№ 2/2605/2844/12
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 липня 2012 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Великохацька В.В.
при секретарі Вербич Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанкпро визнання кредитного договору та договору відновлювальної кредитної лінії недійсними,
В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що кредитний договір та договір відновлювальної кредитної лінії було укладено в порушення діючого законодавства України в іноземній валюті доларах США, а не в національній валюті гривні, за відсутності у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій. Крім того, вважає, що умови кредитного договору не відповідають вимогам Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в УкраїніДекрету Кабінету Міністрів Про систему валютного регулювання і валютного контролю, є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності створюють істотний дисбаланс прав та обовязків на шкоду позичальнику. Крім того вважає, що виконання зобовязання позичальника виключно в іноземній валюті також не відповідає вимогам чинного законодавства, яке регулює правовідносини, які виникли між сторонами.
В судовому засіданні позивач підтримав в повному обсязі заявлені позовні вимоги, а також підстави, якими вони обґрунтовуються, зазначені у позовній заяві.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.
Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Визначаючи правову природу правовідносин між сторонами по справі, суд виходить з положень чинного законодавства про кредит, зокрема Параграфу 2 глави 71 Цивільного кодексу України, ЗУ Про банки та банківську діяльність, а також положень Закону України Про захист прав споживачів, які регулюють правовідносини сторін у договорах про надання споживчого кредиту.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У своїй діяльності банки керуються Законом України Про банки і банківську діяльність.
Відповідно до ст. 2 ЗУ Про банки і банківську діяльність, банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.
Статтею 49 ЗУ Про банки і банківську діяльністьпередбачено, що кредитними операціями є операції, серед іншого, зазначені в п. 3 ч. 1 ст. 47 вказаного Закону.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 47 ЗУ Про банки і банківську діяльність, на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі операції, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.
Таким чином, операції з розміщення коштів є кредитними операціями, які можуть здійснюватись на підставі банківської ліцензії.
Статтею 2 ЗУ Про банки і банківську діяльністьтакож визначено, що під коштами розуміється: гроші в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.
При цьому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 ЗУ Про банки і банківську діяльність, банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями.
Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 року Про систему валютного регулювання і валютного контролю, валютними цінностями є валюта України, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в валюті України, іноземна валюта, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті, банківські метали.
Валютними операціями є, серед іншого, операції, повязані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.
Таким чином, видача кредиту в іноземній валюті є одночасно кредитною та валютною операцією, оскільки повязана з переходом до позичальника права власності на іноземну валюту.
Відповідно до п. 2.1 Постанови правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року Про затвердження положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції, зокрема, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах і на власний ризик.
Пунктом 2.3 Постанови правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року Про затвердження положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операційпередбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки, серед іншого, мають право здійснювати операції з валютними цінностями.
Відповідно до п. 5.3 вказаної вище Постанови правління НБУ, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю.
Суд вважає, що посилання позивача на п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 року Про систему валютного регулювання і валютного контролющодо обовязкової наявності у Банка при здійсненні кредитування індивідуальної ліцензії НБУ не ґрунтується на Законі.
Так, ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 року Про систему валютного регулювання і валютного контролюпередбачено, що для здійснення валютних операцій Національний банк видає генеральні та індивідуальні ліцензії.
Відповідно до п. вч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 року Про систему валютного регулювання і валютного контролюіндивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.
Проте, чинним законодавством України не встановлено будь-яких обмежень щодо сум та термінів надання кредитів в іноземній валюті, таким чином, з урахуванням положень ст. ст. 2, 47, 49 Закону України Про банки і банківську діяльність, суд вважає, що банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ, що відповідає вимогам законодавства України.
Судом встановлено, що 29.12.2001 року АКБ СР Укрсоцбанкотримано банківську ліцензію № 5 на здійснення операцій, визначених частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 ст. 47 ЗУ Про банки і банківську діяльність. (а.с.29)
Судом встановлено, що 29.12.2001 року АКБ СР Укрсоцбанкотримано дозвіл НБУ № 5-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 та частиною 4 ст. 47 ЗУ Про банки і банківську діяльність. (а.с. 30)
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач має право на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті.
Укладений згідно діючого законодавства договір, є обовязковим для його виконання сторонами, що закріплено в ст.629 ЦК України.
Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, зазначені в ст. 203 ЦК України.
Порушення будь-якої із цих вимог при укладенні відповідачем кредитного договору, судом не встановлено.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що правових підстав для задоволення позову про визнання кредитного договору та договору відновлювальної кредитної лінії недійсними відсутні, оскільки оспорювані позивачем договори укладено у відповідності до вимоги діючого законодавства.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 60, 169, 209, 211-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 524, 533, 652, 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 47, 49 ЗУ Про банки і банківську діяльність, ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 року Про систему валютного регулювання і валютного контролю, п.п. 2.1, 2.3, 5.3 Постанови Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 року Про затвердження положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанкпро визнання кредитного договору та договору відновлювальної кредитної лінії недійсними відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.В. Великохацька

17.07.2012 Справа № 2605/6113/12