справа № 2/1416/167/12
Рішення

Іменем України

12 грудня 2012 року м.Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участю:

позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Миколаївського обласного онкологічного диспансеру, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

встановив:

У травні 2011 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Миколаївського обласного онкологічного диспансеру та головного лікаря цього закладу ОСОБА_4 про відшкодування 824640,70 грн. матеріальної і 1500000,00 грн. моральної шкоди, спричинених неналежним наданням медичних послуг, що спричинили смерть дружини ОСОБА_3, померлої 23.07.2008.

У обґрунтування вимог вказано, що у липні 2008 року дружина позивача ОСОБА_3, потребуючи косметологічної операції звернулася до головного лікаря Миколаївського обласного онкологічного диспансеру ОСОБА_4, який у другій декаді липня 2008 року провів операцію. Однак, їй були надані медичні послуги неналежної якості, що спричинило ускладнений перебіг післяопераційного періоду, а після проведення ОСОБА_4 в екстреному порядку повторної полосної операції без належної підготовки та обстеження, за наявності ознак ацетону в крові, ОСОБА_3 23.07.2008 померла.

Смерть дружини заподіяла позивачу непоправимі матеріальні збитки і моральну шкоду. Матеріальна шкода полягає в упущеній вигоді від доходу, який би отримала дружина протягом життя, якщо б не померла, сума якого склала 340413,00 грн. та витратах, які вимушений зробити позивач на оплату послуг з приготування їжі, прання білизни, прибирання житла протягом всього свого життя, розмір яких склав 483840,00 грн. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях зумовлених втратою дружини через лікарські помилки, що спричинили її смерть.

Ухвалою суду від 29.03.2012 у справі призначено судово-медичну експертизу, проведення якої доручено Головному бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоровя України.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_6, які були відсутні при проголошенні рішення, позов не визнали, посилаючи на дотримання вимог МОЗ при проведенні операції, а смерть дружини позивача була раптовою і не передбачуваною.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані в ній докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Із медичної карти стаціонарного хворого № 3723/678 вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, шлюбні відносини якої з позивачем підтверджуються свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІ-Ф № 270296, за направленням консультанта поліклінічного відділення Миколаївського обласного онкологічного диспансеру ОСОБА_4 10.07.2008 була госпіталізована до гінекологічного відділення онкологічного диспансеру із діагнозом «Важка дисплазія епітелію шийки матки. Міома матки. Випадіння матки. Цукровий діабет 1 типу, важка форма у стадії субкомпенсації. Діабетична ангіопатія». При госпіталізації скаржилася на контактні та міжменструальні кровянисті виділення із статевих шляхів протягом останніх трьох років, випадіння матки з 2006 року. На протязі 5 років хворіла на цукровий діабет 1 типу. Рівень глікемії контролювала самостійно власним глюкометром.

До направлення в гінекологічне відділення, 04.07.2008 була амбулаторно проконсультована ендокринологом, яким встановлено діагноз: «Цукровий діабет І типу, важка форма, ускладнений перебіг. Діабетична енцифалопатія, нейропатія, ангіопатія» Згідно рекомендацій ендикренолога хірургічне лікування не протипоказано при компенсації цукру.

З пояснень ОСОБА_4 госпіталізація ОСОБА_3 проведена відповідно до вимог наказу Міністерства охорони здоровя України від 28.12.2002 № 503 «Про удосконалення амбулаторної акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні», яким передбачено хірургічне лікування хворих з важкою дисплазією епітелію шийки матки.

11.07.2008 ОСОБА_3 проведено оперативне втручання черезпіхвова гістеректомія, що підтверджується протоколом оперативного втручання № 409.

Із щоденника вбачається, що за записом 11.07.2008 о 1530 стан хворої середнього ступеню важкості. З 12.07.2008 післяопераційний період ускладнився із зниженням показників гемоглобіну, еритроцитів та гематокриту.

Для встановлення чинників зниження гемоглобіну, хвора в екстреному порядку була оглянута лікарем ОСОБА_4 та їй проведено пункцію заднього склепіння, результат - негативний (крові не отримано). Подальше динамічне спостереження проводилося консиліумом лікарів за участю завідуючого гінекологічним відділенням та черговим анестезіологом реаніматологом.

17.07.2008 проведено консультацію хірургом та спільний огляд хворої з хірургом БСМП. Ознак внутрішньочеревної кровотечі не виявлено, показання до екстреної операції відсутні. Стан хворої покращився.

Погіршення загального стану хворої розпочалося 21.07.2008 о 22.30 годині.

22.07.2008 розвилася клініка гострого живота. Проведено додаткове обстеження та консультування хірургом. Консиліумом лікарів призначено невідкладну операція, згоду на проведення якої отримано в хворої.

Відповідно до протоколу оперативного втручання № 420 22.07.2008 о 17 годині хворій проведено оперативне втручання, діагноз: «Гострий живіт. Паралітична кишечна непрохідність, лапаратомія, видалення додатків матки, ревізія органів черевної порожнини та її дренування». Стан хворої край тяжкий.

23.07.2009 о 1845 стан хворої різко погіршився, проведені реанімаційні заходи, а о 1945 констатовано її смерть.

З відмовних матеріалів Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області, які заведено по факту смерті ОСОБА_3 вбачається, що по вказаному факту неодноразово приймалися постанови про відмову в порушенні кримінальної справи.

У процесі перевірки матеріалів за фактом смерті ОСОБА_3 слідчим призначалося судово-медичне дослідження для встановлення причин смерті, однак експертиза не була проведена так як не проводилося патологоанатомічне дослідження трупа ОСОБА_3 через відмову позивача від розтину.

Заява ОСОБА_3 від 24.07.2008 про повернення тіла дружини без розтину долучена до медичної карти стаціонарного хворого № 3723/678, а її копія знаходиться в матеріалах цивільної справи.

Відмову від розтину трупа дружини позивач не оспорював.

Із постанови від 02.07.2011, яка є у відмовному матеріалів вбачається, що у порушенні кримінальної справи за фактом смерті ОСОБА_3 відмовлено на підставі пункту 2 статті 6 КПК України.

За наслідками смерті ОСОБА_3 Управлінням охорони здоровя Миколаївської обласної державної адміністрації (далі Управління охорони здоровя) була створена комісія, яка провела перевірку по факту смерті дружини позивача, результати якої оформлено довідкою від 25.08.2009.

Комісія вказала на недоліки, що мали місце у лікуванні ОСОБА_3, а саме неадекватну тактику ведення хворої з цукровим діабетом без залучення ендокринолога та повільної тактики проведення кровозамісної терапії у післяопераційний період. Одночасно, комісією рекомендовано оголосити догану головному лікарю Миколаївського обласного онкологічного диспансеру ОСОБА_4 за допущені в лікуванні хворої недоліки. Накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_4 оформлено наказом Управлінням охорони здоровя Миколаївської обласної державної адміністрації від 29.09.2009 № 1038-к.

За результатами перевірки комісія дійшла висновку, що через відсутність патологоанатомічного дослідження головних чинників, які змогли б спричинити смерть хворої, встановити не можливо. Також, комісією відзначено, що вказані вище недоліки суттєво не вплинули на остаточний результат (смерть ОСОБА_3А.).

На підставі наказу Міністерства охорони здоровя України від 08.10.2009 № 394-Адм Міністерством охорони здоровя України (далі МОЗ) була створена клініко-експертна комісія (далі комісія МОЗ) з перевірки якості наданої медичної допомоги ОСОБА_3

Перевіркою комісії МОЗ встановлено, що обсяг передопераційного обстеження відповідав вимогам наказу МОЗ від 17.09.2007 № 544 «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «онкологія»». Лікуючим лікарем був обраний адекватний обсяг оперативного втручання (черезпіхова екстирпація матки), який значним чином зменшував ризик післяопераційних ускладнень, в т.ч. гнійно-септичних.

До недоліків у лікуванні ОСОБА_3 комісія МОЗ віднесла не діагностування у післяопераційному періоді у хворої геморагічного шоку та не виявленння джерела кровотечі. При цьому, відмічено, що лікуючим лікарем здійснювався пошук причини виразної анемії та джерела кровотечі, але діагностика кровотечі була ускладнена відсутністю виділень геморагічному характеру через піхвовий рубець та негативним результатом пункції черевної порожнини через купол піхви.

У стаціонарі хвора не була проконсультована ендокринологом, через що корекція дози введення інсуліну практично не проводилася. Мали місце епізоди самовільного введення хворою інсуліну, які постфактум фіксувалися черговим лікарем (11.07.2008 в 2030 дозою 18 од).

На 2 добу після операції відмічалися епізоди гіпотонії, зниження рівня гемоглобіну, стан хворої оцінювався як важкий. При цьому, виділень геморагічного характеру через піхвовий рубець ні лікарем, ні медичним персоналом не відмічалося, хвора не предявляла відповідних скарг. Пункція черевної порожнини через купол піхви була негативною.

На 12 добу стан пацієнтки прогресивно погіршився, не зважаючи на інтенсивну терапію відбулося прогресування гострої серцево-судинної недостатності та настала смерть.

Комісія МОЗ вважає, що для адекватної корекції гемічної гіпоксії, характерної для анемії, необхідно було забезпечити моніторинг пульсоксиметрії, що зроблено не було. Разом з тим, темп корекції гіповолемії та підбір з цією метою інфуційних середовищ, був вірним, своєчасним та відповідав сучасним підходам. Не забезпечено динамічного консультування хворої з цукровим діабетом лікарем - ендокринологом.

За висновком комісії, відсутність у хворої розгорнутої клінічної картини, септимеції, а тим більше септикопіємії, дозволяє думати про розвиток у неї блискавичної форми криптогенного сепсису, яка і стала безпосередньою причиною смерті та могла бути підтверджена за умови проведення посмертного патологоанатомічного дослідження.

Із змісту письмових заперечень проти позову вбачається, що ОСОБА_4, як лікарем-онкогінекологом, обрано оптимальний обєм лікування та адекватний обєм оперативного втручання, що відповідало вимогам наказу МОЗ від 17.09.2007 № 544 «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Онкологія». Операція пройшла планово. Застосовано методику із забезпечення дренування через залишений отвір у післяопераційному рубці. У післяопераційний період щоденно проводилися лабораторні дослідження крові, огляди, УЗД дослідження черевної порожнини, пункції черевної порожнини, які не надавали підстав для підозри наявності ускладнень, а ОСОБА_3 на виділення геморагічного характеру не скаржилася. Лікарі та медичний персонал таких виділень з дренажного отвору не виявили.

Для встановлення причинно-наслідкового звязку між діями лікарів та смертю ОСОБА_3 у цивільній справі за клопотанням представника позивача була призначена судово-медична експертиза, проведення якої було доручено Головному бюро судово-медичної експертизи МОЗ.

За висновком судово-медичної експертизи № 226/12 від 01.11.2012, який в частині порушень кореспондується з висновками комісій Управління охорони здоровя та МОЗ, госпіталізація ОСОБА_3 відповідала наказам МОЗ від 17.09.2007 № 544 «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Онкологія» та наказу МОЗ від 28.12.2002 № 503 «Про удосконалення амбулаторної акушерсько-гінекологічної допомоги в Україні». ОСОБА_3 були проведені необхідні обстеження, за винятком «…бактерескопічного дослідження виділень із піхви, цервікального каналу, уретри…».

Цукровий діабет важкої форми, який в період підготовки ОСОБА_3 не знаходився в стані декомпенсації, не був протипоказанням для проведення оперативних втручань.

Експертами відмічено, що виконання оперативних втручань хворим на цукровий діабет повязане з ризиком розвитку ускладнень в післяопераційному періоді (декомпенсація цукрового діабету, тривале загоєння ран тощо), тому обраний обсяг оперативного втручання (транс вагінальна гістересктомія), за наявності вказаної гінекологічної патології був би виправданим за умови своєчасної та адекватної корекції всіх ускладнень післяопераційного періоду.

У даному випадку, не зважаючи на введення інсуліну та переведення хворої до відділення інтенсивної терапії з метою контролю за рівнем глюкози, у ОСОБА_3 після проведення операції реєструвалися високі показники глюкози в крові та присутність ацетону в сечі, що свідчило про виникнення декомпенсації цукрового діабету та неадекватність його корекції, проте хвора не була проконсультована ендокринологом ні безпосередньо перед операцією ні в післяопераційний період, що є недоліком надання медичної допомоги.

Однократне введення 14.07.2008 еритроцитної маси в обємі 303 мл та свіжозамороженої плазми в обємі 225 м., після виявлення у ОСОБА_3 на другу добу після операції значного зниження рівня гемоглобіну крові та еритроцитів, експерти вважати несвоєчасним та недостатнім.

Виходячи з даних медичної карти стаціонарного хворого, експерти встановили, що смерть ОСОБА_3 настала за наявності ознак паралітичної кишкової непрохідності та перитоніту. Вказана патологія могла виникнути внаслідок тканинної гіпоксії, зумовленої значною анемією, яка розвинулася на фоні декомпенсованого цукрового діабету та не була своєчасно і в повній мірі корегована.

За висновком експертів недоліки, що мали місце під час надання ОСОБА_3 медичної допомоги, могли вплинути на настання її смерті, але, в звязку з тим, що розтин трупа не виконувався, однозначно вирішити, чи знаходяться вони в прямому причинному звязку з настанням смерті неможливо.

Експертами також зазначено, що операція ОСОБА_3 проводилася не в екстреному, а в плановому порядку, і оцінивши можливі ризики проведення трансвагінальної гістеректомії, розвитку крововтрати та декомпенсації цукрового діабету можливо було б уникнути в разі виконання її менш травматичної операції лише на шийці матки, в звязку з її патологією, а випадіння матки було б можливим корегувати за допомогою вагінальних песаріїв. Така хірургічна тактика могла б забезпечити збереження життя.

З пояснень відповідача ОСОБА_4 погіршення стану здоровя ОСОБА_3 було раптовим. Постійно проводилося УЗД дослідження черевної порожнини, здійснювалися пункції черевної порожнини, які не надавали підстав для підозри наявності ускладнень, а ОСОБА_3 на виділення геморагічного характеру не скаржилася. Даний випадок, відповідач, оцінює як «форс-мажор».

З тактикою лікування, яка на думку експертів могла б забезпечити збереження життя ОСОБА_3, ОСОБА_4 не погодився так як вона не в повній мірі відповідала діагнозтованим у хворої захворюванням.

На думку представника відповідача, висновки обох комісій та експертизи, не дають підстав вважати, що між недоліками, які встановлені в діях лікарів, та смертю дружини позивача. є причинно-наслідковий звязок, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1167 наведеного Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За статтею 1195 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, або іншим ушкодженням здоров'я підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала. Згідно із статтею 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, заподіяну їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З наведених норм законодавства України вбачається, що підставою задоволення вимог про відшкодування моральної та матеріальної шкоди є встановлення причинно-наслідкового звязку між діями (бездіяльністю) та шкідливими наслідками, які настали. Така позиція відображена і в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Згідно зі статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з вимогами частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої висновки мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на досліджені в судовому засіданні обставини та докази, що їх підтверджують, вони не дають підстав вважати про наявність причинного звязку між діями лікарів та смертю дружини позивача , а так як рішення суду не може бути емоційним та ґрунтуватися на припущенням, позов задоволенню не підлягає в повному обсязі через недоведеність.

Також не впливають на висновок суду недоліків, що мали місце при лікуванні ОСОБА_3, оскільки наявні у матеріалах справи докази не дають підстав категорично вважати, що саме вони спричинили смерть дружини позивача, погіршення стану здоровя якої було раптовим, а лікарями вживалися всі можливі заходи для встановлення причини такого погіршення,.

Доводи представника позивача про те, що проведення операції ОСОБА_3 було протипоказаним, а її лікування в онкодеспанцері не відповідало вимогам МОЗ спростовуються висновком експертизи.

Щодо наведеної у висновку експертизи тактики лікування, застосування якої могло б забезпечити збереження життя ОСОБА_3, суд до уваги не приймає, так як правильність застосування такої тактики є лише припущенням експертів.

Не зважаючи, що у позові відмовлено в повному обсязі, суд звертає увагу на те, що вказана позивачем майнова шкода, яка полягає у заподіяні збитків у вигляді упущеної вигоди через не отримання внаслідок смерті дружини доходу, який включає її заробіток (дохід), якщо б смерть не настала, та можливі витрати позивача на оплату послуг з приготування їжі, прання білизни, прибирання житла протягом всього життя після смерті дружини, не може підлягати задоволенню у будь-якому випадку, оскільки не відповідає положенням статті 22 ЦК України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 10, 11, 14, 60 - 62, 88, 212-214 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Миколаївського обласного онкологічного диспансеру, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Повний тест рішення

підписано 17.12.2012.