Справа №490/4832/14-ц 05.10.2015 05.10.2015 05.10.2012
Провадження №22-ц/784/550/15
Справа 490/4832/14-ц
Провадження №22-ц/784/550/15 Суддя суду першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 39 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

05 жовтня 2015 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

за участі: ОСОБА_3, яка є представником ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 листопада 2014 року, ухвалене по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_4, до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду в інтересах недієздатного ОСОБА_4, із позовом до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30 грудня 2013 року померла мати ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок №4, що розташований по вулиці Очаківська в місті Миколаєві.

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті своєї матері в установленому законом порядку. Проте, за життя ОСОБА_7 склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, 16 грудня 2013 року і за яким вона все своє майно заповідала лише відповідачу ОСОБА_5

Посилаючись на те, що ОСОБА_7 за життя тяжко хворіла, потребувала постійного догляду та сторонньої до помоги, і за станом свого здоровя не могла відповідати за свої дії та вважаючи, що волевиявлення останньої при складанні заповіту не відповідало її волі, позивач просила суд позов задовольнити, визнати заповіт недійсним.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 листопада 2014 року в задоволенні позову про визнання недійсним заповіту відмовлено.

В апеляційній скарзі посилаючись на неповне дослідження обставин справи та невірну оцінку судом зібраних доказів, ОСОБА_3 просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в позові про визнання заповіту недійсним, місцевий суд виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Натомість суд вважав, що процедура підписання оскарженого заповіту була дотримана відповідно до вимог законодавства, що діяло на час його складення, та зміст оскаржуваного заповіту не суперечить положенням закону.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, що діяло на час відкриття спадщини, тобто норми Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року.

Стаття 1216 ЦК України передбачає, що спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи (заповідача) на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України підставою для визнання заповіту недійсним є встановлення судом того факту, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі. Волевиявлення є відповідним внутрішній волі тоді, коли на його формування не впливають фактори, що могли би кривдити уяву особи про зміст правочину (омана, обман), або створити бачення наявності внутрішній волі за її відсутності (погроза, насилля тощо).

За правилами ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, правила ст.225 ЦК України поширюються також на ті випадки, коли фізичну особу не було визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоровя не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст.145 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 померла 30 грудня 2013 року (а.с.5).

Після її смерті залишилось спадкове майно, до складу якого увійшов також житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами під номером 4 по вулиці Очаківська в місті Миколаєві, і згідно із заповітом, посвідченим 16 грудня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8, остання заповіла його ОСОБА_5 (а.с.12).

У встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори звернулись сини спадкодавця - ОСОБА_5 і ОСОБА_4, заяву від імені якого подала його опікун ОСОБА_3 (матеріали спадкової справи №51/2014, заведеної державною нотаріальною конторою 07 лютого 2014 року) (а.с.78-116).

Згідно з висновком судової психіатричної експертизи №339 від 02 липня 2015 року слідує, що на момент складання заповіту 16 грудня 2013 року стан здоровя ОСОБА_7 не вплинув на здатність заповідача приймати ті чи інші рішення, а також розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується також і іншими наявними у справі доказами, зокрема медичними документами та показаннями свідків, які були враховані фахівцями при приведенні посмертної судово психіатричної експертизи.

За такого суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність обставин, які б доводили невідповідність волевиявлення ОСОБА_7 на заповіт свого майна ОСОБА_5 та обґрунтовано відмовив позивачу у визнанні заповіту недійсним.

Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи та вимогам ч.2 ст.1257 ЦК України.

При цьому, викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, по суті не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зроблені місцевим судом висновки відповідають фактичним обставинам справи, матеріалам справи і вимогам закону, в звязку з чим оскаржуване рішення не може бути скасовано чи змінено по суті лише з формальних міркувань.

Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції позивачем суду апеляційної інстанції не надано.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом першої інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мали місце, носили формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

У відповідності до положень ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану в інтересах недієздатного ОСОБА_4 - відхилити, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: