АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/2446/12 Справа № 22-ц/490/2446/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2012 року м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Гайдук В.І., Міхеєвої В.Ю.

при секретарі - Качур Л.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2011 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Дніпропетровської міської ради, про визнання права власності на 61/100 частин домоволодіння за набувальною власністю, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Дніпропропетровської міської ради, про визнання про визнання права власності за набувальною власністю за нею на 61/100 частину домоволодіння №356а по вул. Доблесній в м. Дніпропетровську, посилаючись на те, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 1985 року було затверджено мирову угоду за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності та виділ 2/3 частин домоволодіння, якою за ОСОБА_3 визнано право власності на 61/100 спірного домовлодіння, а за ОСОБА_5 на 39/100 частини цього домоволодіння, проте ОСОБА_3 в спірному домоволодінні не проживала, оскільки їй 08 липня 1985 року була виділена квартира АДРЕСА_1, в якому вона проживає і до цього часу, а також відповідач участі в утриманні будинку з 1985 року не приймала.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніперопетровська від 13 грудня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, вказуючи на те, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заслухавши сторони колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 1985 року було затверджено мирову угоду за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності та виділ 2/3 частин домоволодіння №356а по вул. Доблесній в м. Дніпропетровську, якою за ОСОБА_3 визнано право власності на 61/100 спірного домовлодіння, а за ОСОБА_5 на 39/100 частини цього домоволодіння (а.с. 10), а згідно свідоцтва про смерть серії 1-КИ №323418 виданого 01 березня 2010 року ОСОБА_5 26 лютого 2010 року помер.

Після його смерті позивачці ОСОБА_2 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого позивачка успадкувала 39/100 частин домоволодіння №356а по вул. Доблесній в м. Дніпропетровську, яке було за нею і зареєстровано в органах МБТІ.

Крім того, відповідно до договору дарування від 29 травня 1986 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_7 (після одруження ОСОБА_4О.) 61/100 частину вказаного домовлодіння (а.с. 49-50).

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду, зокрема, у випадку, коли особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном, продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, якщо інше не встановлено цим Кодексом; право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Доводи ОСОБА_8 у апеляційній скарзі про те, що вона проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 більше 25 років, а після його смерті, який помер 26 лютого 2010 року, їй 23 лютого 2011 року було видано нотаріусом свідоцтво про право власності за заповітом на 39/100 частин цього домовлодіння, але інші 61/100 частини спірного домоволодіння числяться за відповідачем ОСОБА_3, хоча вона в цьому будинку не проживає, а також відповідачка ОСОБА_3 після отримання квартири у 1985 році надала власноруч написану розписку, у якій вона відмовилася від вказаної частини домоволодіння, а також відповідачі позовних заяв про захист прав власності на спірну частину цього домоволодіння не подавали, а тому вона вважає, що має право на визнання за нею права власності на спірну частину домовлодіння, суд вважає безпідставними, оскільки, як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, між сторонами існує давній конфлікт щодо користування цією частиною домолодіння, а саме: 03 лютого 1986 року ОСОБА_5 було засуджено Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ст.ст. 106 ч.2, 107 ч.1, 198 КК УРСР за нанесення легких тілесних ушкоджень та вчинення самовільного переобладнання у спірному домоволодінні, а також у 2000 році ОСОБА_4 зверталась до суду із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про виселення, крім цього ці правовідносини були предметом розгляду правоохоронних органів у 2008-2009 роках, у тому числі Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України у Дніпропетровській області та прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська, а тому позивач знала про те, що володіє чужою власністю та була обізнанана про наявність спірних правовідносин.

Крім того, п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Ураховуючи, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року то норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року.

Як встановлено судом, правовідносини щодо володіння спірною частиною домоволодіння між сторонами виникли у 1985 році, про що також зазначина і ОСОБА_2 у апеляційній скарзі, тобто до 01 січня 2001 року, а тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права і відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування або його зміни.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді