АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа: № 2018/4477/2012 Головуючий: 1 інстанції
Провадження: № 22-ц-/2090/4611/2012 ОСОБА_1
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2012 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Коліснику Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 травня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2008 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що 19 січня 2007 року між нею та відповідачем по справі ОСОБА_2 був укладений договір про надання останньому посередницьких послуг у сфері торгівлі нерухомістю.

За умовами вказаного договору позивачка, як виконавець зобовязалася сприяти замовнику ОСОБА_2 в досягнення мети цього договору, а саме в підшуканні обєктів нерухомості (житла), що продаються, надання інформації про їх адреси та здійснення контролю за оформленням відповідної правової та технічної документації.

Відповідач ОСОБА_2, в свою чергу, зобовязався оплатити надані йому послуги в розмірі 2 % від ринкової вартості обєкта продажу (квартири) в момент укладення ним договору завдатку з продавцем житла.

На виконання своїх договірних зобовязань позивачка надала відповідачу необхідну інформацію про обєкти нерухомості, що продаються, та запропонувала декілька варіантів для придбання житла.

На підставі наданої йому інформації 19 січня 2007 року між покупцем ОСОБА_2 та продавцем ОСОБА_4 було укладено попередній договір про купівлю житла зі сплатою завдатку, а саме квартири № 70 у житловому будинку № 100 по вул. Наталії Ужвій у м. Харкові за ціною 247 450,00 грн. (в еквіваленті - 49 000 дол. США), який у подальшому був реалізований у повному обсязі.

Однак, не зважаючи на це, відповідач ОСОБА_2 своїх договірних зобовязань перед позивачкою не виконав, і надані йому посередницькі послуги в обумовлений сторонами строк не оплатив.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач ОСОБА_2 в добровільному порядку розраховуватися з нею не бажає, що спричиняє їй додаткові душевні страждання, позивачка ОСОБА_3 просила суд у примусовому порядку стягнути з останнього на її користь 4 900,00 грн. (еквівалент 980 дол. США) у рахунок оплати наданих йому послуг за укладеним між ними договором від 19.01.2007 року, а також 20 000,00 грн. на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 та її представник заявлені нею вимоги підтримали в повному обсязі й наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце його проведення, й про причини своєї неявки суд не повідомив.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 травня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Суд стягнув з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки 4 900,00 грн. у рахунок боргу з оплати наданих послуг за договором від 19.01.2007 року, 4 000,00 грн. на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, а також понесені нею по справі судові витрати, повязані зі сплатою судового збору та оплатою витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачкою вимог за їх безпідставністю.

В обгрунтування своєї скарги апелянт посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що договір про надання посередницьких послуг у сфері торгівлі нерухомістю від 19.01.2007 року, на який посилалася позивачка ОСОБА_5 в обґрунтування своїх позовних вимог, за приписами чинного цивільного законодавства взагалі вважається неукладеним, позаяк істотні умови цього договору щодо його предмету, ціни, строку дії та відповідальності сторін чітко не визначені, а тому цей договір не породжує будь-яких прав та обовязків сторін.

Однак, суд першої інстанції уваги на це не звернув, у звязку з чим безпідставно задовольнив заявлені позивачкою вимоги, в тому числі й що стосується відшкодування моральної шкоди, оскільки відшкодування такої шкоди ні самим договором від 19.01.2007 року, ні законом взагалі не передбачено.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК передбачено, що під час ухвалення рішення суд, зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку рішення суду першої інстанції, ухвалене по справі, не в повному обсязі відповідає цим вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Правовідносини з надання послуг регулюються главою 63 ЦК України.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ст.ст. 901, 902 ЦК України).

Загальні умови виконання зобовязань передбачені ст. 527 ЦК України, згідно якої зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Як встановлено по справі, 19 січня 2007 року між позивачкою ОСОБА_3 (виконавцем) та відповідачем ОСОБА_2 (замовником) був укладений договір про надання останньому посередницьких послуг у сфері торгівлі нерухомістю.

За умовами вказаного договору позивачка зобовязалася сприяти відповідачу в підшуканні обєктів нерухомості (житла), що продаються, та надання інформації про їх адреси (а.с. 5), а останній, в свою чергу, зобовязався оплатити надані йому послуги в розмірі 2 % (невідомо від чого), але не менше 1 600 грн., в момент укладення ним договору завдатку з продавцем конкретного житла.

По справі також встановлено, що позивачка ОСОБА_3 виконала взяті на себе зобовязання, надавши відповідачу відповідну інформацію про обєкт продажу, а саме: квартиру № 70 у житловому будинку № 100 по вул. Наталії Ужвій у м. Харкові, стосовно якої 19 січня 2007 року відповідачем ОСОБА_2 з продавцем ОСОБА_4 було укладено попередній договір про купівлю цього житла зі сплатою завдатку, а в подальшому придбано зазначену квартиру у власність (а.с. 129).

Однак, не зважаючи на це, відповідач ОСОБА_2 своїх зобовязань перед позивачкою не виконав і обумовлену угодою сторін грошову суму за надані йому посередницькі послуги останній не сплатив, що відповідачем визнається й не заперечується.

За таких обставин, встановивши факт невиконання відповідачем ОСОБА_2 своїх договірних зобовязань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про примусове стягнення з останнього на користь позивачки заборгованої суми, але при цьому замість чітко визначеного в укладеному між сторонами договорі від 19.01.2007 року розміру платні за надані послуги - 1 600,00 грн., суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача грошові кошти в сумі 4 000,00 грн., яка угодою сторін взагалі не передбачалася, та на яку позивачка ОСОБА_3 претендувати не в праві.

Крім того, не можна погодитися з рішенням суду першої інстанції, ухваленим по справі, й у частині відшкодування позивачці моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що така шкода була заподіяна позивачці в результаті неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобовязань.

Проте з таким висновком районного суду судова колегія погодитися не може.

Як розяснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобовязань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобовязання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Разом із тим, як зазначалося вище, спірні правовідносини, що виникли між сторонами в розглянутій справі, є виключно договірними, а тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення, в даному випадку є не можливим, оскільки таке відшкодування а ні законом (главою 63 ЦК України, що регулює спірні правовідносини), а ні умовами укладеного між сторонами договору про надання посередницьких послуг не передбачено.

Таким чином, з огляду на викладене, рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 травня 2012 року не може бути визнане цілком законним, обгрунтованним, а тим більш - справедливим, у звязку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України змінити це судове рішення, зменшивши розмір заборгованої грошової суми, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3 - з 4 900,00 грн. до 1 600,00 грн., та скасувавши зазначене судове рішення в частині, що стосується відшкодування заподіяної позивачці моральної шкоди, відмовивши в задоволенні цих позовних вимог за їх безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що договір про надання посередницьких послуг у сфері торгівлі нерухомістю від 19.01.2007 року, на який посилалася позивачка ОСОБА_5 в обґрунтування своїх позовних вимог, є неукладеним, позаяк істотні умови цього договору щодо його предмету, ціни, строку дії та відповідальності сторін чітко не визначені, а тому цей договір не породжує будь-яких прав та обовязків для сторін, то ці доводи апелянта судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, зміст та суть укладеного між сторонами спору договору від 19.01.2007 року про надання посередницьких послуг не суперечать чинному законодавству та є достатньо зрозумілими, вказаний договір у встановленому законом порядку недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України цей правочин є правомірним та обовязковим для виконання його сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, носять формальний характер і не містять передбачених законом підстав для подальшої зміни чи скасування ухваленого судом першої інстанції по справі рішення.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 травня 2012 року - змінити.

Зменшити розмір грошової суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, з 4 900 (чотирьох тисяч девятсот) грн. до 1 600 (однієї тисячі шістсот) грн.

Скасувати зазначене судове рішення в частині, що стосується стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 4 000 грн. на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди, відмовивши в задоволенні цих позовних вимог, за їх безпідставністю.

У решті рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 травня 2012 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: