_____________________________________________________________________________
Справа№2-6430/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2012 року,

Київський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Фірко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 морського торгівельного порту, третя особа ОСОБА_3 про визнання ордеру на вселення недійсним,

ВСТАНОВИВ:

23.09.2011 року позивач звернувся з позовом до суду та, уточнивши позовні вимоги, просив ухвалити рішення, відповідно до якого визнати ордер на вселення № 187 від 01.03.2010 року, виданий ОСОБА_3 на право зайняття житлової площі 26, 4 кв.м., що складається із двох кімнат №9 та 10 в квартирі №2 по вул. Варненській у м. Одесі - недійсним.

Свої вимоги мотивував тим, що в 1979 році йому була виділена житлова площа 20,8 кв.м., що складається з двох кімнат №8 та №9 за адресою: вул. Варненська, 11а у м. Одесі, після вселення в які його сім`я залишилась мешкати на вказаній площі, сплачуючи за неї необхідні платежі.

Позивач просить визнати недійсним ордер, виданий Морським торгівельним портом на ім`я ОСОБА_3 № 187 серії ОМТП на право зайняття жилого приміщення у гуртожитку на кімнати №№ 9,10 в кв. №2 будинку № 11 корп. «А»по вул. Варненській в м. Одесі. Вважає, що на ордері немає підпису голови профспілки ДП «ОМТП», відсутня печатка профспілки, ордер був виданий після передачі гуртожитку з державної до комунальної власності; а також вважає, що ордер видавався на вже зайняте позивачем жиле приміщення, що порушує вимоги статті 58 КЗпП України.

У судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_4 уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 морського торгівельного порту ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що згідно ордеру №25 від 20.11.1989 року за позивачем була закріплена лише кімната №8 у вказаній комунальній квартирі житловою площею 9, 2 кв.м., а до кімнати №9 він жодного відношення не має.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні вважала позов необгрунтованим, вказуючи на те, що жодних порушень при видачі їй ордеру на право зайняття житлової площі 26, 4 кв.м., що складається із двох кімнат №9 та 10 в квартирі №2 по вул. Варненській у м. Одесі не було. Також пояснила, що вона зі своєю сім`єю з 2002 року мешкає у спірній кімнаті, сплачуючи належні за користування платежі.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали по справі, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 19.08.1964 року по 28.02.1975 року працював в ОСОБА_2 Морському торгівельному порту.

У 1971 році позивач отримав кімнату № 63, житловою площею 9,5 кв.м. в комунальній квартирі № 12 сімейного гуртожитку порту № 4 по вул. Варненській, 11а, складом сім`ї 2 особи він та дружина.

Після народження дітей в 1979 році адміністрацією та профкомом порту за проханням позивача житлові умови сім`ї ОСОБА_1 були покращені, позивачу надали кімнати № 8,9 житловою площею 24 кв.м. в комунальній квартирі № 2. Після обміну житлової площі ОСОБА_6 залишився зареєстрованим у квартирі №12 (а.с.7).

Сімейні відносини в сім`ї позивача не склались і шлюб з дружиною ОСОБА_7 був розірваний.

Як вбачається з листа начальника порту на ім`я позивача від 11.09.1986 року, особовий рахунок на займану житлову площу був відкритий на дві кімнати в квартирі АДРЕСА_1 на колишню дружину позивача, у зв`язку з чим питання оплати ОСОБА_6 слід вирішувати з нею (а.с.8, 9).

Як вбачається з рішення Київського народного суду м. Одеси від 14.06.1983 року ОСОБА_7 зверталась до суду з позовом про виселення свого колишнього чоловіка з квартири АДРЕСА_2, посилаючись на те, що він створює неможливі для сумісного проживання умови, кидається у бійки, ображає та б`є її та дітей (а.с.11-12), однак, у задоволенні позову було відмовлено і попереджено відповідача про те, що у разі порушення правил проживання він буде виселений з квартири без надання іншої житлової площі. Однак, на думку суду, вказане рішення не встановило правові підстави для користування ОСОБА_1 спірною кімнатою та не може братись судом до уваги як належний доказ позовних вимог.

Як вбачається з пояснювальної записки начальника соціальної служби порту, з метою уникнення конфліктів з колишньою дружиною, вона та діти були відселені в комуну № 30 з наданням їм 2-х кімнат житловою площею 22,7 кв.м., а позивачеві було залишено кімнату № 8 житловою площею 9.1 кв.м., в якій він мешкає по даний час.

З 14.11.1974 року дружина позивача - ОСОБА_7 з 14.11.1974 року почала працювати в порту та стала на квартирний облік для покращення житлових умов. 27.05.1996 року вона отримала трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 корп.3 складом сім`ї три особи вона, син та донька.

З 21.04.1978 ОСОБА_6 перебував на квартирному обліку в СП «Обімет»складом сім`ї, вже одна особа, як такий, що потребує покращення житлових умов.

В 1993 році СП «Обимет»представило позивачу однокімнатну квартиру № 153 по вул. Висоцького. 18 житловою площею 17.44 кв.м., від якої ОСОБА_1 відмовився.

Відповідно до ордеру № 25 від 20.11.1989 року за ОСОБА_1 була закріплена кімната № 8 в комунальній квартирі № 2 житловою площею 9.2 кв.м.

Відповідно до ст. 52 ЖК УРСР житлові приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації та профспілкового комітету підприємства. Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення, видається на підставі рішення про надання житлового приміщення в будинку державного житлового фонду.

Як вбачається з виданого ОСОБА_2 морським портом ордеру на ім`я ОСОБА_3 від 01.03.210 року № 187 (а.с.3) на житлову площу в гуртожитку, він видавався відповідно до вимог закону на підставі спільного рішення адміністрації порту та профспілки ДП «ОСОБА_2 морський торгівельний порт», затвердженого протоколом № 89 від 17.11.2009 року. Форма ордеру затверджена спільною ОСОБА_8 Міністрів УРСР і Української республіканської ради профспілок від 11.12.1984 року № 470, який не передбачає печатку профспілки на ордері. На вказаному ордері присутні усі необхідні реквізити, які засвідчують його дійсність: підпис начальника та печатка ДП «ОСОБА_2 торгівельний порт».

Відповідно до ст.ст. 52, 58 Житлового Кодексу саме рішення є підставою для надання житлового приміщення та для видачі ордеру. Вказане рішення приймалося 17.11.2009 року, тобто до прийняття 25.12.2009 року виконком ОСОБА_2 міської рішення № 1171 „Про затвердження актів приймання передачі з державної до комунальних власності територіальної громади м. Одеси жилої будівлі, гуртожитків та інженерних мереж, що належить ДП «ОСОБА_2 морський торгівельний порт». Подальша видача ордеру на підставі рішення від 17.11.2009 року після передання будинку з державної комунальну власність є цілком законною, на думку суду, та відповідає вимогам ст. 52 ЖК України, оскільки актом розпорядження майном є саме рішення адміністрації та профспілки, а не ордер на жиле приміщення.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 52 ЖУ УРСР передбачене, що ордер може бути виданий лише на вільне жиле приміщення, однак ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог не надав доказів, які підтверджують факт його проживання у спірній квартирі № 9 або наявність будь-якого документу, на підставі якого він має право користуватися зазначеною кімнатою.

Відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 20.09.2009 року по справі № 2-784/2009 за ОСОБА_3 та її сином ОСОБА_9 визнано прав користування житловим приміщенням : кімнатами №№ 9, 10 у сімейному гуртожитку в будинку № 11а по вул.. Варненській у м. Одесі, яки займають відповідач ОСОБА_3 та її син, та з 2002 року сплачують комунальні послуги.

Судом були оглянуті надані позивачем книжки оплати комунальних послуг, однак, останні платежі по спірній кімнаті проводились ОСОБА_1 у 1986 році. Інших доказів того, що кімната №9 була виділена йому та використовувалась ним позивач у судовому засіданні не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, так як він не довів своє право на кімнату №9 в квартирі №2 по вул. Варненській у м. Одесі та не надав суду доказів того, що ордер №187 від 01.03.2010 року, виданий на ім`я ОСОБА_10, порушує його права та охоронювані законом інтереси.

На підставі викладеного і керуючись ст.16 ЦК України, ст.ст. 52,58, 59 ЖК УРСР, ст.ст.212-215,216,223 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 морського торгівельного порту, третя особа ОСОБА_3 про визнання ордеру на вселення недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя : Куриленко О. М.