Справа № 2033/2-1844/11
Провадження 2/2033/221/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2012 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Горпинич О.В.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договорами позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а також 3% річних від простроченої суми та моральної шкоди в розмірі 108 525 грн.. В обґрунтування позову посилався на те, що 10.06.1999 року він позичив ОСОБА_3 800 доларів США строком до 5 місяців. Повернути борг відповідачка зобовязалася до 10.11.1999 року. 28.07.1999 року позивач знов позичив ОСОБА_3 у борг грошові кошти в розмірі 500 доларів США, відповідачка зобовязалася повернути борг 01.09.1999 року. Позивач також надав відповідачці у борг грошові кошти в сумі 1000 доларів США строком до 01.01.2000 року. 25.01.2002 року ОСОБА_3 взяла у позивача в борг 900 доларів США. Позивач неодноразово звертався до ОСОБА_3 з вимогою щодо повернення боргу, проте відповідачка відмовилася повертати борг.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_4, що діяла на підставі довіреності, підтримали позов у повному обсязі, просивши суд про його задоволення.

Відповідачка та її представник ОСОБА_5, що діяв на підставі довіреності, заперечували проти позовних вимог, пояснивши, що ОСОБА_3 своєчасно повернула суму боргу за борговими розписками, датованими 10.06.1999 р., 28.07.1999 р., та за розпискою, якою вона зобовязалася повернути грошові кошти до 01.01.2000 р.. Що стосується листа, датованого 25.01.2002 року (а.с. 44), то це не є розпискою, а тільки підтвердження того, що відповідачка дійсно взяла у борг грошові кошти. Також у судовому засіданні відповідачка просила застосувати строки позовної давності.

Суд, вислухав пояснення позивача, відповідача та їх представників, дослідивши сторонами докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

10.06.1999 року ОСОБА_3 взяла у борг у ОСОБА_2, ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 800 доларів США, строком до пяти місяців.

По даній розписці ОСОБА_3 повинна була повернути борг 10.11.1999 року.

28.07.1999 року ОСОБА_3 взяла у борг у ОСОБА_2, ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 500 доларів США строком на два місяці, тобто строк повернення по даній розписці 28.09.1999 року.

Також ОСОБА_7 взяла у борг у ОСОБА_2, ОСОБА_6 гроші в сумі 1000 доларів США, які зобовязалася повернути 01.01.2000 року.

В матеріалах справи міститься лист, датований 25.01.2002 року відповідно до якого зазначалося, що ОСОБА_3 винна ОСОБА_2 та ОСОБА_6 900 доларів США. Що стосується даного листа, то у судовому засіданні відповідачка пояснила, що даний лист не є розпискою. Даним листом вона тільки підтвердила той факт, що вона мала боргові зобовязання перед ОСОБА_2, ОСОБА_6. З листа, який датований 25.01.2002 року, не міститься даних про те, що ОСОБА_3 дійсно взяла у борг гроші, а тому він не може вважатися розпискою в розумінні цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 374 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, у випадках передбачених ст. 375 ЦК України (в редакції 1963 року). На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розписки, які надані суду складені у простій письмовій формі, відповідно до яких ОСОБА_2, ОСОБА_6 передали грошові кошти ОСОБА_3 у сумі 2 300 доларів США.

Строк повернення позик сплинув.

ОСОБА_6 померла 20.08.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-ВЛ № 185632, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Згідно довідки з місця мешкання ОСОБА_2 мешкав за адресою: м. Харків, вул. Деревянко, б. 50, кв. 15 разом зі своєю дружиною, яка проживала та була зареєстрована за даною адресою по день своєї смерті.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_2 мешкав разом зі своєю дружиною за вищевказаною адресою, він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_6.

Між сторонами виникли договірні правовідносини, згідно з якими передані гроші, які відповідачка в установлений договором строк не повернула.

На час розгляду справи договір відповідачкою не виконаний, сума позик у встановлений договором строк позивачу не повернута.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір.

Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим.

Позивачем на підтвердження своїх доводів було надано оригінали розписок.

Відповідачкою, у свою чергу, не надано доказів того, що вона дійсно повернула грошові кошти за вказаними розсипками.

Рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, порушене право захисту не підлягає.

Як вже зазначалося судом, 10.06.1999 року ОСОБА_3 взяла у борг у ОСОБА_2, ОСОБА_6 гроші в сумі 800 доларів США, строком до пяти місяців, тобто строк повернення боргу - 10.11.1999 року. Тоді як останній день звернення до суду із відповідним позовом за захистом порушеного права - 10.11.2002 року.

Щодо розписки, яка датована 28.07.1999 року строк повернення боргу - 28.09.1999 року, тоді як останній день звернення до суду із відповідним позовом - 28.07.2002 року.

По останній розписці ОСОБА_3 зобовязалася повернути гроші до 01.01.2000 року, останній день звернення до суду - 01.01.2003 р..

Відповідно до прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Проте строк предявлення позову за спірними розписками на час набрання ЦК України 2004 року сплив, тому суд застосовує ЦК України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин) встановлювався загальний строк позовної давності, тобто загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Стаття 80 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачає, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Позивач звернувся до суду 25.06.2011 року, тобто майже через дванадцять років з моменту порушення його права та девять років з моменту спливу строку позовної давності.

Доказів поважності пропуску строку позовної давності матеріали справи не містять.

Посилання позивача та його представника на хворобу не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки довідки, які були надані на підтвердження доводів про хворобу датовані 2004 та 2005 роками.

Оскільки при пропуску строку позовної давності у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд зясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обовязки сторін.

З огляду на це, суд, вважає за необхідне ОСОБА_2 у позові відмовити у звязку з пропуском строку звернення до суду за вирішенням цього спору.

На підставі викладеного , керуючись ст.208, 209, 212, 213, 214 ,215 ЦПК України , ст.ст. 71, 80, 374 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 1050,1051 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене через Фрунзенський районний суд м. Харкова до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з моменту отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя