Справа № 1307/2-12/11 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б. Г.
Провадження № 22-ц/1390/3967/12 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2012 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Бойко С.М., Бермеса І.В.

при секретарі: Служала А.Ю.

з участю: представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2011 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2011 року задоволено частково позов ВАТ Комерційний банк Надра до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором кредитної лінії №1630 від 14.12.2006 року.

Стягнуто з ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, жительки м. Жидачів вул.Деревянка,33 Львівської області, ідентифікаційний код НОМЕР_2, солідарно в користь ВАТ КБ Надра заборгованість за кредитним договором №1630/МК від 14.12.2006 року.

- по тілу кредиту в сумі 12971,42 дол. США;

- по процентах 2125,66 дол. США;

- пеню в сумі 1500 дол. США;

- штраф за невиконання зобовязання в сумі 701,47 дол. США, а всього 17298,55 дол. США, що еквівалентно 138042,35 грн.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ВАТ КБ Надра, третя особа ОСОБА_4, про внесення змін у договір кредитної лінії за недоведеністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в користь ВАТ КБ Надра, з кожного окремо: по 850 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору та по 60 грн. на відшкодування витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуваним рішенням порушено норми матеріального та процесуального права України, а саме: ст.ст. 99, 129 Конституції України, ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю, ст.35 Закону України Про національний банк України, ст.18 Закону України Про захист прав споживачів та ст.ст. 10, 214 ЦПК України. Вказує, що кредитний договір укладався на споживчі потреби, а тому прямо підпадає під дію Закону України Про захист прав споживачів та мав бути укладений у національній валюті України - гривні. Звертає увагу суду, що використання юридичною особою України - ВАТ КБ Надра долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір пункту, що значно погіршує становище будь-якої фізичної особи, як споживача. Вважає, що фінансово-економічна криза в Україні є загальновизнаним фактом і доведення не потребує, що в силу ст. 617 ЦК України є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобовязань.

Крім цього зазначає, що штраф і пеня є двома різновидами неустойки, тому в силу ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Просить частково скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ВАТ КБ Надра у частині нарахування пені у звязку з застосуванням другого різновиду неустойки штрафу та звільнити відповідачів від сплати штрафних санкцій по кредитному договору у звязку з відсутністю вини у неплатежах.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позов ВАТ КБ Надра, районний суд виходив з того, що внаслідок невиконання ОСОБА_3 умов договору кредитної лінії №1630 від 14.12.2006 року його заборгованість перед позивачем становить 17298,55 доларів США, що еквівалентно 138042,35 грн., відповідальність за порушення зобовязання лежить на ньому, а також на поручителю ОСОБА_4, яка у відповідності до укладеного договору поруки виступила поручителем за невиконання чи неналежне виконання позичальником кредитного зобовязання, погодилась з умовами кредитного договору та договору поруки без застережень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Районним судом встановлено, що між ВАТ КБ Надра та ОСОБА_3 14 грудня 2006 року було укладено договір кредитної лінії №1630/МК, відповідно до якого останньому надано кредит у розмірі 20 000 доларів США зі строком повернення до 14 грудня 2011 року.

В порядку забезпечення виконання зобовязань по цьому договору 14 грудня 2006 року між ВАТ КБ Надра та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, згідно з яким остання зобовязувалась відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх зобовязань перед банком за договором кредитної лінії №1630/МК.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ст.1054 ч.3 ЦК України).

Згідно ст.553 ч.1 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову(субсилідарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст.1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обовязків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобовязання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Тому колегія суддів вважає правильним висновок суду про стягнення заборгованості за кредитним договором достроково та покладення обовязку по сплаті боргу солідарно обома відповідачами.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідальність сторін по договору кредитної лінії №1630/МК від 14.12.2006 року визначена розділом 8 даного договору, ці умови не визнані недійсними, не оспорюються сторонами, добровільно підписані ОСОБА_3, а тому доводи апеляційної скарги у частині покладення на нього відповідальності за невиконання умов договору на підставі цих умов не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Колегія суддів вважає законним та обґрунтованим оскаржуване рішення і у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про внесення змін у договір кредитної лінії №1630/МК від 14.12.2006 року.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є декрет Кабінету Міністрів України.

При цьому ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій установлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою правління НБУ від 17.07.2001 року №275, у п.5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з декретом КМ.

Відповідно до ст.5 декрету КМ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу(генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п.2 ст.5 цього ж декрету.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто належним виконанням зобовязання з боку позивача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

Відповідно до ст.36 Закону України «Про ОСОБА_5 України»офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється ОСОБА_5 банком.

Валютні курси, як зазначено в ч.1 ст.8 декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю»встановлюється ОСОБА_5 Банком за погодженням з Кабінетом Міністрів.

Поряд з цим, згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою правління НБУ від 12.11.2003 року №496. офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь яких законних підстав уважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

ОСОБА_3 не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Виходячи зі змісту ст.ст.1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Відтак, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Твердження апелянта про те, що умови договору є несправедливими, так як суперечать принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача, споживача кредитних послуг, не може бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, оскільки укладаючи спірний договір ОСОБА_3 був вільним у його укладенні чи неукладенні, у визначенні його умов.

Колегія суддів вважає необґрунтованими і доводи апелянта у тій частині, що умови кредитного договору суперечать чинному законодавству.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 22 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: