Справа № 1490/1722/12 23.05.2012 23.05.2012 29.05.2012
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц-1490/1428/12р. Головуюча по першій інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2012 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої - Буренкової К.О.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання Дубовій К.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2012 року за позовом

ОСОБА_5

до

ОСОБА_4

про визнання права власності на частку квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

01 квітня 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, яка була придбана ними під час шлюбу, на спільні кошти та є сумісним майном.

Позивач зазначав, що з 23 липня 2004 року по 06 січня 2011 року перебував у шлюбі з ОСОБА_4 та ними за цей час була придбана вказана квартира. Право власності оформлено на відповідачку, але розділити цю квартиру шляхом переоформлення на нього права власності на Ѕ частку спірної квартири неможливо, так як ОСОБА_4 відмовляється вирішити це питання добровільно.

Посилаючись на вказане, позивач просив позов задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірна квартира хоча і була придбана у шлюбі, але за її особисті кошти, тому вона не може вважатись обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2012 року позов задоволено частково. Визнано, з врахування відступу від рівності часток подружжя в майні, за позивачем право власності на 1/3 частину спірної квартири, а за відповідачкою 2/3 частини. Вирішено питання щодо стягнення судового збору пропорційно задоволеному позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. На думку апелянта, суд не в повній мірі зясував істотні обставини по справі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідачки та представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, але відступаючи від засад рівності часток сторін, суд мотивував свій висновок положеннями ч. 3 ст. 70 СК України та тим, що позивачем не надано доказів в підтвердження сплати аліментів в розмірі ј частини від всіх видів заробітку, а відповідачкою, навпаки, документально підтверджені витрати на утримання дитини.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2004 року по 06 січня 2011 року. Від цього шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розлучення, син сторін залишився проживати з матірю у спірній квартирі.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, вказана норма права передбачає презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі, позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно зясувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Матеріалами справи підтверджується, що 08 серпня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, покупцем якої в договорі зазначена відповідачка (а.с.7-8).

Тобто, вказана квартира була придбана сторонами по справі під час перебування в шлюбі та сумісного проживання, а тому вона становить їх спільну сумісну власність.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_4 не довела суду факт придбання спірної квартири за особисті кошти.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Таким чином, збільшення частки майна на користь відповідачки можливе лише за наявності певної умови якщо розмір аліментів, які вона одержує від позивача на утримання дитини, недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно квитанцій поштового переказу позивач в добровільному порядку щомісячно надає матеріальну допомогу на утримання сина в розмірі 1250 грн. (а.с. 81-82). З лютого 2011 року по лютий 2012 року ним сплачено на утримання сина 16 250 грн., що колегія суддів вважає достатньою сумою для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини, так як відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З Законів «Про державний бюджет України на 2011 рік» № 2857-VІ та «Про державний бюджет України на 2012 рік» № 4282- VІ вбачається, що розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2011 року по 31 березня 2011 року складав 977 грн., з 01 квітня 2011 року по 30 вересня 2011 року 997 грн., з 01 жовтня 2011 року по 30 листопада 2011 року 1022 грн., з 01 грудня 2011 року по 31 грудня 2011 року 1042 грн., з 01 січня 2012 року по 31 березня 2012 року 1112 грн., тобто 30 % від зазначеної суми, відповідно, складає 293 грн. 10 коп., 299 грн. 10 коп., 306 грн. 60 коп., 312 грн. 60 коп., 333 грн. 60 коп., що значно менше, ніж сплачує на утримання дитини позивач.

Згідно довідки міської дитячої поліклініки № 1, ОСОБА_6 спостерігається у дитячого імунолога з раннього віку, так як належить до групи часто хворіючих (а.с. 39).

Відповідачкою надані суду докази отримання сином послуг стоматолога на суму 750 грн. та забору крові на 54 грн. (а.с. 61, 63), але доказів витрачених нею коштів на лікування сина (за захворюванням якого він спостерігається у дитячого імунолога), нею суду не надані.

Між тим, участь батьків у додаткових витратах на дитину передбачена ст. 185 СК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при розподілі спірної квартири, що є обєктом права спільної сумісної власності сторін, їх частки повинні бути рівними, тобто по Ѕ частині кожному.

Наведені порушення матеріального закону та неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, у відповідності до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необхідним провести поділ спільного майна сторін, з урахуванням зазначених обставин справи та вимог сімейного права України.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 лютого 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_7 право власності за кожним по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 309 грн. 80 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча

Судді