Справа № 0503/6372/2012
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.09.2012 .

11 вересня 2012 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Шевченко Л.В.,

секретаря Івашко К.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 (за довіреністю від 14.08.2012 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Артемівського філіалу Донецької товарної біржі, ОСОБА_3, третя особа Перша Артемівська державна нотаріальна контора,

про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного у виді біржового контракту

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_2 звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до відповідачів: Артемівського філіалу Донецької товарної біржі, ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, укладеного у виді біржового контракту та обґрунтовує свої вимоги тим, що 03.09.2001 року він з ОСОБА_3 уклав зазначений договір № 262-Н, відповідно до якого до нього перейшло право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: м. Соледар, Артемівського району, Донецької області вул. Чапаєва, 44 на земельній ділянці площею 1200 кв. м. Посилаючись на повне виконання умов вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку, а також на те, що укладений договір не відповідає вимогам цивільного законодавства щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення та ухилення відповідача від нотаріального оформлення угоди, що позбавляє його можливості розпорядитися придбаним нерухомим майном, на підставі ст. 15 Закону України Про товарну біржута ст. 220, 334 ЦК України просить визнати дійсним договір купівлі-продажу № 262-Н від 03.09.2001 року, укладений в виді біржового контракту та посвідчений Артемівським філіалом Донецької товарної біржі, тим самим підтвердити за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: м. Соледар, Артемівського району, Донецької області вул. Чапаєва, 44 на земельній ділянці площею 1200 кв. м.

Відповідач Донецька товарна біржа надала відзив на позовну заяву, у якому просила позовні вимоги позивача задовольнити та розглянути справу без участі повноважного представника біржі.

Відповідач ОСОБА_3 22.08.2012 року надіслала до суду заяву (вх. № 28489), у якій зазначила, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, матеріальних претензій до позивача не має, просить розглянути справу у її відсутності.

Перша державна нотаріальна контора листом від 08.08.2012 року № 746/01-16 повідомила, що справа про визнання угоди недійсною не відноситься до тих категорій справ, у яких присутність нотаріуса є обовязковою, тобто у справах про оскарження нотаріальних дій.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та його представника, оцінивши надані письмові докази, судом встановлено, що 03.09.2001 року між Членом біржі в особі брокера ОСОБА_4, який діяв на підставі договору доручення № 843-Н від 03.09.2001 року від імені ОСОБА_3, продавець, та Члена Біржі в особі ОСОБА_5, яка діяла на підставі договору доручення від імені ОСОБА_2 укладено біржовий контракт № 262-Н (договір купівлі-продажу). Згідно контракту продавець продає, а Покупець (позивач) купує житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: м. Соледар, Артемівського району, Донецької області вул. Чапаєва, 44 на земельній ділянці площею 1200 кв. м. Інвентаризаційна оцінка згідно довідки-характеристики БТІ № 204 від 05.06.2001 року 5680 грн., а згідно п. 1,2 контракту вартість майна, що продається 1800 грн.

Згідно п. 1.4 контракту право власності на майно переходить з моменту реєстрації контракту в Артемівському філіалі Донецької товарної біржі. Згідно п.5.1 контракту біржовий контракт вважається укладеним з моменту його реєстрації в Артемівському філіалі Донецької товарної біржі. Пунктом 5.3. контракту визначено, що він підлягає реєстрації В Артемівському БТІ.

Судом встановлено, що біржовий контракт зареєстровано в БТІ (Відділу комунального господарства виконкому Артемівської міської ради Донецької області) 17.09.2001 року.

Положеннями ст. 44 Цивільного кодексу УРСР, яка діяла під час виникнення спірних правовідносин, передбачалось укладення у письмовій формі угод державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами. Ці письмові угоди повинні були бути підписані особами, які їх укладають.

Відповідно до ст.227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до положень ст. 47 цього Кодексу нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди, з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно статті 224 вказаного Кодексу за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із довільним тлумаченням ст.15 Закону України „Про товарну біржу" від 10 грудня 1991р., згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України у своєму розясненні N 17-12/44 від 10.04.98 року з урахуванням на правовідносини, що най час складалися при укладенні договорів купівлі-продажу на біржах вказує, що біржові операції дозволяється здійснювати лише членам біржі або брокерам, обов'язки яких полягають у виконанні доручень членів біржі, яких вони представляють. Виходячи з цього, угоди про відчуження об'єктів нерухомого майна, укладені між особами, які не є членами біржі або угоди, укладені брокерами за дорученням третіх осіб, не відповідають вимогам Закону України "Про товарну біржу" і у зв'язку з цим не можуть вважатися біржовими операціями та реєструватися біржами. Укладена та зареєстрована біржою з дотриманням законодавства угода згідно з ст.15 Закону не потребує нотаріального посвідчення. Однак, слід звернути увагу на те, що угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України "Про нотаріат". Перелік таких документів є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, беручи до уваги вимоги ст.227 Цивільного кодексу, яка передбачає особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважаємо, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно з ст.47 ЦК тягне недійсність договору. Таким чином, зазначений договір набуватиме чинності з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до п.4 "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України від 16 січня 2003р., який діє з 01 січня 2004 року, тобто на час розгляду справи в суді, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.657 ЦК України від 16 січня 2003р. договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Звернення до суду є способом захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі, якщо між сторонами немає спору немає і порушення права та підстави для його захисту (ст.3 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України у п. 4 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами) „Про судову практику про визнання угод недійсними якщо нотаріально не посвідчена угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі визнати таку угоду дійсною.

Згідно ст. 220 ч.2 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Таким чином визнання договору дійсним можливо за дотримання таких вимог: 1) сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, 2) така домовленість підтверджена письмовим доказом, 3) відбулося повне або часткове виконання договору, 4) одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі

його порушення, невизнання або оспорювання. Як правило, особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні правові відносини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

За змістом ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зазначає, що не ґрунтуються на законі позовні вимоги про визнання права власності на придбаний житловий будинок, оскільки таке право позивача ґрунтується на договорі, укладеному у письмовій формі й додаткового визнання не потребує. У разі порушення такого права, позивач має право вимагати усунення таких порушень у порядку, встановленому для захисту права власності. Проте, і позивач у позовній заяві і його представник в судовому засіданні вказували на те, що фактично право власності позивача та дійсність договору нікім не оспорюється. А визнання договору дійсним у відповідності до статті 220, 334 ЦК України необхідно для відчуження належного позивачеві будинку.

Судом встановлено, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору,

відбулося повне виконання договору (відповідач не має матеріальних претензій до позивача, а позивач сплатив вартість майна), проте позивачем не доведено факту ухилення іншої сторони (відповідача) від нотаріального посвідчення договору. Як і не доведено того факту, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює право власності позивача, або оспорює дійсність біржового контракту № 262-Н від 03.09.2001 року.

За таких обставин, позовні вимоги щодо визнання дійсним договору купівлі-продажу № 262-Н від 03.09.2001 року, укладений в виді біржового контракту та посвідчений Артемівським філіалом Донецької товарної біржі, є безпідставними та не підлягають задоволенню. Суд також стверджує, що Цивільним кодексом України не передбачений такий спосіб захисту як підтвердження права власності, а тому така вимога як підтвердити за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: м. Соледар, Артемівського району, Донецької області вул. Чапаєва, 44 на земельній ділянці площею 1200 кв. м. не підлягаю задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. На цій підставі судовий збір відноситься за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. 220 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті та проголошена його вступна та резолютивна частини у судовому засіданні 11.09.2012 року.

Повний текст рішення оформлено та підписано в нарадчій кімнаті одноособово суддею 12.09.2012 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий суддя Л. В.Шевченко