Справа № 2-4485/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2012 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській М.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Відділу державної виконавчої служби Солом'янського РУЮ у м. Києві, 3-і особи: ПАТ «Укртелеком», ЗАТ «Альфа Банк», КНІДСЕ, про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту майна, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 21.06.2012 року звернувся з позовом до відповідачів, в якому просив визнати за ним право власності на легковий автомобіль марки Jeep Grand Cherokee, 1998 року випуску, держ. № НОМЕР_1, та звільнити з-під арешту вищезазначений автомобіль.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.11.2007 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість про продаж цього автомобіля, однак з умовою, що зняття з реєстрації транспортного засобу буде здійснено пізніше.

Посилається в позові, що на підтвердження продажу автомобіля га отримання коштів відповідачем ОСОБА_2 10.11.2007 року була оформлена довіреність про уповноваження позивача бути представником відповідача ОСОБА_2 з усіх питань, що стосується експлуатації та користування автомобілем з правом керування та користування цим автомобілем, зняття автомобіль з обліку в органах Державтоінспекції та продажу (обміну) на розсуд позивача з правом отримання грошей або майна. Крім того, відповідач наділив позивача правом виїзду за межи України та правом передовіри.

Вважає, що за своєю суттю сторони уклали договір доручення з повноваженнями, викладеними у довіреності.

У зв'язку з тим, що строк виданої довіреності становив три роки, а зняття з реєстрації транспортного засобу за цей період не було здійснено, то 19.10.2010 року відповідачем ОСОБА_2 було видана позивачу нова довіреність з тими самими повноваженнями також строком на три роки.

На думку позивача, з передбачених довіреностями повноважень та намірів сторін вбачається, фактично був укладений не договір доручення, який за таких обставин є удаваним правочином, а договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки позивач сплатив відповідачу кошти в розмірі 7000 дол. США, на підтвердження чого відповідач написав відповідну заяву, справжність підпису на якій засвідчив приватний нотаріус.

Тому, на його думку, згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України ці відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили тобто купівлі-продажу легкового автомобіля, а саме договором купівлі-продажу, за умовами якого відповідно до ст.655 ЦК України одна сторона (продавець) передає майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає і повинен сплатити за нього певну грошову суму.

Однак 04.03.2010 року ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві виніс постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, якою також накладено арешт на все майно, що належить відповідачу ОСОБА_2, в тому числі й на спірний автомобіль, на який згодом може бути проведено і стягнення.

Між тим, вказує, що відповідно до п. 5.1.4 Інструкції "Про проведення виконавчих дій", затвердженої наказом Мін'юсту N 74/5 від 15 грудня 1999 року, стягнення звертається тільки на майно боржника, яке належить йому на праві приватної власності. Проте, оскільки вказаний спірний автомобіль фактично не належать відповідачу, то він має бути звільнений з під арешту.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав та не заперечував проти його задоволення.

Представник відповідача ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. При цьому дії державним виконавцем були здійснені на законних підставах без порушень чинного законодавства.

Представник 3-ї особи ВАТ "Укртелеком" при вирішенні спору покладався на розсуд суду.

Представники 3-іх осіб ЗАТ «Альфа Банк», КНІДСЕ в судове засідання не з'явились, будучі належним чином повідомленими про день, час та місце судового розгляду справи.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про залишення позову без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції перебуває зведене виконавче провадження № 32773415 на загальну суму 23733,08 грн., по виконанню виконавчих документів, а саме: - виконавчого листа № 1-10005/09, виданого 07.10.2009 року Солом'янським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь КНДІСЕ 2137,80 грн.; - судового наказу №2н-2909, виданого 23.09.2009 року Шевченківським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЗАТ "Альфа-Банк" 20962,35 грн.; - виконавчого листа № 2-1180, виданого 11.07.2008 року Солом'янським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ "Укртелеком" 333,93 грн.

В ході примусового виконання зведеного виконавчого провадження шляхом запитів до установ, які реєструють право власності, державним виконавцем здійснювалась перевірка майнового стану боржника та звернення до ДПІ у Солом'янського району м. Києва з приводу встановлення місця роботи боржника.

Відповідно до повідомлення ВРЕД № 9 УДАІ в м. Києві від 09.03.2010 року за боржником зареєстровано автотранспортний засіб автотранспортний засіб марки Jeep Grand Cherokee, рік випуску - 1998, чорного кольору, ДНЗ НОМЕР_1.

Так як ОСОБА_2 судові рішення добровільно не виконував та на неодноразові виклики державного виконавця не заявлявся, то відповідно до ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження" з метою забезпечення виконання рішень було винесено постанову про арешт майна та заборону на його відчуження га оголошено розшук зазначеного автотранспортного засобу та винесено постанову про розшук іншого майна боржника.

Станом на теперішній час судові рішення боржником не виконані, інше майно боржника не виявлено.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, позивач, звертаючись до суду з вимогами визнати за ним право власності на спірний автомобіль, мотивуючи тим, що між ним та відповідачем ОСОБА_2 відбулося в усні формі укладення договору купівлі-продажу відповідного автомобіля, що підтверджується виданою на його ім'я довіреністю та розпискою про отримання від позивача грошових коштів за проданий автомобіль.

Згідно зі ст. 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази укладення між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірного автомобіля, а видані довіреності необхідних умов щодо купівлі-продажу не містять.

Також слід зазначити, що Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, встановлено єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачу реєстраційних документів і номерних знаків.

Так, пунктом 6 Порядку передбачено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції.

Згідно з п. 7 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Правомірність придбаного транспортного засобу підтверджується зазначеними у п. 8 Порядку документами, у переліку яких не міститься довіреність на право бути представником при продажі, передачі та користування автомобілем або розписка. У разі зміни власників транспортних засобів проводиться їх перереєстрація за правилами п. 33 Порядку.

Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень, що передбачено п. 2 Порядку.

Виходячи з вищезазначеного, сукупність зібраних та досліджених судом доказів свідчить про те, що в установленому порядку договір купівлі-продажу спірного автомобілю між його власником і позивачем по справі не укладався, відповідна перереєстрація транспортного засобу не проводилась.

Разом з тим, позивач стверджує, що вищезазначені довіреності з приводу користування автомобілем є підтвердженням переходу саме до нього права власності на автомобіль, на підставі якої він набув право власності на автомобіль, але не оформив перереєстрацію права власності на себе в МРЕВ.

Однак суд не вважає, що довіреності, підписані відповідачем ОСОБА_2, можуть слугувати належним доказом набуття позивачем права власності на спірний автомобіль, оскільки така поведінка є неправомірною для переведення на позивача права власності, а посилання позивача на удаваність правочину довіреності та фактичне виконання договору купівлі-продажу шляхом видачі на його ім'я довіреності не є тими законними підставами для набуття права власності у встановленому законом порядку.

При цьому правочин, який сторони, нібито, насправді вчинили, не відповідає вимогам закону, оскільки ціна та інші істотні умови, які мають бути викладені в змісті договору, вчиненому в нотаріальній формі, невідомі та не можуть бути встановленими іншими доказами, а в змісті довіреності відомості щодо досягнення сторонами домовленості з дотриманням вимог, встановлених для укладення договору, відсутні.

Крім того, як зазначалось вище, згідно з п. 35 Порядку передбачена перереєстрація транспортних засобів, яка проводиться у разі зміни їх власника. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Між тим, в даному випадку, зі змісту довіреностей вбачається, що договір купівлі-продажу ні в якому вигляді не укладався, а відповідач ОСОБА_2 лише уповноважив позивача останній раз - до 19.10.2013 року представляти його інтереси у будь-яких органах з питань, які будуть стосуватись експлуатації та користування автомобілем. Таким чином, відповідач вказаною довіреністю уповноважив позивача лише на представництво її інтересів з питань, пов'язаних з експлуатацію належного йому транспортного засобу, разом з тим, у власність позивача його будь-яким чином не відчужував.

Доказів в спростування цих обставин суду не надано, у зв'язку з чим суд визнає позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на цей автомобіль з вказаних підстав необґрунтованими.

Щодо посилань, що укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля також підтверджується, нібито, наданою відповідачем ОСОБА_2 розпискою про отримання грошових коштів в якості розрахунку за автомобіль, то суд не вбачає підстав брати зазначене до уваги, оскільки позивач не позбавлений можливості повернути ці кошти іншим шляхом.

Таким чином, на підставі вищевикладеного судом встановлено, що спірне майно з не вибувало з власності власника - відповідача ОСОБА_2, а позивач не набув права власності на законних підставах.

Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Однак згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана і довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на спірний автомобіль є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача зобов'язати ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві зняти арешт з спірного автомобіля, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами ч. 1ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Між тим, як встановлено, власником спірного автомобіля на даний час залишається відповідач ОСОБА_2, а не позивач, а тому за таких обставин суд вважає, що позивач не має права вимоги щодо звільнення майна з-під арешту, оскільки підстав для задоволення позову в частині визнання за ним право власності на автомобіль немає, а, звідси, права та майнові інтереси позивача не порушені і вимоги останнього про зняття арешту з автомобіля є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, ЗУ «Про виконавче провадження», ст.ст.328, 655 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: