Справа № 212/4463/2012 Провадження № 22-ц/0290/2249/2012Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 57 Доповідач: Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2012 м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Сопруна В.В., Зайцева А.Ю.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю представника позивачки ОСОБА_2 - апелянтки ОСОБА_3, представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_4 відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відпові-

дальністю «Кей Стоун» про визнання недійсними прилюдних торгів,

скасування протоколу про проведення прилюдних торгів,

за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 червня 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А:

15 березня 2012 року ОСОБА_2 звернулася в Ленінський районний суд м. Вінниці з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Стоун» ( далі - ТОВ «Кей Стоун» ) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ( далі - ОСОБА_4 ВДВС Вінницького МУЮ ), ОСОБА_6 про визнання недійсними прилюдних торгів, скасування протоколу про проведення прилюдних торгів ( а. с. 3-5 ), мотивуючи його тим, що її не було повідомлено про час та місце цих торгів, тому вона була позбавлена можливості прийняти в них участь. Крім цього, повідомлення про проведення прилюдних торгів не було опубліковано принаймні у двох місцевих друкованих засобах масової інформації. З посиланням на статті 41, 43, 48 Закон України «Про іпотеку», статті 61, 66 Закону України «Про виконавче провадження» позивачка висловила свою незгоду з початковою ціною майна, проте не вказала на будь-які порушення відповідачем зазначених законодавчих норм.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 червня 2012 року у позові ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням у справі, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 оскаржує його в апеляційному порядку, просить скасувати дане рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Апелянтка вважає оскаржуване судове рішення ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначила, що суд правильно встановив фактичні обставини справи, але невірно визначився з характером правовідносин, зокрема, не застосував ст. 43 Закону України «Про іпотеку» в частині передбаченого ним порядку повідомлення сторін виконавчого провадження про вчинення певних процесуальних дій з реалізації іпотечного майна ( а. с. 99-102 ).

Заперечуючи проти апеляційної скарги представники третіх осіб вважають оскаржуване рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, а доводи скарги безпідставними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення і заперечення представників осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності докази, наявні в ній, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обгрунтованості є повне і всебічне зясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Суд першої інстанції встановив, що при здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 10 листопада 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ерсте Банк» заборгованості за кредитним договором на суму 545857,00 гривень, було проведено опис і арешт майна боржниці, здійснена його оцінка та проведені прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - однокімнатної квартири АДРЕСА_1, що належала позивачці на праві приватної власності. Відповідно до протоколу прилюдних торгів від 03.10.2011 року в торгах прийняли участь два учасники: ОСОБА_8 і ОСОБА_6 Останнього визнано переможцем у торгах, кошти за придбане нерухоме майно були повністю ним сплачені згідно представлених квитанцій ( а. с. 31 ).

Також суд встановив, що банк сам обрав саме такий спосіб захисту своїх прав. Примусовому виконанню підлягало рішення суду про стягнення грошових коштів, в процесі якого зверталось стягнення на арештоване майно боржниці, а не рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому посилання позивачки на порушення відповідачем порядку повідомлення про торги шляхом публікації на офіційному вебсайті Міністерства юстиції України замість передбаченого ст. 43 Закону України «Про іпотеку» - у двох місцевих друкованих засобах масової інформації, безпідставне.

Письмове повідомлення про дату, час і місце проведення прилюдних торгів було направлене відповідачем на адресу позивачки 15.09.2011 року за № 1509-269/3. Отже з його сторони порушень п. 3.11 Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10. 1999 року № 68/5, допущено не було також і стосовно повідомлення про них ОСОБА_2

Ухвалюючи рішення у справі про відмову у визнанні прилюдних торгів не -дійсними із зазначених позивачкою порушень, суд першої інстанції вірно виходив з того, що таких порушень правил їх проведення, які б суттєво вплинули на результат торгів, допущено не було, тому підстав для визнання їх недійсними немає.

Суд вірно встановив, що в порядку виконання рішення суду про стягнення коштів державним виконавцем було звернуто стягнення на арештоване майно.

Правовідносини з реалізації арештованого нерухомого майна шляхом продажу з прилюдних торгів регулюються Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією про порядок проведення виконавчих дій, затвердженою наказом Міністерства юстиції від 15.12.1999 року № 74/5 ( далі - Інструкцією ), Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 27.10.1999 року № 68/5 ( далі - Тимчасове положення) у редакціях, чинних на час виникнення відповідних правовідносин.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставне майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації арештованого нерухомого майна визначається статтею 62 Закону України «Про виконавче провадження», приписами якої встановлено, що реалізація арештованого нерухомого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

В той же час, порядок реалізації предмета іпотеки визначається статтею 41 Закону України «Про іпотеку», приписами якої встановлено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Разом з тим, зі змісту ст. 33, ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється лише на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки ( ухваленим за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки ), виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Лише в таких випадках прилюдні торги з реалізації предмета іпотеки відповідно п. 1.4 Тимчасового положення здійснюються згідно з вимогами Закону України «Про іпотеку». В інших випадках реалізація арештованого нерухомого майна здійснюється без застосування цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до акту опису та арешту майна від 06.04.2011 року, складеного за участю позивачки, було описано та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2, що належить боржниці.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що реалізація згаданої квартири з прилюдних торгів спеціалізованою організацією правомірно проводилась відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» та Тимчасового положення, оскільки виконувалося рішення суду про стягнення грошових коштів, а не про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На підставі викладеного доводи апеляційної скарги щодо неправомірного незастосування торгуючою організацією Закону України «Про іпотеку», зокрема при повідомленні про заплановані торги, є безпідставними.

Відповідно до п. 3.11 Тимчасового положення спеціалізована організація письмово повідомляє державного виконавця, стягувача та боржника про дату, час, місце проведення прилюдних торгів, а також стартову ціну майна, що підлягає реалізації. Згідно п. 4.7 Тимчасового положення порядок підготовки і проведення прилюдних торгів, визначений цим Положенням, є обов'язковим в разі проведення повторних торгів.

Суд правильно оцінив докази про належне повідомлення спеціалізованою організацією державного виконавця, стягувача і боржника про дату, час, місце проведення прилюдних торгів та стартову ціну майна, що підтверджується копією письмового повідомлення від 15.09.2011 року № 1509-269/3, яке є в матеріалах справи. Враховуючи, що будь-яких нормативних документів, що зобов'язували б спеціалізовану організацію направляти такі повідомлення рекомендованими листами з повідомленням про вручення не існує, суд вірно зазначив про відсутність підстав вимагати у відповідача цих доказів та критично оцінив заперечення отримання такого повідомлення позивачкою.

Таким чином, спеціалізованою організацією не було порушено п. 3.11 Ти- мчасового положення про належне повідомлення про проведення прилюдних торгів, а останні були проведені без порушення прав боржниці у виконавчому провадженні.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильних висновків суду з цього приводу не заслуговують на увагу.

Суд дав правильну оцінку й іншим доводам позивачки про відсутність змагальності на торгах, що призвело до продажу предмета торгів за мінімальною ціною, правильно встановив необґрунтованість останніх з огляду на участь в торгах кількох учасників. При цьому боржниця належним чином повідомлялася про результати оцінки і уцінки нереалізованого арештованого майна ( а. с. 14, 82 ), отримувала повідомлення про це ( а. с. 90 ), однак результати оцінки в порядку ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» не оскаржувала, а отже погодилася з нею.

Разом з тим, оцінюючи як необґрунтовані доводи позивачки щодо оцінки майна, суд не звернув увагу на те, що фактично ці її претензії стосуються дій, за які не відповідає спеціалізована організація, як відповідач. Державна виконавча служба ж визначена позивачкою лише третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Зі змісту частин 1, 6 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що для оцінки майна державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін своєю постановою призначає суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання, копію якої надсилає сторонам у триденний строк з дня її винесення.

Відповідно до змісту ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями ( національними стандартами ) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна. Зміст, форма, порядок складання, затвердження та строк дії акта оцінки майна встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції встановив дійсні, фактичні обставини справи, перевірив їх доказами, які оцінив в порядку ст. 212 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував ті норми матеріального права, що їх регулюють, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка ОСОБА_2 не навела підстав та не надала доказів для визнання прилюдних торгів недійсними .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку про відмову у позові про визнання торгів недійсними, так як в порушення ст. 45 Закону України «Про іпотеку» протокол про проведення прилюдних торгів на адресу позивачки торгуючою організацією не був направлений, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи є суть нових обставин ( підстав ), що не були предметом розгляду, не досліджувались судом першої інстанції, в позовній заяві про них не йшлося.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_2 взагалі не посилається на норми матеріального права, Цивільного кодексу України, на підставі яких просить визнати торги недійсними. Її позовна заява таких підстав не містить. Посилання на такі норми уже в апеляційній скарзі, після розгляду справи судом, правового значення не має, оскільки згідно процесуального закону підстави та предмет позову визначаються позивачем при звернення в суд, під час розгляду справи судом першої інстанції.

Отже, висновки суду про відмову у позові є обєктивними, правильними, обґрунтованими. Доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при підготовці та проведенні прилюдних торгів спеціалізованою торгуючою організацією не було допущено порушень законів, інших актів цивільного законодавства, що регулюють процес їх проведення.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції, ухвалюючи 14 червня 2012 року рішення про відмову ОСОБА_2 у позові, встановив дійсні правовідносини, що склалися між сторонами, правильно визначив закон, який їх регулює, повно та всебічно дослідив і оцінив фактичні обставини у справі, подані сторонами докази. Судом вірно застосовано норми матеріального права, не порушено вимог процесуального права. Суд ухвалив рішення, виходячи з доводів і заперечень сторін, з врахуванням принципу їх змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України судове рішення належним чином мотивовано, тому підстав для задоволення апеляційної скарги судова колегія не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 червня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:

Судді: