вона страждає на болі у спині. З вини відповідачів позивачеві завдані моральні страждання які носять тривалий характер. З цих підстав позивачка зверталась за медичною допомогою до лікарні де лікувалась від гіпертонії з 18.07.2011 року по 27.07.2011 року, з цього ж самого приводу позивачка повторно зверталась до лікарні 12.09.2011 року, де їй було рекомендовано пройти курс лікування , однак через своє матеріальне становище, пройти курс лікування позивачка не змогла. ОСОБА_3 наполягає на тому, що загострення хвороби сталося через протиправну поведінку відповідачів. Враховуючи тяжкість вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках позивачки, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану , а також враховуючи те що порушення прав позивачки триває з 16.07.2011 року, тобто понад 5 місяців, позивачка вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди за вказаний період становить 15000,00 гривень, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2012 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди було відмовлено.

04.07.2012 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2012 року. В обґрунтування посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме посилався на те, що рішення суду мотивовано тим, що позивач не навів доказів вчинення перешкод у вселені та користуванні жилим приміщенням, що призвело до моральних страждань, також суд взяв до уваги пояснення представника відповідача, що останній на час проголошення судового рішення мешкав за межами України, тому фактично не міг виконувати рішення, але суд не врахував те, що обовязок виконання судового рішення в силу закону покладено на відповідача, тому останній повинен був виконати рішення в добровільному порядку.

В судовому засіданні представник апелянта позивач по справі апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Відповідачі в судове засіданні не зявились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином, про що свідчить повідомлення приєднане до матеріалів справи. На час розгляду справи в апеляційному суді не надав доказів того, що він не зявився до суду з поважних причин. У відповідності з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представника позивача, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що позивачка з ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з 20.06.1985, який було розірвано у 2002 році. В шлюбі народився син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час перебування у шлюбі та після його розірвання позивачка разом з сином проживала та була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7. Однак 16.07.2011 року відповідачі позбавили позивачку можливості проживати в зазначеній квартирі. З приводу неправомірних дій щодо вчинення перешкод у проживанні, ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі ст. 186 КУпАП. Однак перешкоди у користуванні квартирою усунуті не було. Відповідно до чого ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування житловим приміщенням. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 21.09.2011 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі, а саме ОСОБА_1 вселено в квартиру АДРЕСА_1 та зобовязано ОСОБА_3 та будь-яких інших осіб, що правомірно перебувають у квартирі АДРЕСА_3 не перешкоджати ОСОБА_1 користуватися жилим приміщенням та приміщенням загального користування. Вказане рішення набрало законної сили 02.10.2011 року.

Судом першої інстанції було встановлено, що на підставі виконавчих листів 32-5434/11 виданих 10.10.2011 року Київським районним судом м. Одеси були відкриті виконавчі провадження ВП№29356397 та ВП № 29359525 однак на підставі постанов головного державного виконавця Першого відділу ДВС Одеського міського управління юстиції ОСОБА_12 від 12.04.2012 року виконавчі документи повернуто в звязку з тим, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.03.2012 року було прийнятта до провадження апеляційна скарга на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.09.2011 року.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного доказу того, що відповідачі чинять перешкоди у вселенні та користуванні жилим приміщенням, що призвело до моральних страждань, суду не надано жодного акту щодо неможливості входу до квартири, або про проведення будь яких дій стосовно виконання рішення суду. Ані в позовний заяві, ані у судовому засіданні позивачкою, та її представником, не доведено ні розміру спричиненої шкоди, ні безпосередність дій кожного з відповідачів, які є підставою для стягнення моральної шкоди. У судовому засіданні, з боку представника відповідача було оголошено ( та проти цього не заперечувала позивачка, що в час проголошення рішення та весь останній час, відповідач ОСОБА_3 мешкав поза України, тому фізично не міг якімсь чином виконувати рішення суду.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (ст. 1167 ЦК України). Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди).

Разом з тим, погоджуючись з відмовою в задоволенні позовних судова колегія вважає, що її мотиви не в повній мірі відповідають фактично виниклим між сторонами провадження правовідносинам. Так, підставою для відшкодування моральної шкоди на думку позивача-апелянта є те, що рішення суду тривалий час не виконується позивачем. Проте законом передбачена спеціальний порядок примусового виконання рішення суду під час якого до боржника застосовуються санкції за його невиконання. На думку судової колегії визначити елементи складу, який є необхідним для стягнення моральної шкоди можливо лише після примусового виконання рішення суду. Слід, також звернути увагу на те, що законом про виконавче провадження встановлена презумпція, згідно з якою кожне рішення суду підлягає виконанню протягом встановленого законом строку. З порушенням такого строку законодавець надає право кредитору на оскарження дій бездіяльності ДВС. З врахуванням того, що примусове виконання тільки розпочалось, судова колегія приходить до висновку про передчасність предявлення такого позову.

Згідно з ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Таким чином, оскільки, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, які зроблені на підставі належних та допустимих доказів, тобто суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд відповідно до ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2012 року відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_13

ОСОБА_14

ОСОБА_15