Справа № 1402/584/12
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
_____________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

31.10.2012 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі головуючого судді Муругова В.В., при секретарі Рижньовій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Баштанка справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати за період з квітня 2011 року по лютий 2012 року в розмірі 5035 грн., про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, передбаченого ст. 117 КЗпП України, в сумі 4770 грн. та моральної шкоди в сумі 1000 грн.

На обґрунтування вимог позивач в заяві та в судовому засіданні зазначила, що вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 14.04.2011 року по 01.02.2012 року, обіймаючи посаду продавця. Відповідно до умов трудового договору заробітна плата позивача мала становити 530 грн. щомісячно, проте за весь період роботи відповідачем заробітна плата не сплачувалась, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 5035 грн. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача передбачений ст. 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 4770 грн. та заподіяну внаслідок порушення її трудових прав моральну шкоду в сумі 1000 грн.

В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, вказавши, що належним чином виконував умови трудового договору та в повному обсязі сплачував позивачу заробітну плату та при її звільненні в повному обсязі розрахувався, проте, через пожежу в належному відповідачу магазині документи про це не збереглись. Крім того, відповідач вказав, що 19.03.2012 року він звернувся до державного реєстратора з метою припинення своєї підприємницької діяльності за власним рішенням, державним реєстратором 23.03.2012 року було опубліковано запис про це у спеціальному друкованому засобі масової інформації та позивач протягом визначеного часу для направлення вимог підприємцю жодних вимог щодо заборгованості по заробітній платі не зверталась. 13.07.2012 року була проведена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності ОСОБА_2 за його рішенням. Тому відповідач вважає, що позивачка не вправі вимагати стягнення з нього боргу, який пов'язаний з його підприємницькою діяльністю після припинення ним підприємницької діяльності.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Так, на підставі пояснень сторін, наявних у справі матеріалів (трудового договору від 14.04.2011 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1; трудової книжки ОСОБА_1; довідки № 287 від 10.09.2012 року про перебування позивача на обліку в РЦЗН; довідки ВДВС Баштанського РУЮ № 295 від 12.11.2009 року про неотримання ОСОБА_1 аліментів за період з 25.08.2009 року по 31.10.2009 року; свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_1; довідки ОСББ «Єдина сімя»від 10.09.2012 року №807; свідоцтво про народження ОСОБА_3; довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осі та фізичних осіб-підприємців стосовно реєстраційних дій по субєкту господарювання ФОП ОСОБА_2; відомостей про публікацію 23.03.2012 року запису про прийняття рішення ФОП ОСОБА_2 про припинення підприємницької діяльності) у судовому засіданні встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 14.04.2011 року по 01.02.2012 року, обіймаючи посаду продавця.

П. 3 трудового договору від 14.04.2011 року, укладеному між сторонами, заробітна плата позивача становить 530 грн. щомісяця.

01.02.2012 року позивача звільнено за згодою сторін.

Відповідно до ст.ст. 115, 116 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, встановлені колективним договором, але не менше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, а при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

Із ст. 11 ч.1 ЦПК України слідує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідачем належними достатніми та допустимими доказами не доведено, що він належним чином сплачував позивачу заробітну плату та розрахувався з нею в день звільнення, а позивачем ці факти заперечуються. Не є підтвердженням цього і надане відповідачем письмове пояснення його сусідів про пожежу в його магазині, оскільки факт знищення документів він не підтверджує та відповідач вказав, що він не звертався ні до правоохоронних органів, ні до пожежної охорони для фіксації та визначення причин та наслідків пожежі.

Та відповідно до принципів змагальності та диспозитивності відповідач не заявляв про витребування доказів в контролюючих установах про оплату ним заробітної плати найманому працівнику.

Тому відповідачем не спростовано посилання позивача на те, що за період її роботи утворилась заборгованість відповідача перед працівником по заробітній платі в сумі 5035 грн. та її невиплата в день звільнення.

Крім того, відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплативши всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Саме власник підприємства в усякому випадку зобов'язаний виплатити у зазначений в ст. 116 КЗпП України строк не оспорювану ним суму.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачем приймалися такі заходи в судовому засіданні не встановлено.

При цьому, позивачем в супереч положенням ст. 60 ЦПК України не обґрунтовано визначену ним суму, що підлягає до стягнення відповідно до ст. 117 КЗпП України, при цьому, хибною є позиція позивача, що такі суми мають розраховуватись відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року №1427, на який, як на підставу проведеного ним розрахунку, посилається позивач.

Визначений вказаним нормативним актом механізм розрахунку платежу стосується інших правовідносин, аніж ті, що врегульовані положеннями ст. 117 КЗпП України, та стосується правовідносин, повязаних з індексацією невиплаченої працівнику заробітної плати та має принципово відмінний порядок розрахунку.

Оскільки сума про стягнення якої з відповідача ставить питання позивач, випливає, з позиції самого позивача, з гарантій, закріплених в ст. 117 КЗпП України, то розрахунок середньомісячного заробітку в контексті даної статті має проводитись за правилами, визначеними Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 травня 2005 року, який відповідно до п.п. «л»п.1 Порядку поширюється на вказані правовідносини.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку розрахунок середньомісячної заробітної плати проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто, за два місяці, що передували звільненню (січень 2012 року та грудень 2011 року).

За абз. 3 п.4 Порядку у випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Згідно з п.5 Порядку 5. нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

П. 8 Порядку - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

За таких обставин, розрахунок мав проводитись відповідно до абз. 3 п.4 Порядку, виходячи з визначеної трудовим договором суми заробітної плати за місяць 530 грн.

За два місяці, що передували звільненню, позивач за умовами трудового договору мав отримати 1060 грн. (530 х 2).

В періоді з 01.01.2012 по 31.01.2012 року 20 робочих днів, в періоді з 01.12.2011 оку по 31.12.2011 року 22 робочих дні, загалом за два місяці 42 робочих дні.

У звязку з цим, середньоденний заробіток позивача становить 1060/42=25,24 грн.

Період, за який не була виплачена заробітна плата, зокрема з 02.02.2012 року (оскільки день звільнення в розрахунок не приймається тому, що протягом вказаного дня мають бути проведені оплати та з наступного дня починається прострочення виплати) по 01.09.2012 року включно, складає 146 робочих днів, а тому, сума заборгованості середнього заробітку, визначеного ст. 117 КЗпП України мала б складати 3685,04 грн. (146 х 25,24 грн.).

Крім того, при несплаті позивачу заробітної плати, вона мала право відповідно до ст. 237-1 КЗпП України на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст. 50-1 ЦПК України, яка набрала чинності до звільнення позивача та до припинення підприємницької діяльності відповідачем, фізична особа - підприємець письмово повідомляє державного адміністратора, кредиторів про прийняте рішення щодо припинення її підприємницької діяльності, порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог, що не може становити менше двох і більше трьох місяців з дня опублікування повідомлення про прийняття фізичною особою - підприємцем рішення щодо припинення підприємницької діяльності. Після внесення запису про прийняття рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців повідомлення про внесення запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо рішення фізичної особи - підприємця про припинення нею підприємницької діяльності публікується у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації. Кожна вимога кредитора, зокрема щодо сплати податків, зборів, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, страхових коштів до Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування, розглядається фізичною особою - підприємцем, після чого приймається відповідне рішення, яке надсилається кредитору не пізніше п'ятнадцяти днів з дня отримання фізичною особою - підприємцем відповідної вимоги кредитора. Вимоги кредиторів, не визнані фізичною особою - підприємцем, діяльність якої припиняється, якщо кредитор у місячний строк з дня одержання повідомлення про повну або часткову відмову у визнанні його вимог не звертався до суду з позовом, та вимоги, у задоволенні яких за рішенням суду кредиторові відмовлено, а також вимоги, не задоволені через відсутність майна, вважаються погашеними. Підприємницька діяльність фізичної особи - підприємця є припиненою з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію припинення такої діяльності.

Вказані положення закону поширюються також і на вимоги найманих працівників фізичної особи по виплаті заробітної плати, оскільки такі вимоги включені до визначеної ч.4 ст. 50-1 ЦК України черговості задоволення вимог кредиторів та задовольняються в другу чергу.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»обовязок по публікації повідомлення в спеціальному друкованому засобі масової інформації про прийняття фізичною особою-підприємцем рішення про припинення своєї підприємницької діяльності покладено на державного реєстратора.

Як встановлено судом, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців 19.03.2012 року внесено запис про прийняття рішення ОСОБА_2 про припинення своєї підприємницької діяльності та державним реєстратором 23.03.2012 року опубліковано про це оголошення в спеціальному друкованому засобі масової інформації. 13.07.2012 року внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_2

Позивачем в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України не доведено, що вона у визначений період після публікації оголошення в спеціальному друкованому засобі масової інформації належним чином зверталась до відповідача з вимогою про оплату заборгованості по заробітній платі та повязаних з нею виплат, не є доказом цього наданий позивачем лист до ПП ОСОБА_2 від 02.06.2012 року, оскільки відсутні дані про направлення цього листа відповідачу та про його отримання відповідачем, що сам відповідач категорично заперечив.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про сплату відповідачем повязаної зі здійсненням ним підприємницької діяльності заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час прострочення та моральної шкоди, завданої невиплатою заробітної плати, вважаються відповідно до положень ст. 50-1 ЦК України погашеними.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з описаних вище підстав.

На підставі викладеного, ст. 50-1 ЦПК України та керуючись ст. ст. 10; 11; 60; 214; 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Миколаївської області через Баштанський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

СУДДЯ: