Справа № 0803-405/12
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2011 року с. Велика Білозерка

Великобілозерський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Рогоза А.Ю.

при секретарі Гвоздик В.Ю.

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1

представника відповідача адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у с. Велика Білозерка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, яку згодом уточнила, до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна, зазначивши, що шлюб між сторонами зареєстровано 24 вересня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Великобілозерського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 16. В шлюбі сторони дітей не мають, але у позивача є син від першого шлюбу ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з яким відповідач не знайшов спільної мови, морально принижує його, постійно сварить. З 01 червня 2012 року шлюбні стосунки між сторонами припинено через втрату довіри та поваги, але відповідач відмовляється від розірвання шлюбу в органах РАЦС. Крім того, за час шлюбу сторонами нажито спільне майно, а саме: грошова сума в розмірі 4120 доларів США, що дорівнює по курсу НБУ 32 960,00 грн. Гроші зберігалися на депозитному рахунку, який відкрито в ПАТ КБ ПриватБанк, що підтверджується договором № SAMDN 9990 від 21.02.2012 року, але відповідач самостійно зняв гроші з депозитного рахунку і витратив їх на власний розсуд. З урахуванням викладеного позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачем зареєстрований 24 вересня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Великобілозерського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 16, визнати грошову суму в розмірі 32 960,00 грн., яка знаходилася на депозитному рахунку № SAMDN 9990 від 21.02.2012 року в ПАТ КБ ПриватБанкспільною сумісною власністю, розділити майно, яке знаходиться в спільній сумісній власності подружжя, визнавши за ОСОБА_3 право власності на ? банківського вкладу, який знаходився на депозитному рахунку № SAMDN 9990 від 21.02.2012 року в ПАТ КБ ПриватБанкта визнати за ОСОБА_4 право власності на ? банківського вкладу, який знаходився на депозитному рахунку № SAMDN 9990 від 21.02.2012 року в ПАТ КБ ПриватБанк, стягнути з відповідача на її користь грошову суму в розмірі 16 480 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник адвокат ОСОБА_1, який має належні повноваження за договором від 13.06.2012 року, позовні вимоги підтримали, просять задовольнити їх у повному обсязі. При цьому позивач пояснила суду, що проживали з відповідачем однією сімєю та вели спільне господарство з 2007 року, шлюб зареєстрували 24.09.2010 року. За час спільного проживання вони відремонтували квартиру відповідача, в якій мешкали, та почали накопичувати кошти для придбання автомобілю. Позивач мала постійне місце роботи та стабільний заробіток, відповідач звільнився з роботи у 2011 році, після чого мав лише тимчасовий заробіток. Із зароблених грошей вони незначну частину витрачали на їжу та оплату комунальних послуг, решту відкладали. Крім того, кошти, отримані від продажу підсобного господарства, також відкладали на придбання автомобілю. З метою збереження накопичених коштів та їх збільшення вони спільно з відповідачем вирішили покласти їх у банк на депозитний рахунок. Коли позивач вирішила поїхати в банк і відкрити депозитний рахунок, ОСОБА_4 повідомив, що він уже їздив у банк разом зі своєю матірю і вклав зібрані кошти на валютний рахунок. Протягом останнього року відносини в родині значно погіршилися оскільки відповідач постійно ображав сина позивачки від першого шлюбу, подружжя втратило почуття любові та взаємоповаги у звязку з чим 01.06.2012 року ОСОБА_3 припинила шлюбні стосунки з чоловіком, забрала сина та виїхала з його квартири. Крім того, 01.06.2012 року вона просила відповідача віддати їй половину коштів, які зберігалися у банку на депозитному рахунку, але ОСОБА_4 відмовився і вони припинили спілкуватися взагалі.

Відповідач та його представник адвокат ОСОБА_2, який має належні повноваження за договором від 12.07.2012 року, позовні вимоги визнали частково, не заперечували проти розірвання шлюбу, в іншій частині позовні вимоги не визнали, пояснивши суду, що в родині сторін часто виникали конфлікти, під час яких позивач неодноразово йшла з сімї, а потім поверталася. Сина позивачки відповідач ніколи не ображав, дарував йому подарунки, тоді як позивач постійно сварила та била дитину. Крім того, відповідач на всі свята дарував позивачці подарунки та коштовності. Зароблених коштів родині не вистачало на життя, так як позивач їх витрачала на особисті потреби та потреби сина, тому ніяких грошей вони не відкладали. З метою придбання автомобілю відповідач взяв гроші у борг у своєї матері, про що написав розписку. Позичені гроші в сумі 30000 грн. він спочатку залишив на зберігання у матері, щоб позивач їх не витратила, а потім разом з матірю поїхав у банк та поклав на валютний рахунок. Про те, що він брав гроші у борг, дружині не повідомив, оскільки не хотів її засмучувати. 04 чи 05 червня 2012 року, після сварки, яка сталася напередодні та дружина з сином пішла з дому, вона повідомила відповідачу, що образилася і не бажає жити з ним. Але про припинення шлюбних відносин він дізнався коли отримав позовну заяву, надіслану судом. 08.06.2012 року відповідач забрав кошти з депозитного рахунку зі згоди позивача для придбання автомобілю або спільного родинного відпочинку. Але в середині червня, дату він не памятає, гроші, які він зберігав у своїй квартирі, зникли разом з документами, копії яких позивач долучила до позовної заяви. Хоча ця сума коштів є для нього значною до правоохоронних органів щодо їх зникнення він не звертався, так як вважає, що ці гроші забрала позивач. В наступному судовому засіданні відповідач уточнив, що дружина пішла з сімї в середині червня 2012 року, оскільки ще 10 чи 11 червня у нього вдома була його мати і вони всі спілкувалися, дивилися телевізор, дружина готувала їжу, і гроші зникли також в середині червня 2012 року, дату він не памятає, оскільки протягом декількох днів або тижня він мешкав у сестри і вдома не був.

Крім викладеного, представник відповідача адвокат ОСОБА_2 додав, що згідно ст. 369 ЦК України, у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Відповідач дійсно зняв кошти з депозитного рахунку, але за згодою позивача і для використання на спільні потреби, але гроші зникли, тому не можна визнавати право власності на те, чого не існує.

Допитана судом свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є близькою подругою ОСОБА_3, товаришують вони протягом останнього року. Конфлікти в родині позивача виникали через те, що відповідач постійно принижував та ображав її дитину. Свідку особисто неодноразово розповідали як позивач так і відповідач про те, що протягом спільного життя вони відкладають кошти на придбання автомобілю, з цією метою продають худобу, яку тримають у підсобному господарстві. Незначна частина зароблених грошей в сімї витрачалася на їжу, решта відкладалася, у звязку з чим ОСОБА_3 часто брала гроші у неї в борг, так як не мала коштів на особисті потреби. Про те, що відповідач відкрив депозитний рахунок і поклав на нього всі зібрані кошти вона неодноразово чула як від позивача так і від відповідача. Останні 3-4 місяці позивач не мешкає з відповідачем, винаймає квартиру.

Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що вона є матірю відповідача і про припинення шлюбних відносин між сином і невісткою дізналася коли син отримав позовну заяву, направлену судом. Вона всіляко допомагала родині сина, купувала одяг, взуття, їжу, сплачувала комунальні послуги, постійно давала гроші. У сімї сина не було можливості відкладати якісь кошти. Коли син з невісткою вирішили придбати автомобіль вона дала йому у борг 30 000 грн., які отримала від оренди належної їй та її чоловікові землі. Всього вона дала ОСОБА_4 35 000 грн., спочатку дала 9 000 грн., а потім 26 000 грн. Гроші, які вона дала сину, зберігалися у неї вдома, щоб невістка їх не витратила. В лютому 2012 року вони з сином вирішили покласти ці гроші на рахунок в банк, з цією метою поїхали в м. Енергодар, де ОСОБА_4 відкрив депозитний рахунок. 08.06.2012 року відповідач забрав гроші з депозитного рахунку, щоб придбати автомобіль у кредит. 09 чи 10 червня 2012 року вона була у сина вдома, де також була позивач. В цей же день вона з сином поїхала до своєї доньки, де залишилися на тиждень. Коли через тиждень син повернувся додому, то побачив, що з квартири зник телевізор, гроші, які він зняв з депозитного рахунку та документи щодо укладення банківського договору. ОСОБА_4 хотів звернутися до міліції, але вона його відмовила, оскільки вважає, що гроші забрала позивач. Разом з тим, свідок пояснила, що сімя сина жила в розкоші, вони ні в чому собі не відмовляли, ОСОБА_3 майже щотижня купувала речі собі та дитині. Свідок є пенсіонером, мешкає з чоловіком-інвалідом, онукою, яка знаходиться на її утриманні, ще має доньку та трьох онуків, живе за рахунок пенсії, підсобного господарства та грошів, які отримує за оренду землі.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі надані докази в сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки.

Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Шлюб між сторонами зареєстровано 24.09.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Великобілозерського районного управління юстиції, актовий запис № 16 (а.с.5). В шлюбі дітей не мають (а.с.6).

Як встановлено судом, подружнє життя у сторін не склалося через різні погляди на сімейне життя. У звязку з цим з 01.06.2012 року подружні відносини між ними фактично припинені, разом вони не проживають та спільне господарство не ведуть. Перебування у зареєстрованому шлюбі суперечить інтересам сторін.

Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти його розірвання.

Оскільки сім'ю зберегти неможливо, подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача і негативно впливати на виховання її дитини, шлюб підлягає розірванню.

Підстав для неприйняття визнання відповідачем позову суд не вбачає.

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Щодо вимог про поділ спільного майна подружжя суд дійшов до наступного висновку.

За змістом ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне правове положення закріплене в ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно роз'яснень п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. При цьому не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, яке, зокрема, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, тощо.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Так, судом встановлено, що 24 вересня 2010 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-ЖС № 084524 від 24.10.2010 року (а.с. 5).

Згідно довідок ПАТ Племзавод Стєпной№ 541 від 16.05.2012 та № 769 від 05.07.2012 року, позивач працювала свинаркою свиноплемкомплексу в ПАТ Племзавод СтєпнойКамянсько-Дніпровського району Запорізької області з 07.06.2007 по 07.06.2012 року та отримала заробітну плату за листопад-грудень 2011 року і січень-квітень 2012 року в сумі 13 909 грн. 25 коп. (а.с.24-25).

Відповідач, перебуваючи у шлюбі з позивачем, працював в якості свинаря у нічний час в ПАТ Племзавод СтєпнойКамянсько-Дніпровського району Запорізької області з 16.05.2011 по 05.11.2011 року та отримав заробітну плату за вказаний період в сумі 7599 грн. 09 коп. (а.с.50-52).

Крім того, позивач пояснила, що в своєму підсобному господарстві вони тримали худобу, яку продавали, це також не заперечує відповідач, який пояснив, що худобу вони перестали тримати коли він звільнився з роботи, та підтверджує свідок ОСОБА_6

21.02.2012 року відповідачем ОСОБА_4 у ПАТ КБ ПриватБанквідкрито депозитний рахунок, що підтверджується договором № SAMDN 9990, на який внесено 4 120.00 доларів США (а.с.7-8).

Суд вважає, що вказані кошти є спільною сумісною власністю сторін, оскільки відповідач не надав суду будь-яких належних і допустимих доказів у розумінні ст. 57-60 ЦПК України, на підтвердження того, що ці кошти є його особистою приватною власністю у відповідності до вимог ст. 57 СК України, яка встановлює перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Так, відповідач не надав суду доказів, що кошти, внесені ним на депозитний рахунок 21.02.2012 року були йому подаровані або ним успадковані, натомість він посилався на те, що гроші позичив у своєї матері ОСОБА_7 Крім того, відповідно до ст. 58 ЦПК України, наданий в судовому засіданні 04.09.2012 року представником відповідача доказ розписка щодо отримання ОСОБА_4 грошових коштів у борг, суд вважає неналежним доказом, оскільки представник відповідача не обґрунтував належність цього доказу для підтвердження своїх заперечень та даний доказ поданий стороною всупереч ст. 131 ЦПК України.

08.06.2012 року ОСОБА_4 зняв 4 120.00 доларів США, які знаходились на рахунку депозитного договору № SAMDN 9990 (а.с.42).

Твердження відповідача, що вказані кошти він зняв зі згоди позивача та мав намір витратити на придбання автомобілю або родинний відпочинок, але гроші зникли, не підтверджене матеріалами справи або будь-якими іншими доказами, пояснення свідка ОСОБА_7 суд оцінює критично, так як вона є матірю відповідача, захищає інтереси відповідача в суді та зацікавлена у наслідках розгляду справи, надала суду суперечливі пояснення.

Так, вивченням матеріалів справи встановлено, що позивач дізналася про те, що ОСОБА_4 зняв кошти з рахунку депозитного договору, під час розгляду справи в суді, про що свідчить її звернення до суду з уточненою позовною заявою 12.07.2012 року (а.с.19).

В силу ч.2 ст. 59 ЦПК України не може бути спростований письмовий доказ лише самими показаннями як відповідача так і свідка.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням викладеного суд вважає, що грошові кошти в сумі 4 120.00 доларів США ОСОБА_4 використав на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби, а тому підлягає стягненню з нього на користь позивача ? вказаної суми.

Оскільки ст. 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня, то суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача щодо визнання грошової суми в розмірі 32 960 грн., яка знаходилася на депозитному рахунку відкритому в ПАТ КБ ПриватБанкза договором № SAMDN 9990 від 21.02.2012 року спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ОСОБА_3 права власності на ? частину вказаної суми та стягнення на її користь з відповідача 16 480 грн.

Згідно до вимог ст.79,88 ЦПК України суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Керуючись ст.ст. 51, 99 Конституції України, ст.ст. 10, 57-60, 79, 88, ч.4 ст. 174, ст.ст. 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ч.2, 3 ст. 325, ч.3 ст. 368 ЦК України, ст.ст. 60, 69, 70, 112 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та поділ майна задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Великобілозерського районного управління юстиції Запорізької області 24.09.2010 року, актовий запис № 16.

Шлюб вважається припиненим у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Після розірвання шлюбу залишити позивачу прізвище, яке було обране нею під час державної реєстрації шлюбу - "Абрамова".

Визнати грошову суму в розмірі 32 960 (тридцять дві тисячі девятсот шістдесят) грн., яка знаходилася на депозитному рахунку, відкритому в ПАТ КБ ПриватБанкза договором № SAMDN 9990 від 21.02.2012 року спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ? частину вказаної суми та стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 16 480 (шістнадцять тисяч чотириста вісімдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати в сумі 218 (двісті вісімнадцять) гривень 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : (підпис) ОСОБА_10

З оригіналом згідно. Оригінал рішення зберігається в матеріалах цивільної справи № 0803-405/12 в архіві Великобілозерського районного суду Запорізької області.

Суддя: