Справа № 2-5473/11 Провадження № 22-ц/0290/811/2012Головуючий в суді першої інстанції:ОСОБА_1
Категорія: 27 Доповідач: Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2012 року місто Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Голоти Л.О.,

при секретарі Яблонській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 6 лютого 2012 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанкпро визнання кредитного договору недійсним, -

встановила:

ОСОБА_2 в січні 2011 року звернулася в районний суд з позовом до ПАТ КБ Приватбанкв особі Вінницької філії про визнання кредитного договору №VILWAN00001277, укладеного 13 лютого 2007 року між сторонами недійсним. В серпні 2011 року та в січні 2012 року подала заяви про зміну та доповнення позовних вимог, згідно з якими просила: визнати недійсним підвищення ПАТ КБ Приватбанкв особі Вінницької філії по вищевказаному кредитному договору відсоткової ставки з 16,08% річних до 27,48% річних з лютого 2009 року; визнати недійсною виниклу заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ КБ Приватбанквнаслідок недійсності підвищення відсоткової ставки; зменшити розмір пені, нарахованої відповідачем за кредитним договором до грошової суми 1000 гривень; визнати недійсним п. 7.4 кредитного договору з підстав його невідповідності акту цивільного законодавства; стягнути з ПАТ КБ Приватбанкв особі Вінницької філії на її користь в порядку ст. 1210 ЦК України суму спричиненої матеріальної шкоди в розмірі 40000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 6 лютого 2012 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю, стягнуто з неї на користь держави судовий збір в розмірі 400 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, а саме: визнати недійсним здійснене ПАТ КБ Приватбанк підвищення відсоткової ставки; визнати недійсним п. 7.4 кредитного договору від 13.02.2007 року з підстав його невідповідності вимогам акту цивільного законодавства; визнати недійсною виниклу заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ КБ Приватбанкпо договору як наслідок недійсності підвищеної банком відсоткової ставки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 і її представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити на умовах, викладених у ній.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти вимог апеляційної скарги заперечує, просить її відхилити та залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, а сторонами не оспорюється, що 13 лютого 2007 року між ПАТ КБ Приватбанк(далі банк) та ОСОБА_2 (далі позичальник) укладено кредитний договір № VILWAN00001277 (далі договір), згідно з яким банк зобовязався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на поточний рахунок на строк з 13 лютого 2007 року по 11 лютого 2012 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії в розмірі 56212,16 грн. на наступні цілі: купівля автомобіля 44175,00 грн., а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування, та в розмірі 11564,41 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених договором, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменті у розмірі 1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати.

Кредит надано в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди за користування ним в зазначені договором строки.

Відповідно до п. 2.3.1 договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ).

При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вказаному порядку можливо в границях пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Відмовляючи в позові в частині визнання недійсним підвищення банком відсоткової ставки суд першої інстанції прийшов до висновку, що банк діяв у відповідності до умов договору та законодавства, що діяло на момент зміни умов договору, оскільки направив відповідне письмове повідомлення позивачу до дати, з якої починається застосування нової відсоткової ставки.

Проте такий висновок суду першої інстанції не відповідає дійсним обставинам справи та суперечить нормам матеріального права.

Так, суд виходив з того, що рішення про зміну відсоткової ставки за кредитом було прийняте відповідачем 25.12.2008 року, а повідомлення направлене позичальнику 08.01.2009 року, тобто банк скористався своїм правом на підняття відсоткової ставки до вступу в силу норм, які встановлювали заборону на вчинення таких дій.

Разом з тим, в розпорядженні №Э.40.0.0.0/1-20 від 25.12.2008 року, на яке послався суд (а.с. 187), не вказані причини зміни процентної ставки за діючими кредитами, а підвищену ставку для позичальників (не працівників банку і членів їх сімей) встановлено як 30% річних.

Листом від 25.12.2008 року (а.с. 186) банк повідомляв ОСОБА_2 про те, що у звязку із зміною конюнктури ринку грошових ресурсів України банк змушений вимагати зміни умов кредитного договору № VILWAN00001277 від 13.02.2007 року, а саме: починаючи з 01 лютого 2009 року відсоткова ставка за кредитним договором складатиме 27,48% на рік.

В разі незгоди із вказаними змінами кредитного договору, позичальнику запропоновано в строк до 20.01.2009 року звернутися у відділення Приватбанку, що обслуговує кредит, надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування та погасити заборгованість за кредитним договором в повному обсязі.

Отже згідно з вказаним листом датою вступу в чинність підвищеної відсоткової ставки є 1 лютого 2009 року. Відповідно до п. 2.3.1 договору протягом 7 календарних днів з цієї дати, тобто в період часу з 2 по 8 лютого 2009 року банк мав надіслати позичальникові письмове повідомлення про це.

Натомість як на підтвердження повідомлення позичальника про односторонню зміну умов договору підвищення відсоткової ставки, банк посилається на реєстр №558avt, складений ТОВ ПРИН-Ц, згідно з яким 08.01.2009 року ОСОБА_2 за адресою, вказаною в договорі нібито направлено рекомендованого листа.

Відомості про отримання ОСОБА_2 даного повідомлення в справі відсутні, а сама вона заперечує цю обставину.

За таких умов колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про належне повідомлення позивача про односторонню зміну банком відсоткової ставки.

Крім того, Законом України від 12 грудня 2008 року №661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" Цивільний кодекс України доповнено статтею 1056-1 Проценти за кредитним договором, згідно з ч. 2-3 якої встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно з розділом ІІ Закону, він набирає чинності через 10 днів з дня його опублікування, опублікований в газеті Урядовий Курєр30.12.2008 року, а тому набрав чинності з 09 січня 2009 року.

Відповідно до ст. 525, 651 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. ст. 536 та 1054 ЦК України необхідною умовою кредитного договору є розмір процентної ставки, тобто це є істотною умовою щодо якої сторони повинні дійти згоди в належній формі.

Належною формою кредитного договору на підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є письмова форма. Наслідком недодержання письмової форми такого договору є його нікчемність (ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1055 ЦК України).

Частина 3 статті 1056-1 ЦК України визначає, що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною

Отже, у разі недосягнення сторонами кредитного договору згоди в письмовій формі щодо нового розміру процентної ставки умова кредитного договору, що передбачає такий розмір, є нікчемною (ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 236 ЦК України).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 про визнання недійсним підвищення ПАТ КБ Приватбанквідсоткової ставки з 16,08% до 27,48% річних з 1 лютого 2009 року.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним п. 7.4 кредитного договору №VILWAN00001277, то вони до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, згідно з яким відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно з ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Пунктом 7.4 укладеного між сторонами договору передбачено, що згідно з ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Укладаючи договір, ОСОБА_2 погодилася з його умовами, в тому числі з п. 7.4, що засвідчила своїм підписом на тексті договору.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей).

Законодавчо визначених підстав для визнання п. 7.4 кредитного договору, укладеного між сторонами, немає, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Вимоги позивача про визнання недійсною заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ Приватбанкза кредитним договором від 13 лютого 2007 року до задоволення також не підлягають.

Так, згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Заборгованістю є грошові зобовязання, строк виконання яких настав. В частині 2 ст. 16 ЦК України відсутній такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання недійсною виниклої заборгованості.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже питання про розмір заборгованості позичальника перед кредитором вирішується при предявленні кредитором відповідної вимоги.

Позивачем не представлено суду належних і допустимих доказів предявлення позичальнику вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, про загальний розмір такої заборгованості, а також розмір вимог, що виникли внаслідок підвищення банком відсоткової ставки в односторонньому порядку, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід також відмовити.

Посилання позивача в даному випадку на ст. 1209, 1210 ЦК України є помилковим, так як зазначеними нормами закону врегульовано питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), тобто такої, що виникла з позадоговірних зобовязань. Наявність між сторонами договірних відносин виключає застосування даних норм закону.

Порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним підвищення в односторонньому порядку відсоткової ставки. Інші позовні вимоги до задоволення не підлягають.

У звязку із скасуванням рішення суду першої інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 88 слід змінити розподіл судових витрат: у звязку із задоволенням позовної вимоги немайнового характеру на користь позивача, яка звільнена від сплати судового збору - стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 107,30 грн.

Керуючись ст. 88, 304, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 6 лютого 2012 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним здійснене ПАТ КБ Приватбанкв особі Вінницької філії з 1 лютого 2009 року підвищення з 16,08% річних до 27,48% річних відсоткової ставки по кредитному договору №VILWAN00001277, укладеному 13 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ Приватбанкв особі Вінницької філії.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ПАТ КБ Приватбанкв доход держави судовий збір в розмірі 107,30 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Підпис ОСОБА_5
Судді: Підпис ОСОБА_6 Підпис ОСОБА_7

З оригіналом вірно

Суддя апеляційного суду Стадник І.М.