Апеляційний суд Івано-Франківської області
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

„10 січня 2012р. м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю: апелянта ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла та стягнення матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на заочне рішення Тисменицького районного суду від 17 жовтня 2011 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла. Позовні вимоги мотивував тим, що йому згідно договору дарування від 16.04.1999 р. по вул. Яремчука в селі Клузів Тисменицького району належить житловий будинок, загальною площею 11,6 кв. м., з належними до нього приміщеннями та земельна ділянка, площею 0,1330 га, для обслуговування даного будинку.

У 2000 році він з відповідачами вселився в цей будинок як сімя. Тисменицьким районним судом 20 травня 2010 року було винесено рішення, яким його вселено в даний будинок та зобовязано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні житлом. Рішення набрало законної сили. На час вселення перебував з відповідачкою в шлюбі, який був розірваний 17.12.2009 р. Ще до розлучення між ним, дружиною та сином склались неприязні стосунки. Відповідачі принижують його людську гідність, викинули його особисті речі із помешкання в господарську споруду. ________________________________________________________________________________

Справа № 22-ц-131/2012р. Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р.Р.

Категорія 42 Суддя-доповідач ОСОБА_4

Незалежно від прийнятого рішення, відповідачі далі продовжували вести себе стосовно нього вкрай конфліктно, хоча їм раніше неодноразово виносились офіційні застереження щодо недопустимості насильства в сімї, зокрема, від 11.09.2009р., 23.07.2009р., 16.11.2009р. Тисменицькою Державною нотаріальною конторою 21.05.2010р. відповідачам передано заяву про виселення їх із займаного будинку. 25.08.2010р. йому видано свідоцтво про те, що відповідачам передано заяву про виселення з даного будинку.

Відповідачі не допускають його у будинок і він був змушений звертатись у різні інстанції, що потягло значні матеріальні затрати. ОСОБА_1 умисно привів кухню та кімнату до непридатного стану, а також відповідачі без його згоди взяли гроші за липневу повінь 2008 року у сумі 31000 грн., які невідомо на що потрачені. З 01.12.2010р. по теперішній час він змушений винаймати для дочки квартиру у м. Івано-Франківську за 1100 грн. на місяць, крім комунальних послуг, тому вважає, що відповідачами йому спричинено моральну шкоду в сумі 100000 грн.

Оскільки, відповідачі й надалі продовжують вести себе конфліктно щодо нього, він просив суд виселити їх із займаного ним житлового приміщення без надання їм іншого житлового приміщення та стягнути моральну шкоду в сумі 100000 грн.

Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 17 жовтня 2011 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з житлового будинку за адресою вул. Яремчука, 12, село Клузів Тисменицького району Івано-Франківської області без надання іншого житлового приміщення.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, вважаючи його неправильним.

Апелянти вважають, що задовольняючи позов, суд прийшов до помилкового висновку.

В матеріалах справи немає даних про те, що їм надсилались судові повістки про явку в суд, тому в судові засідання вони не зявлялись і не мали можливості захистити право на користування житловим приміщенням. Лише один раз, в день судового засідання 14.09.2011р., мати повідомила про виклик до суду, але він, ОСОБА_2, зявитись не міг, бо перебував на роботі.

Також безпідставно суд послався на те, що конфлікти між сторонами після останнього офіційного застереження не припинялись, оскільки, після такого застереження від 16.11.2009р. інші буд- які факти порушення правил соціального співжиття після 2010 року в позовній заяві не вказані і не встановлені в судовому засіданні, а тому предявлення позову про виселення не може бути визнано правомірним. Така вимога може бути заявлена лише у разі, коли після застосування заходів впливу поведінка винної особи не змінилась. В рішенні суду не вказано, за які неправомірні дії після останнього попередження вони виселені.

За таких обставин вважають, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а це є підставою для скасування рішення. З врахуванням викладеного просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовити повністю.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав за наведених вище мотивів і просив її задовольнити.

Інший апелянт, ОСОБА_3 в засідання не прибула, про те належно повідомлена про розгляд справи, що підтвердив апелянт ОСОБА_1

Позивач ОСОБА_2 скаргу не визнав, рахує її безпідставною, а рішення вважає законним і обґрунтованим, яке просив залишити в силі, відмовивши в задоволенні скарги.

Перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно договору дарування від 16.04.1999 р. ОСОБА_2 по вул. Яремчука в селі Клузів Тисменицького району належить житловий будинок, загальною площею 11,6 кв. м., з приналежними до нього приміщеннями та земельна ділянка, площею 0,1330 га, для обслуговування даного будинку. У 2000 році позивач вселився в даний будинок зі своєю дружиною та сином, які постійно влаштовували сварки та скандали.

Тисменицьким районним судом 20 травня 2010 року було винесено рішення, яким його вселено в даний будинок та зобовязано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні житлом. Рішення набрало законної сили.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 11.05.2010 року, шлюб між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було розірвано. Однак, відповідачі й надалі продовжували проживати в будинку позивача та вести себе конфліктно. В звязку з цим, позивач змушений був звертатись у правоохоронні органи, що підтверджується відповідями Тисменицького РВ УМВС в Івано-Франківській області № 2506 від 17.05.2010р., № 6082 від 14.09.2011р.

21 травня 2010 року Тисменицькою Державною нотаріальною конторою 21.05.2010р. відповідачам передано заяву про виселення їх із займаного будинку, на що вони не відреагували і надалі проживають у будинку позивача та ведуть себе конфліктно відносно нього.

Доводи апелянтів в частині того, що вони не були повідомлені належним чином про судові засідання в суді першої інстанції і суд виніс заочне рішення, не заслуговують на увагу, оскільки, вони були належним чином повідомлені (а.с. 31,32).

За змістом частини першої статі 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу зібраних по справі доказів та матеріалів справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що відповідачі систематично порушували умови співжиття з позивачем, ними не спростовано та не доведено протилежного, тому вони підлягають виселенню із займаного житла позивача без надання іншого житла.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Тисменицького районного суду від 17 жовтня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

ОСОБА_5 ОСОБА_4

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_6