Семенівський районний суд Полтавської
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.02.2012
1627/1555/11

провадження по справі № 2/1627/40/12

Семенівський районний суд Полтавської
області ускладі:

головуючого судді Халявки
В.І.

при секретарі Козулі Н.П.

з участю представника
позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт.Семенівка
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про розірвання договору позики,
повернення суми позики і процентів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом, в якому вказував, що 8 серпня 2011
року між ним та відповідачкою ОСОБА_2
було укладено та нотаріально
посвідчено договір позики грошей.
Згідно з цим договором він надав
відповідачці позику у розмірі 15000
гривень терміном до 9 лютого 2013 року.
Відповідно до ст..1048 ЦК України він має
право на одержання процентів на рівні
облікової ставки НБУ, оскільки самим
договором розмір процентів не
оговорено.

Оскільки після укладання
договору позики пройшло майже чотири
місяці, а відповідачка не сплачує йому
щомісячно проценти, як передбачено
ст..1048 ЦК України, позивач просив
постановити рішення про розірвання
договору позики, стягнення з
відповідачки суми позики та 355 грн 24
коп. процентів, виходячи з облікової
ставки НБУ у 7,75 %.

В судовому засіданні
представник позивача викладені
первісні позовні вимоги підтримав та
звернувся до суду із заявою про зміну
підстав позову, а згодом уточнив, що
мова йде не про зміну підстави позову, а
доповнення позову ще однією підставою.
При цьому представник позивача
пояснив, що позивач надав відповідачці
позику у розмірі 15000 грн для здійснення
нею підприємницької діяльності. Вона
мала намір відкрити пункт прокату
автомобілів, а він мав намір здавати в
прокат свої автомобілі через пункт
прокату, створений відповідачкою.
Таким чином він розраховував на власну
вигоду і це було істотною умовою
договору. Однак ця умова в самому
договорі не прописана, бо домовленість
була усною.

Відповідачка ОСОБА_2 позов
не визнала та пояснила, що ще до
укладення договору вона надавала
позивачеві кілька разів послуги з
продажу його автомобілів. Саме за ці
послуги позивач погодився укласти з
нею безпроцентний договір позики.
Гроші у позивача вона позичила на
прожиття, бо після розлучення з
чоловіком залишилася сама з двома
дітьми, без роботи та засобів
існування. Значна частина позичених
коштів пішла на оренду житла. Грошей на
підприємницьку діяльність вона у
позивача не позичала.

Суд вислухавши пояснення
представника позивача, відповідачки,
дослідивши докази, вважає, що в позові
слід відмовити з таких підстав.

Встановлено, що позивач
ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 8 серпня
2011 року (дату уточнено в судовому
засіданні) уклали договір, згідно з
яким ОСОБА_3 надає ОСОБА_2 безпроцентну
позику у розмірі 15000 гривень. При цьому
ОСОБА_2 зобов’язується повернути
позику у термін до 9 лютого 2013 року.
Відповідно до п.4 вказаного договору
позичальник вправі сплатити, а
позикодавець зобов’язується прийняти
сплату повної або часткової суми
позики і раніше зазначеного у договорі
строку.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюється договором. Якщо
договором не встановлено розмір
процентів, їх розмір, визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Встановлено, що сторони при
укладенні договору позики спеціально
обумовили, що така позика є
безпроцентною. Отже положення ч.1 ст.1048
ЦК України про сплату процентів за
обліковою ставкою НБУ в даному випадку
не застосовується, оскільки в самому
договорі є вказівка про безпроцентну
позику.

Твердження позивача про те,
що договір укладено на суму, яка
перевищує 50 неоподатковуваних
мінімумів доходів громадян, тому не
може вважатися безпроцентним не
заслуговує на увагу з огляду на
вказівку у договорі про безпроцентну
позику.

Позивач ОСОБА_3 також
стверджував, що договір позики
пов’язаний із здійсненням
відповідачкою підприємницької
діяльності, тому позика не може
вважатися безпроцентною, а отже,
позивачка повинна була сплачувати йому
проценти на рівні облікової ставки НБУ
щомісячно.

Встановлено, що позивачем не
надано суду ніяких доказів на
підтвердження тези про те, що позика
пов’язана із здійсненням
підприємницької діяльності, а якби ця
обставина і була доведена в судовому
засіданні це не давало б підстав
вимагати сплати процентів, оскільки в
самому договорі позики є застереження
про безпроцентну позику.

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК
України договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною.
Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Встановлено, що
відповідачка ОСОБА_2 не порушила умов
укладеного договору позики, тому
підстав для його розірвання немає.

Судом також не встановлено
підстав для сплати по даному договору
процентів.

Отже позовні вимоги ОСОБА_3
заявлені безпідставно, тому не можуть
бути задоволені.

Керуючись ст..ст. 10,11,60,212-214
ЦПК України, ст..ст. 651,1048 ЦК України,

РІШИВ:

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про розірвання договору позики,
повернення суми позики і процентів
відмовити через безпідставність
позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене
до Апеляційного суду Полтавської
області протягом 10 днів шляхом подання
апеляційної скарги.

Головуючий –підпис

ВІРНО

Заступник голови Семенівського
районного суду

Полтавської
області

ОСОБА_4

Повний текст рішення виготовлено 27
лютого 2012 року.