РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2012 року

Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді
Леньо С.І.

при секретарі
Станько Р.О.

з участю представника позивача
ОСОБА_1-О.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, Львівського національного
медичного університету імені ОСОБА_4
про визнання дій незаконними,
скасування наказу про звільнення з
посади, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, зобов’язання провести
перерахунки та виплатити грошові
кошти, зобов’язання внести зміни в
наказ про прийняття на посаду,
відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулась в суд із
позовом, з подальшими уточненнями, до
відповідачів, в якому просить визнати
дії ректора ЛНМУ ОСОБА_3 незаконними
та скасувати наказ № 222кз від 27.05.2011 р.
про звільнення позивача з роботи,
поновити її на посаді викладача
англійської мови на кафедрі іноземних
мов у Львівському національному
медичному університету ім. Данила
Галицького, стягнути з відповідачів та
ОСОБА_5 (завідувача кафедри іноземних
мов) на користь позивача середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
01.07.2011 р. до дня постановлення рішення,
зобов’язати відповідачів провести
перерахунки та виплатити позивачу
різницю заробітної плати між фактичним
окладом викладача-стажиста та
викладача англійської мови на кафедрі
іноземних мов з 01.09.2010 р., зробити
перерахунки заробітної плати
відповідно до статусу навчального
закладу як вищого національного
навчального закладу та виплатити
позивачу різницю в заробітній платі з
01.09.2010 р., зобов»язати відповідачів
внести відповідні зміни до наказу №
235кп від 01.09.2010 р. та зробити відповідний
запис у трудову книжку позивача,
зазначивши, що вона прийнята на посаду
викладача кафедри англійської мови
Львівського національного медичного
університету ім. Данила Галицького,
стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 моральну
шкоду у розмірі 10000 грн.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1, що діє згідно
довіреності від 27.09.2011 р., позовні
вимоги підтримав та в обґрунтування
позову пояснив, що 01.09.2010 р. позивач
влаштувалась на посаду викладача
англійської мови кафедри іноземних мов
Львівського національного медичного
університету ім. Данила Галицького на
час перебування ОСОБА_6 у відпустці по
догляду за дитиною. Проте всупереч
вимогам законодавства відповідач
ОСОБА_3, незважаючи на подальше
перебування ОСОБА_6 у відпустці по
догляду за дитиною, не продовжив
строковий трудовий договір з
позивачем на новий термін. Крім того,
замість того, щоб запропонувати
позивачеві продовжити трудові
відносини, відповідач надав їй
недостовірну інформацію про
відсутність вакантних посад
викладачів англійської мови, хоча в цей
же час прийняв трьох інших працівників
на вказані посади. При укладенні
строкового трудового договору
відповідачі безпідставно, незважаючи
на наявність у позивача диплому про
вищу освіту з відзнакою та
кваліфікацію магістра філології,
оформили позивача на посаду викладача
–стажиста при вільних посадах
викладачів англійської мови.

Відповідач ОСОБА_3, представник
відповідача ЛНМУ ім. Данила Галицького
в судове засідання не з’явилися,
представник відповідачів подав
письмові заперечення, в яких вказав, що
позов є безпідставним, оскільки
позивач згідно наказу № 235кп від 01.09.2010
року працювала на посаді
викладача-стажиста кафедри іноземних
мов за строковим трудовим договором до
30.06.2011 року, за погодженням сторін, на
підставі особисто поданої нею заяви, де
вказала бажану дату припинення
трудового договору –30.06.11р. З даним
наказом була ознайомлена належним
чином. 20.04.2011 року ОСОБА_2 була
попереджена про подальше звільнення з
30.06.11р., про що розписалася. З цього часу
жодних заяв про продовження трудових
відносин не подавала, трудової
діяльності не продовжувала. Відтак, по
закінченні строку договору позивач
була правомірно звільнена на підставі
п.2 ст. 36 КЗпПУ.

Заслухавши пояснення представника
позивача, розглянувши заперечення,
дослідивши представлені по справі
докази, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

У відповідності до ст. 23 КЗпПУ трудовий
договір може бути: безстроковим, що
укладається на невизначений строк ; на
визначений строк, встановлений за
погодженням сторін ; таким, що
укладається на час виконання певної
роботи. Строковий трудовий договір
укладається у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені
на невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами. Відповідно до ст.
24 КЗпПУ трудовий договір укладається,
як правило, в письмовій формі. Відтак,
укладення трудового договору в
письмові формі не є обов’язковим,
додержання письмової форми визначено
законом.

Як роз’яснено в п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів»№ 9
від 06.11.1992 року (з подальшими змінами та
доповненнями) при укладенні трудового
договору на визначений строк цей строк
встановлюється погодженням сторін і
може визначатись як конкретним
терміном, так і часом настання певної
події.

Відповідно до п.2 ст. 36 КЗпПУ підставою
припинення трудового договору є
закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23),
крім випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2
31.08.2010 року подала Ректору Львівського
національного медичного університету
імені ОСОБА_4 ОСОБА_3 заяву про
прийняття її на посаду
викладача-стажиста англійської мови
кафедри іноземних мов на час відпустки
по догляду за дитиною викладача ОСОБА_6
з 01 вересня 2010 року до 30 червня 2011 року
на 1,0 окладу (а.с.28). Відтак, із змісту
даної заяви вбачається вільне
волевиявлення позивача щодо укладення
строкового трудового договору з
01.09.2010р. по 30.06.2011р., її працевлаштування
на посаду викладача-стажиста з
відповідним окладом, даною заявою
обумовлена дата припинення трудових
відносин з Університетом –30 червня 2011
року.

На підставі вказаної заяви, згідно
наказу № 235кп від 01 вересня 2010 року
(а.с.26) ОСОБА_2 прийнято на посаду
викладача-стажиста кафедри іноземних
мов на 1,0 ставки з окладом пед. –1691,65
грн. за строковим трудовим договором з
01.09.2010 року до 30.06.2011 року на час
відпустки для догляду за дитиною
ОСОБА_6 за згодою сторін. З даним
наказом ОСОБА_2 ознайомлена, що
стверджується її підписом. При
прийнятті позивача на роботу між
сторонами не укладався письмовий
строковий трудовий договір –контракт.
Доказів протилежного в судовому
засіданні не здобуто.

Як вбачається із списку викладачів в
яких закінчується термін трудової
угоди (контракт, строкова угода,
конкурс) і відсутня домовленість про
продовження з ними трудових відносин у
2011 році (а.с.29), за п.№ 8 ОСОБА_2 20.04.2011 року
ознайомлена з датою звільнення –30.06.2011
року. Твердження представника позивача
про те, що в заяві, списку та наказі
містяться підписи не ОСОБА_2 є
голослівними, оскільки не підтверджені
жодними належними доказами.

Згідно з наказом № 222кз від 27.05.2011 року
(а.с.27) ОСОБА_2 звільнена від займаної
посади викладача-стажиста кафедри
іноземних мов з 30.06.2011 року відповідно
до п.2 ст. 36 КЗпПУ (закінчення строку
трудового договору), на підставі наказу
№ 235кп від 01.09.2010 року. Враховуючи
звільнення позивача з роботи на
підставі п.2 ст. 36 КЗпПУ, згідно вимог
закону, копія наказу про звільнення
видається на вимогу працівника. Щодо
пред’явлення позивачем такої вимоги,
суду не надано жодних підтверджень.

Таким чином, адміністрація
Університету враховуючи волевиявлення
ОСОБА_2 щодо строку трудового договору
зазначеного в її заяві про прийняття на
роботу, правомірно поставила вимогу
про припинення трудового договору.
Прийняття та звільнення позивача з
роботи, займана посада, оплата її праці
відображені також в трудовій книжці та
штатному розписі (а.с.5,70-71).

Щодо покликання представника позивача
на те, що трудові відносини між
сторонами фактично тривали та позивач
продовжувала працювати, таке не
знайшло свого підтвердження в ході
розгляду справи. Так, згідно довідок
ЛНМУ (а.с.78-81) ОСОБА_2 з 20.04.2011 року (з часу
попередження про звільнення) не
подавала заяв про продовження трудових
відносин чи прийняття на роботу, а
також щодо надання інформації про
наявність вакантних посад на кафедрі.
Доказів протилежного в судовому
засіданні не здобуто та всупереч вимог
ст. 60 ЦПК України позивачем не надано.

Окрім цього, за зверненням
представника позивача, Територіальною
державною інспекцією праці проведено
відповідну перевірку по факту роботи,
оплати праці та звільнення ОСОБА_2, за
результатами якої встановлено вище
вказані обставини та не виявлено
порушення вимог трудового
законодавства (а.с.72-77). Також в ході
проведеної перевірки Інспекцією
досліджувалися табелі обліку робочого
часу за період липень-серпень 2011 року, в
яких відсутні будь-які записи про
ОСОБА_2

Поряд з наведеним, необґрунтованими є
посилання представника позивача на
порушення відповідачами інших вимог
трудового законодавства. Так, ст. 42-1
КЗпПУ, яка регулює переважне право на
укладення трудового договору у разі
повторного прийняття на роботу не
поширюється на працівників з якими
припинено трудові відносини згідно п.2
ст. 36 КЗпПУ –у зв’язку із закінченням
їх строку. При проведенні звільнення з
вказаної підстави не враховуються
також положення ст. 43-1 КЗпПУ, якою
передбачено перелік випадків при яких
допускається розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу без
попередньої згоди виборного органу
первинної профспілкової організації,
та положення ст. 49-2 КЗпПУ, якою
передбачено обов’язок роботодавця
доводити в центр зайнятості про
звільнення з посади працівника.

Враховуючи наведене, судом
беззаперечно встановлено, що ОСОБА_2
перебувала в трудових відносинах з
ЛНМУ ім. Данила Галицького за строковим
трудовим договором з 01.09.2010 року до
30.06.2011 року, за вільним волевиявленням
щодо строку договору, на підставі
поданої нею заяви про прийняття на
посаду саме викладача-стажиста,
правомірно звільнена з посади на
підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ з дотриманням
процедури та вимог чинного
законодавства. Жодного тиску чи
упередженого ставлення зі сторони
ректора ЛНМУ ОСОБА_3 чи завідувача
кафедри іноземних мов ОСОБА_5, як
стверджує позивач, судом не
встановлено. При цьому, до компетенції
останньої не належить вирішення
питання щодо прийняття чи звільнення з
роботи працівників, що випливає із
статуту Університету (а.с.58-67).

Таким чином, у суду відсутні правові
підстави для внесення змін у наказ №
235кп від 01.09.2010 року та трудову книжку
позивача із зазначенням прийняття її
на посаду викладача кафедри,
скасування наказу № 222кз від 27.05.2011 року
про звільнення позивача з посади, а
відповідно поновлення ОСОБА_2 на роботі
на посаді викладача та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Щодо тверджень та вимог позивача про
оплату праці суд враховує наступне.
Так, згідно наказу про прийняття на
роботу, штатного розпису, на підставі
наказу Міністерства освіти і науки
України № 557 від 26.09.05р. (а.с.68,69) оплата
праці ОСОБА_2 проводилася в розмірі
передбаченому для її посади
викладача-стажиста з окладом 1691,65 грн.
Відповідно позовні вимоги про
здійснення перерахунку та виплати
позивачу різниці заробітної плати
фактичного окладу як викладача з 01.09.2010
року є безпідставними.

В наказі про звільнення від 27.05.2011 року
передбачено виплату позивачу
компенсації за 56 к.д. невикористаної
щорічної відпустки, що відповідає
вимогам п. 2 ст. 83 КЗпПУ. За відсутності
заяв позивача про надання відпустки та
розпорядчих документів Університету,
відповідачем правомірно нараховано
вказану компенсацію. Крім цього, в ході
перевірки проведеної Інспекцією праці
було досліджено бухгалтерські
документи та встановлено, що виплати
належних ОСОБА_2 сум розрахункових
коштів проведено напередодні
звільнення –24.06.11р., що стверджується
платіжним дорученням № 1848, тобто з
дотриманням вимог ст. 116 КЗпПУ.

Що стосується позовних вимог про
здійснення перерахунку заробітної
плати відповідно до статусу
навчального закладу як вищого
національного навчального закладу та
виплати позивачу різницю в заробітній
платі з 01.09.2010 р., такі вимоги також є
необґрунтованими та не підлягають до
задоволення, оскільки Колективними
договорами 2010 р. та 2011 р. (на час роботи
позивача) передбачена виплата такої
надбавки за наявності ряду умов,
зокрема і відпрацювання в Університеті
вперше прийнятих працівників не менше
12 місяців, але так як ОСОБА_2 будучи в
трудових відносинах з Університетом
відпрацювала 10 місяців, тому така
надбавка їй не належала.

З огляду на викладене, встановлено, що
відповідачі діяли правомірно, жодних
порушень вимог трудового
законодавства не допускали, не
порушили законних прав позивача, які б
призвели до моральних страждань,
відтак відсутні правові підстави для
визнання незаконними дій ректора
Університету ОСОБА_3 та стягнення з
нього та завідувача кафедри іноземних
мов ОСОБА_5 моральної шкоди.

Враховуючи наведене, суд приходить до
переконання про безпідставність та
необґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_2 та відмовляє в їх задоволенні в
повному обсязі.

Керуючисьст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 169, 209, 212-215,
218 ЦПК України, ст. ст. 23, 24, 36 п.2, 47, 83 п.2, 116
КЗпПУкраїни,-

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Львівського
національного медичного університету
імені ОСОБА_4 про визнання дій
незаконними, скасування наказу про
звільнення з посади, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,
зобов’язання провести перерахунки та
виплатити грошові кошти, зобов’язання
внести зміни в наказ про прийняття на
посаду, відшкодування моральної шкоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:

Леньо С.І