Справа № 0417/2-1682/2011
Справа №0417/ 2-222/2012
05 вересня 2012 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючої судді: Слюсар Л.П.
при секретарі: Щіголєвій Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства ОСОБА_3 Авальв особі Дніпропетровської обласної дирекції про порушення прав споживача, не відповідність умов кредитного договору вимогам чинного законодавства України, визнання договору кредиту та застави недійсними, позовною заявою ОСОБА_2 акціонерного товариства ОСОБА_3 Аваль в особі Дніпропетровської обласної дирекції до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості , -
ОСОБА_1 в травні 2010 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства ОСОБА_3 Авальв особі Дніпропетровської обласної дирекції ВАТ ОСОБА_3 Аваль про визнання недійсним кредитного договору та договору застави. В ході розгляду справи позовна заява була уточнена ( т.2 а.с. 141-149). В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 13 серпня 2007 року між ним ( позивачем по справі) та ОСОБА_4 акціонерним товариством ОСОБА_3 Авальв особі - Дніпропетровської обласної дирекції ОСОБА_4 акціонерного товариства ОСОБА_3 Аваль(відповідачем по справі) був укладений кредитний договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 22039191, відповідно до предмету якого Відповідач зобов'язався надати йому грошові кошти у тимчасове користування в сумі 39 728,18 доларів США, що за курсом НБУ на 13.08.2007 року становило 197183 грн. 36 коп., а він зобов'язався прийняти, належним чином використовувати, повернути Відповідачеві зазначені кредитні кошти та сплатити плату за ОСОБА_5 у порядку та умовах, викладених у Кредитному договорі.
Згідно п.2.1 Кредитного договору ОСОБА_5 надавався йому на споживчі цілі: купівлю автомобіля ОСОБА_6, а також на сплату комісій Банку за цим договором, з встановленням договору застави, де забезпеченням зобов'язань Позивача є автомобіль ОСОБА_6 2007 р. випуску.
1.Невиконання передоговірної роботи з Позичальником згідно п. 2. ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: кредитні умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється.
Так, ВАТ ОСОБА_3 Авальповністю проігноровано Постанову Правління НБУ N 168 від 10.05.2007 Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, яка фактично розширює вимоги до банківських установ щодо надання інформації споживачеві кредитно-фінансових послуг та вимоги щодо надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.
2. Вимоги щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.
3.Включення у договір зі споживачем несправедливих умов Пункт 1 ст. 18 ЗУ Про захист прав споживачівпередбачає, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
4.Несправедливими та такими, що суперечать чинному законодавству України є, зокрема, умови кредитного Договору в частині п.1.1 надання кредиту у доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у іноземній валюті, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, банк перекладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності виключно на споживача - позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України (не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах). При тому що п.2.1 Договору прямо вказує на придбання товару по визначеній ціні у гривні.
5.Невідповідність п.п. 1.1. Договору про надання споживчого кредиту умовам чинного законодавства України. Згідно з умовами кредитного договору - п.1.1. Кредитор, на положеннях та умовах цього договору, надає позичальнику кредит у сумі 39 728, 18 доларів США, що за курсом Відповідача на 13.08.2007 становило 197 183,36 гри., зі строком користування кредитними коштами (кредитом) до 13 серпня 2013 року (включно) із сплатою 13,50 (тринадцять цілих п'ять десятих) відсотків річних.
Правова природа споживчого кредиту передбачає його цільове призначення. Відповідно до п. 2.1. Договору, цільове призначення кредиту - кредитні кошти призначені для придбання автомобілю Кіа ОСОБА_6 2007 року випуску, ринковою вартістю 200 900,00 грн.
Об'єктом споживчого кредитує витрати, пов'язані із задоволенням потреб населення. Заведено поділяти ці витрати на дві групи:
1) витрати на задоволення потреб поточного характеру (придбання товарів в особисту власність);
2) витрати на задоволення потреб капітального або інвестиційного характеру (будівництво житла, утримання нерухомого майна).
Особливістю споживчого кредиту є те, що основною гарантією його надання виступають сталі постійні грошові доходи даної фізичної особи - позичальника. Під час звернення до банку він, відповідно до визначеного переліку подав необхідні документи, в тому числі довідку про доходи ( платоспроможність та матеріальний стан на момент звернення до банку). З вказаної довідки чітко вказано, що доходи Позичальник отримував в національній валюті - гривні, а тому і виконувати свої зобов'язання він міг тільки в національній валюті. Вважає, що п. 1.1. Договору в частині валюти грошових коштів по кредиту суперечать вимогам чинного законодавства, а також порушує вимоги Закону України Про захист прав споживачів.
Як вбачається з п. 1.1 кредитного договору відповідач надає позивачу споживчий кредит в іноземній валюті (доларах США) загальною сумою 39 728,18 доларів США. Вказаний пункт договору про надання споживчого кредиту прямо суперечить та не відповідає і імперативним загальним та спеціальним нормам, що регулюють правовідносини між сторонами, а саме:
1. Згідно із ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, у зв'язку з чим грошове зобов'язання у договорі повинно бути виражене в національній валюті України.
2. Відповідно до ч.1 ст. 192 ЦК України, - законним платіжним засобом на території України є грошова одиниця України гривня.
3. Частина 1 статті 524 Цивільного Кодексу України - зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.
4. Згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України - грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях
5. Частиною 2 ст. 189 Господарського Кодексу України встановлено, що ціна є істотною умовою договору та визначається в договорі у гривнях. В іноземній валюті можуть визначатися ціни у зовнішньоекономічних договорах, контрактах, за наявності згоди сторін.
6. п.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів Про систему валютного регулювання і валютного контролюю (встановлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права і обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства ) - валюта України єдиним законним засобом платежу на території України.
7. Невідповідність п.2.10. Договору застави № 22039191/203 від 13 серпня 2007 року нормам чинного законодавства. Між Позивачем та Відповідачем 13.08.2007р. укладено Договір застави транспортного засобу№ 22039191/203 який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано у реєстрі правочинів за № 4200 від 13.08.2007р. У п.2.10 вказаного договору зазначено, що у випадку невиконання Заставодавцем зобов'язань по Кредитному договору Заставодержатель на підставі виконавчого надпису нотаріуса про звернення стягнення на заставлене майно, реалізує його будь яким прийнятним способом самостійно або через третіх осіб за власним розсудом. Якщо суми, отриманої від реалізації заставленого майна недостатньо для повного задоволення вимого Заставодержателя, він має право отримати суму, якої недостає для повного погашення заборгованості, за рахунок звернення стягнення на інше майно Заставодателя у першочерговому порядку
Цей пункт суперечить чинному законодавству, зокрема не відповідає вимогам ст. ст. 24,26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів, та реєстрацію обтяжень" оскільки цей Закон не передбачає такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження як на підставі виконавчого надпису нотаріуса.
На час звернення до суду залишок за Кредитним договором складає 35 932,16 доларів США, що у зв'язку зі зміною офіційного курсу долара США (на час звернення з позовною вимогою до суду офіційний курс гривні до долара США складає 100 доларів США дорівнює 792,65 гривень) та зростанням інфляції фактично призвело до того, що, враховуючи вже сплачені ним кошти у сумі 80 176,63 грн., на теперішній час він повинен повернути Відповідачу тільки за тілом ОСОБА_5 284 816,26 грн. (35 932,16,00 дол. США х 7,9265 грн./дол. США = 284 816,26 грн.), тобто ще на 87 632,90 грн. більше ніж отримав. Отже, посилаючись на розрахунки згідно додатку до позовної заяви та платіжні документи,, враховуючи отриману та сплачену мною суму, я повинен повернути Відповідачу 117 006 гривні 73 копійки ( 197 183,36 грн. - 80 176,63 грн. = 117 006,73 грн.), що є залишком за тілом кредиту, з урахуванням сплачених платежів. Просив суд: визнати недійсним укладений 13 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 акціонерним товариством ОСОБА_3 Авальв особі Дніпропетровської обласної дирекції ОСОБА_4 акціонерного товариства ОСОБА_3 Авалькредитний договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 22039191; визнати недійсним укладений 13 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 акціонерним товариством ОСОБА_3 Авальв особі Дніпропетровської обласної і дирекції ОСОБА_4 акціонерного товариства ОСОБА_3 АвальДоговір застави транспортного засобу №22039191/203; зобов'язати Відкрите акціонерне товариство ОСОБА_3 Аваль прийняти від ОСОБА_1 суму у розмірі 117 006,73грн. з розстрочкою платежів на 36 місяців, з місячним платежем в сумі 3 250,19 грн.; Постановити ухвалу про вилучення з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис 1 (зареєстровано 28.01.2010 за № 9461538 зі змінами від 03.02.2010); покласти на Відповідача судові витрати.
ПАТ ОСОБА_3 Аваль в грудні 2010 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 13 серпня 2007 року між ВАТ ОСОБА_3 Аваль, на підставі п.1.3 Статуту Публічне акціонерне товариство ОСОБА_3 Авальє правонаступником за всіма правами та обовязками ВАТ ОСОБА_3 Аваль та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №22039191. Відповідно до Кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язався надати Позичальнику, а Позичальник прийняв на себе зобовязання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,5% річних відповідно до Графіку погашення кредиту, кінцевий строк погашення кредиту -13 серпня 2013 року. Згідно п.1.7 Кредитного договору, позичальник при отриманні кредиту, сплатив Банку комісію за оформлення кредиту в розмірі 681,97 дол. США. Відповідач не виконує свої зобовязання за Кредитним договором і не сплачує проценти за користування кредитом та не здійснює повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до Графіку погашення кредиту.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2011 року обєднано в одне провадження дві цивільні справи.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив суд позов задовольнити, в задоволені позовної заяви ПАТ ОСОБА_3 Аваль просив відмовити.
Представник відповідача ПАТ ОСОБА_3 Авальпозовні вимоги не визнав та просив суд задовольнити їх позовну , оскільки заявлений позову ОСОБА_1 є безпідставним та необґрунтованим.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, а позовні вимоги ПАТ ОСОБА_3 Авальпідлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.2.1. Кредитного договору кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі купівлю автомобіля КІА СОРЕНТО 2007 року випуску, а також на сплату комісії Банку за цим Договором. Забезпечення зобовязань Позичальника за цим договором є автомобіль КІА СОРРЕНТО 2007 року випуску (т.1 а.с.8-11, т.2 а.с.28-33).
Обґрунтовуючи позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_1 вказав про допущення чисельних порушень норм чинного законодавства та його прав, як споживача кредитної лінії, при підписанні кредитного договору з боку ПАТ ОСОБА_3 Аваль. Так вважає, що були порушені його права споживача згідно з Законом України Про захист прав споживачів: не виконання передоговірної роботи з позичальником; не надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту; не надання детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладання кредитного договору; включення у договір несправедливих умов; не відповідність умов кредитного договору та договору застави вимогам чинного законодавства України.
Визнання договору кредиту та застави недійсними, позивач в позовній заяві і представник позивача в судовому засіданні посилалися також на укладання договору в іноземній валюті, валюті відмінній від гривні України, та використання іноземної валюти за спірним договором, як засобу платежу, що є порушенням ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю.
Відповідно до ст.7 Господарського кодексу України та ст.4 ЦК України відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно - правовими актами Президента України та Кабінету міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.
Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
За приписами ст.35 Закону України Про ОСОБА_9 України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролювід 19.02.1993 року № 15-93 гривня ( банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обтяжень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів.
Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражено у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.
Згідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю нам всій території України, є грошова одиниця України гривня.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Право Банку здійснювати операції в іноземній валюті передбачено Законом України Про банки і банківську діяльність, Декретом Кабінету міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, Законом України Про ОСОБА_9 банк України.
Відносини, повязані з ліцензуванням певних видів господарської діяльності, регулюються законом. Законом України Про банки і банківську діяльністьпередбачено, що ОСОБА_9 має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, банківська ліцензія видається НБУ (ст.19 Закону). Відповідно до ст.47 вищеназваного Закону на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик.
Статтею Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю( надалі Декрет) передбачено, що ОСОБА_9 банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.
Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п.п. в, гч.4 ст.5 Декрету індивідуальні ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.
Водночас, відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі ОСОБА_9 банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, використання іноземної валюти яки засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк ( ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких ОСОБА_9 банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).
Наявність у Банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є підставою для здійснення Банком операцій з валютними цінностями, в тому числі операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу.
Відповідно до п.2.3 цього Положення за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти як засобу платежу.
Відповідно до п.5.3 Положення письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютних цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ №15-93.
Таку ліцензію видано відповідачу видано ОСОБА_9 Банком України 27.03.1992 року за №10 на право здійснення банківських операцій, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик операцій, та надано письмовий дозвіл від 11.10.2006 року №10-4 на право здійснювати операції з валютними цінностями ( т.2 а.с.171-173).
Таким чином, банк на підставі банківської ліцензії має право здійснювати кредитування в іноземній валюті, в тому числі операцій з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а відтак, вираження в іноземній валюті грошового зобовязання за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства.
Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України) .
Свобода договору означає можливість сторін вільно визначити зміст договору, який вони укладають і формують його конкретні умови.
Зміст договору становлять умови ( пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ч.1 ст.628 ЦК України).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).
Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнано недійсним (оспорюваний правочин) .
Отже, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон повязує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину, свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним.
Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин №5 від 30 березня 2012 року, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України Про захист прав споживачівнадання ( отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У звязку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VI про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг, за позовами заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Як вбачається із матеріалів справи кредитний договір між сторонами укладено 13.082007 року.
Щодо визнання недійсним договору застави в звязку з не відповідністю вимогам ст.ст.24,26 Закону України Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень, оскільки Закон не передбачає такого позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, як на підставі виконавчого напису нотаріуса, то відповідно до ст. 88 Закону України Про нотаріат, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлений інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. порядок
Згідно до п. 282 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.
В судовому засіданні встановлено, що укладання між Банком та відповідачем кредитного договору права ОСОБА_1 порушені не були, укладання договору в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства, суд не вбачає суперечності кредитних відносин за спірним договором звичайним умовам кредитування та сучасній діловій практиці, та з огляду на обставини справи не вбачає підстав визнання кредитної угоди та договору поруки недійсними, виходячи із викладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 в повному обсязі.
Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 взяті зобовязання за кредитним договором не виконує.
Відповідно до п.1.3.2 позичальник зобовязується здійснювати щомісячне погашення кредиту та процентів за користування ним в дату платежу, передбаченому Додатком 1 до договору ( починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту), та остаточне погашення до 13.08.2012 р. ( включно). Пунктом 6.5 Договору передбачене дострокове виконання боргових зобовязань. Кредитор має право вимагати дострокового погашення Позичальником заборгованості за кредитом, нарахування процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання Позичальником умов цього Договору та/ або договору застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим Договором.
ПАТ ОСОБА_3 Аваль було направлено ОСОБА_1 вимогу про дострокове виконання грошових зобовязань за кредитним договором №22039191 від 13.08.2007 року, яку він особисто отримав 09.10.2009 року ( т.1 а.с.13).
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Виходячи із вищевикладеного позовні вимоги ПАТ ОСОБА_3 Аваль знайшли своє підтвердження в судовому засіданні із відповідача підлягає стягненню заборгованість по кредитному договору.
Підстав для звільнення відповідача від сплати зазначеної суми, або зменшення її розміру судом не встановлено.
Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 акціонерного товариства ОСОБА_3 Авальпідлягають стягненню судові витрати по справі в розмірі 1820 грн. 00 коп.
Оскільки при подачі позовної заяви позивачем ОСОБА_1 в повному розмірі судовий збір не оплачено , в задоволені позовної заяви йому відмовлено, то з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 321 грн. 90 коп.
Керуючись: ст.ст.22,59,64,99 Конституцій України, Законом України Про захист прав споживачів, Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, ст.ст. 3,4,15,16,192,203,215,230,524,526,546,553, 611,612, 651,1054,1056-1 ЦК України, ст.ст.11,15,27, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України , -
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_2 акціонерного товариства Райффайзен Банк Авальв особі Дніпропетровської обласної дирекції - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства Райффайзен Банк Авальв особі Дніпропетровської обласної дирекції заборгованість за кредитним договором №22039191 від 13 серпня 2007 року в сумі 458502 грн. 00 коп. та судові витрати по справі у сумі 1820 грн.00 коп., а всього 460322 грн. 00 коп. (Чотириста шістдесят тисяч триста двадцять дві гривні 00 коп.).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 321 грн. 90 коп.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П. Слюсар