Справа №1490/2570/12 04.07.2012 04.07.2012 04.07.2012
Провадження №22-ц/1490/1774/12
Справа № 22-ц/1490/1774/12
Категорія 27 Суддя суду 1 -ї інстанції ОСОБА_1 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

04 липня 2012 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої Вовненко Г.Ю.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Скопенко В.М.,

за участі: представника позивача ОСОБА_3,

відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5 рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2011 року, ухваленого по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В позовній заяві зазначено, що 17 січня 2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_7 був укладений письмовий Кредитний договір №10, за умовами якого Банк надав відповідачу грошові кошти (кредит) на ремонт будинку в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп., зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 21 (двадцять один) % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені договором, з кінцевим терміном повернення кредиту 16 січня 2011 року включно, в обмін на зобовязання позичальника прийняти, належним чином використати та повернути суму кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитними коштами в порядку і на умовах, зазначених

В позові також вказано, що кредитні зобов'язання відповідача ОСОБА_7 забезпечено письмовими договорами поруки, які укладено 17 січня 2008 року банком з ОСОБА_4, а також з ОСОБА_5, відповідно до яких останні взяли на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобовязанням боржника ОСОБА_7, які виникають з умов Кредитного договору №10 від 17 січня 2008 року, в повному обсязі цих зобов'язань.

Посилаючись на те, що кредитодавець у повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання, відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, а відповідач ОСОБА_7 незважаючи на це, порушив його, оскільки, зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, в наслідок чого станом на 04 серпня 2011 року утворилась заборгованість по кредитному договору в сумі 25 914 (двадцять п'ять тисяч дев'ятсот чотирнадцять) грн. 05 коп., позивач просив позов задовольнити, стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором в розмірі - 25 914 (двадцять п'ять тисяч дев'ятсот чотирнадцять) грн. 05 коп., яка складається з заборгованості за кредитом - 15 523 (п'ятнадцять тисяч п'ятсот двадцять три) грн. 27 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 6 556 (шість тисяч п'ятсот п'ятдесят шість) грн. 05 коп., суми пені - 3 704 (три тисячі сімсот чотири) грн. 73 коп., супроводження кредиту - 130 (сто тридцять) грн. 00 коп. А також стягнути з поручителів ОСОБА_4 і ОСОБА_5, з кожного окремо, суму штрафу в розмірі 2 720 (дві тисячі сімсот двадцять) грн. 97 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2011 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково.

Ухвалено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_7 та його поручителя ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 25 914 (двадцять п'ять тисяч дев'ятсот чотирнадцять) грн. 05 коп. заборгованості за кредитним договором №10 від 17 січня 2008 року, а також таку ж суму і в такому ж порядку з ОСОБА_7 та його поручителя ОСОБА_5 Вирішено питання щодо стягнення з поручителів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 штрафних санкцій. Також, вирішено питання про розподіл судових витрат по справі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, 27 квітня 2012 року ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати і закрити провадження у справі в частині визнання його поручителем та стягнення з нього суми боргу й штрафних санкцій. На його думку, рішення суду є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у районному суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав доведеними факт невиконаних грошових зобов'язань за кредитним договором №10 від 17 січня 2008 року боржником ОСОБА_7, розмір заборгованості та підстави солідарної відповідальності як боржника (ст.ст.1050,1054 ЦК України), так і поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (ст.ст.553-555 ЦК України).

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Так, судовим розглядом встановлено, що 17 січня 2008 року між банком та ОСОБА_7 було укладено письмовий кредитний договір №10 на суму 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп., зі сплатою 21 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 16 січня 2011 року.

Разом з тим, відповідно до розрахунку, наданого як доказ ПАТ «Державний ощадний банк України», відповідач ОСОБА_7 взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення належних за вищевказаним договором платежів не виконав, в наслідок чого утворилась заборгованість за договором, яка станом на

04 серпня 2011 року становила 25 914 (двадцять п'ять тисяч дев'ятсот чотирнадцять) грн. 05 коп., у тому числі:

-заборгованість за кредитом - 15 523 (п'ятнадцять тисяч п'ятсот двадцять три) грн. 27 коп.;

-заборгованість за процентами - 6 556 (шість тисяч п'ятсот п'ятдесят шість) грн. 05 коп.;

-сума пені за порушення умов договору - 3 704 (три тисячі сімсот чотири) грн. 73 коп.;

-супроводження платежів - 130 (сто тридцять) грн. 00 коп.

18 травня 2011 року боржнику та поручителям було направлено вимогу про повернення кредиту, яка останніми не виконана.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами мають місце договірні відносини, зокрема, кредитні.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства й у строки передбачені цим договором.

Отже, встановивши факт невиконання боржником умов договору щодо своєчасного повернення кредиту та процентів за користування ним, суд, відповідно до ст.ст.525,549-552,553-555,625,1048,1049,1054, Глави 51 ЦК України, умов кредитного договору та договорів поруки обґрунтовано поклав на позичальника та поручителів обовязок з відшкодування заборгованості за кредитним договором. При цьому, суд правильно визначив, що поручителі повинні солідарно відповідати з боржником ОСОБА_7 за неналежне виконання ним кредитного зобовязання і нести негативні наслідки таких її дій, а саме, сплатити заборговану та неповернуту частину кредиту, заборговані проценти за користування кредитом, неустойку та інші.

Щодо твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, просте, що дія договору поруки припинена, оскільки банк своєчасно не повідомив поручителя про прострочення платежу боржником ОСОБА_7 та внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, то воно є помилковим, оскільки ґрунтується на невірному усвідомленні саме названою особою, норм про поруку.

Зокрема, відповідно до вимог ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого

обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Окрім того, за правилами ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.2 ст. 554 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення зобовязань по кредитному договору, 17 січня 2008 року між банком та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було укладено договори поруки, за умовами якого останні зобовязалися перед банком нести відповідальність в повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_7 зобовязання за кредитним договором №10 від 17 січня 2008 року.

Також, договорами поруки передбачено, що порука припиняється у разі, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобовязання за кредитним договором №10 від 17 січня 2008 року не предявить вимоги до поручителя, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Щодо першої підстави припинення поруки, то пред'явлення вимоги до поручителя є як направлення або вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому, в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, банк як кредитодавець, має право вимоги до поручителів протягом шести місяців від настання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором боржником. Зі спливом названого строку такий обовязок припиняється.

Як вбачається з матеріалів справи, обов'язок по кредитному договору припиняється 16 січня 2011 року, а вимога кредитором до поручителя предявлена 18 травня 2011 року, тобто у встановлених законом межах.

Щодо другої підстави припинення договору поруку, то положеннями договорів поруки дійсно передбачено, що порука припиняється у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, що також узгоджується з положеннями ч.1 ст.559 ЦК України. Але така підстава припинення договору поруки, повязана зі зміною основного зобов'язання, забезпеченого порукою.

З матеріалів справи вбачається, що поручителі за укладеними з банком договорами поруки взяли на себе обовязок нести солідарну відповідальність за неналежне виконання позичальником ОСОБА_7 кредитних зобовязань, які останнім були порушені. Тому, в межах солідарної відповідальності, судом першої інстанції постановлено про стягнення, в солідарному порядку з позичальника і поручителів на користь банка заборгованості за кредитним договором.

Фактів збільшення обсягу відповідальності за кредитним договором позичальника без згоди поручителів на час ухвалення судового рішення не встановлено.

За таких обставин, підстав для припинення обовязку поручителя за вказаних підстав немає, що вірно констатував і районний суд.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦГІК України, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Суддя апеляційного суду

Миколаївської області ОСОБА_2