Номер провадження: 22-ц/1590/3652/2012
Головуючий у першій інстанції Турецький
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2012 року м. Одеса

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Артеменка І.А., Суворова В.О.

за участю секретаря - Лисенко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Подройко Геннадія Вікторовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа на стороні відповідача ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу нежилих приміщень та іпотечного договору недійсними, зобов'язання вчинити певні дії та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2011 року ОСОБА_6 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору купівлі продажу від 10 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним, повернення сторін у первісний стан шляхом повернення власнику об'єкту купівлі-продажу, визнання недійсним іпотечного договору від 10 вересня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1, визнання за позивачкою ? частини у власності об'єкту купівлі-продажу та зобов'язання ОСОБА_1 не чинити перешкод позивачці у користуванні зазначеною власністю.

Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що зазначені договори були укладені з порушенням вимог закону, з порушенням її прав без її згоди, як власника об'єкту купівлі-продажу - номеру - апартаментів № 261, внаслідок чого договір купівлі-продажу від 10 вересня 2007 року та іпотечний договір від 10 вересня 2007 року повинні бути визнанні недійсними, а сторони приведені у первинний стан, за нею необхідно визнати ? частину у праві власності на спірне майно.

Після введення в експлуатацію готельно-спортивного оздоровчого комплексу та прийняття його згідно акту державної приймальної комісії від 31 травня 2007 року, розпорядженням Приморської районної адміністрації ОМР від 01 червня 2007 року № 1081, зазначений об'єкт, розташований по АДРЕСА_1 введений в експлуатацію.

10 липня 2007 року виконкомом Одеської міської ради на імя ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на номер апартаменти з кухнею № 261, реєстраційний № 19626199.

На підставі зазначеного свідоцтва про право власності ОСОБА_2 без згоди позивачки здійснив відчуження зазначеного об'єкту нерухомості на користь ОСОБА_1 шляхом укладення договору купівлі-продажу від 10 вересня 2007 року, який позивачкою оспорюється як незаконний, оскільки позивачка з березня 2004 року перебуває в шлюбі з ОСОБА_2

Свою позицію позивачка підтвердила рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2003 року, яким шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, зареєстрований 30 січня 1997 року розірвано. Проте, зазначене рішення суду переглянуто за ново виявленими обставинами рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2009 року, яким у задоволенні позову про розірвання шлюбу між сторонами відмовлено, анульовано актовий запис про розірвання шлюбу № 416 від 28 травня 2003 року, виконаний відділом РАГС Київського РУЮ м. Одеси.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2009 року роз'яснено рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2009 року, згідно якого майнові та немайнові права подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 слід вважати поновленими з моменту, коли сторони поновили шлюбні відносини, а саме з березня 2004 року.

За викладених обставин позивачка вважає, що угода від 28 травня 2007 року до договору інвестування № ГП/р - 40 від 25 листопада 2005 року, договір інвестування № ГП/р - 40/1 в редакції від 27 червня 2007 року ОСОБА_2 уклав та набув право власності на номер - апартаменти з кухнею № 261 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом ОМР 10 липня 2007 року під час перебування у шлюбних відносинах з позивачкою, зазначений об'єкт нерухомості придбаний на спільні кошти, тому є спільною сумісною власністю позивачки та ОСОБА_2, а тому при здійсненні розпорядження зазначеним майном необхідна була письмова, нотаріально посвідчена згода ОСОБА_6 на відчуження спірного об'єкту нерухомості.

Відповідно до ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення або державної реєстрації має бути нотаріально посвідчена.

Позивачка, як співвласник спірного майна участі при укладенні договору купівлі-продажу від 10 вересня 2007 року не брала, згоди на відчуження об'єкту не надавала та не уповноважувала ОСОБА_2 на вчинення зазначеного договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За викладених обставин позивачка просила суд визнати зазначений правочин недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину, зобов'язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 об'єкт купівлі-продажу. У разі встановлення факту, що ОСОБА_1 не сплачував грошової суми ОСОБА_2 за об'єкт купівлі-продажу, правочин був вчинений без фактичного отримання від ОСОБА_1 ОСОБА_2 грошової суми для переведення прав власника майна на ОСОБА_1 з метою отримання останнім кредиту від банку, вирішити питання щодо зобов'язання ОСОБА_2 повернути 78320,00 грн. ОСОБА_1

Відповідно до діючого з 10 вересня 2007 року іпотечного договору між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 останній передав в іпотеку об'єкт нерухомого майна, придбаний у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 вересня 2007 року.

Відповідно до ст. 578 ч. 1 ЦК України майно, що є у спільній власності може бути передано у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Такої згоди позивачка не надавала.

У зв'язку з набуттям права власності на предмет іпотеки ОСОБА_1 з порушенням норм чинного законодавства договір іпотеки має бути визнаний недійсним.

Виходячи з викладеного, позивачка вважає, що має рівні частки у праві власності на номер-апартамент №261 площею 97,9 кв. м за адресою АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 з часткою кожного з них по ? частині.

Вважаючи свої права порушенними, позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом.

Рішенням суду від 02 лютого 2012 року позов задоволено, договір купівлі-продажу від 10 вересня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про продажу нежитлового приміщення номера-апартаменту з кухнею № 261 площею 97,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_1, посвідчений нотаріально, реєстр № 4832, № 233172 державної реєстрації правочинів - визнано недійсним, сторони повернуто у первісний стан, зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 78320,00 гривень, зобов'язано ОСОБА_1 повернути ОСОБА_2 нежилі приміщення, які були предметом договору купівлі-продажу.

Визнано недійсним іпотечний договір від 10 вересня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1, посвідчений нотаріально, реєстр №4836.

За ОСОБА_6 визнано ? частину у праві власності на нежилі приміщення - номер - апартамент з кухнею № 261, площею 97,9 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_6 зазначеним нежилим приміщенням.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року.

ОСОБА_2 також звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_6 у задоволенні позову.

Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Подройко Г.В. також вважає рішення суду незаконним, тому звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року, ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 п.3 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Відповідно до п.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 суд обґрунтовано, на підставі належних доказів дійшов висновку про наявність належних підстав для задоволення позову.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.11.2005р. між ПП «Прогрес-Риелт» та ОСОБА_8 був укладений договір №ГП/Р-40, згідно якого ПП «Прогрес-Риелт» зобов'язалось передати у власність ОСОБА_8 номер-апартаменти з кухнею будівельний номер №148/1 розрахунковою площею 98,42 м2, розташований на 2 поверсі в Пансіонатній частині готельного спортивно-оздоровчого комплексу за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_8 - прийняти об'єкт інвестування і сплатити за нього ПП «Прогрес-Риелт» інвестицію у розмірі 597 242,48 грн. з урахуванням ПДВ.

28.05.2007р. відповідно до п.8.7, п.8.9 Договору №ГП/Р-40 між ПП «Прогрес-Риелт», ОСОБА_8 та ОСОБА_2 була укладена Угода до договору про інвестування №ГП/Р-40 від 25.11.2005р., згідно п.1 якої сума у розмірі 597242,48 грн. з урахуванням ПДВ, яка була сплачена ОСОБА_8 ПП «Прогрес-Риелт» згідно умов договору про інвестування №ГП/Р-40 від 25.11.2005р., була зарахована як сплата інвестиційного внеску ОСОБА_2 згідно договору про інвестування №ГП/Р-40/1 від 28.05.2007р., а розрахунки між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 проводяться на підставі окремих угод.

27.06.2007р. між ПП «Прогрес-Риелт» та ОСОБА_2 була укладена Додаткова угода до Договору про інвестування №ГП/Р-40/1 від 28.05.2007р., яка відповідно до розділу ІІ набула чинності з моменту її підписання та є невід'ємною частиною цього Договору, згідно якої вказаний Договір про інвестування №ГП/Р-40/1 від 28.05.2007р. був викладений у новій редакції.

Відповідно до договору про інвестування №ГП/Р-40/1 в редакції від 27.06.2007р. ПП «Прогрес-Риелт» зобов'язалось передати у власність ОСОБА_2 номер-апартаменти з кухнею №261 загальною площею 97,90 м2, розташований на 2 поверсі в Пансіонатній частині готельного спортивно-оздоровчого комплексу за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 - прийняти об'єкт інвестування і сплатити за нього ПП «Прогрес-Риелт» інвестицію у розмірі 597 242,48 грн., з яких 497 702,07 грн. є вартістю об'єкту інвестування, а 99540,41 грн. - ПДВ.

Згідно п.6.3 Договору оформлення права власності ОСОБА_2 на номер-апартаменти з кухнею №261 здійснюється з видачею свідоцтва про право власності на це майно як на об'єкт нерухомого майна, на підставі цього Договору в редакції згідно до Додаткової угоди від 27.06.2007р., акту приймання-передачі об'єкту інвестування та відповідного рішення (розпорядження) органів влади про затвердження Акта державної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта будівництва в експлуатацію.

Згідно акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 31.05.2007р. об'єкт будівництва - готельний спортивно-оздоровчій комплекс за адресою: АДРЕСА_1, був прийнятий в експлуатацію.

Розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 01.06.2007р. № 1081 вищевказаний акт державної приймальної комісії від 31.05.2007р. був затверджений.

10.07.2007р. виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім'я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на номер-апартаменти з кухнею №261, зареєстроване в реєстрі права власності на нерухоме майно за №19626199, номер запису 3458 в книзі 66неж-30.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час набуття ОСОБА_2 права власності на апартаменти він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6, тобто апартаменти були придбані ними у спільну сумісну власність.

Судом встановлено, що рішенням Київського районного суду м.Одеси від 10.04.2003 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу- шлюб, зареєстрований 29.01.1997 року відділом РАГС виконкому Одеської міської ради, актовий запис №73, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, був розірваний.

Проте рішенням Київського районного суду м.Одеси від 13.11.2009 року у справі №2-7221/2009, яке було прийняте за результатами перегляду справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за нововиявленими обставинами, в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було відмовлено, актовий запис про розірвання шлюбу №416 від 28.05.2003 року був анульований.

Відповідно до цього рішення та ухвали Київського районного суду від 30.11.2009 року про роз'яснення рішення Київського районного суду м.Одеси від 13.11.2009 року було встановлено, що фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 були поновлені з березня 2004 року.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02.12.2011 року рішення Київського районного суду м.Одеси від 13.11.2009 року та ухвала Київського районного суду м.Одеси від 30.11.2009 року залишені без змін після перегляду їх в апеляційному порядку за апеляційними скаргами ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 та ОСОБА_7

Колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно та у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України оцінив наявні у справі докази, а саме подані ОСОБА_6 та ОСОБА_2 заяви до різних органів та установ, що вони не перебувають у шлюбі, зазначивши, що такі документи містять недостовірні відомості.

Допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, а також позивач ОСОБА_6, пояснили суду, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 починаючи з березня 2004 року (після нетривалого розлучення) разом з трьома своїми дітьми проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, тобто між ними існували фактичні шлюбні відносини. Спірні апартаменти були придбані ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у ОСОБА_8 за спільні кошти. Свідок ОСОБА_11, який є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_2, пояснив суду, що його мати та батько разом з його братом та сестрою проживали однією сім'єю постійно з 2004 року, в тому числі і в 2007 році. ОСОБА_2 є його батьком, а також батьком його молодшої сестри ОСОБА_20 та брата ОСОБА_21. Крім того свідок ОСОБА_11 та позивач ОСОБА_6 пояснили суду, що добре знають відповідача ОСОБА_1 та його дружину ОСОБА_7, між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є родинний зв'язок, вони являються двоюрідними братом та сестрою, ОСОБА_7 є хрещеною матір'ю ОСОБА_11, їх сім'ї раніше тісно спілкувалися, ходили одне до одного в гості, у зв'язку з цим ОСОБА_1 та ОСОБА_7 достовірно знали, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є чоловіком та дружиною і проживають однією сім'єю. Представник ОСОБА_2 також визнав факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю з березня 2004 року, а також придбання апартаментів саме в цей період за спільні кошти.

Доводи апелянта ПАТ «Райффайзенбанк Аваль», що суд першої інстанції надав преюдиційного значення рішенню Київського рійного суду від 13.11.2009 року та ухвалі від 30.11.2009 року у справі №2-7221/09 є помилковим, так як судом першої інстанції при оцінці доказів не була застосована норма ст.61 ЦПК України, і обставини, встановлені вказаними судовими рішеннями, оцінювалися нарівні з іншими доказами та в їх сукупності.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта ОСОБА_1, що ОСОБА_6 знала, що ОСОБА_16 продає апартаменти та надавала на це свою згоду. В зазначеному випадку ОСОБА_1 суперечить сам собі, одночасно заявляючи, що ОСОБА_6 не проживала з ОСОБА_2 однією сім'єю, а тому не має жодних прав на це майно. За таких обставин ОСОБА_1 не надав обґрунтування, навіщо ОСОБА_6 могла давати свою згоду ОСОБА_2 на відчуження апартаментів. Необґрунтованими є доводи ОСОБА_1 про те, що апартаменти ОСОБА_2 отримав безоплатно від ОСОБА_8, і в цей час він не проживав з ОСОБА_6 однією сім'єю, так як такі доводи ОСОБА_1 спростовуються наявними у справі письмовими доказами та показаннями свідків. Суд першої інстанції правомірно зазначив, що ОСОБА_1 зі своєї сторони не надав жодних допустимих та належних доказів в підтвердження своїх доводів, не виявив бажання надати пояснення за правилами допиту свідка, тоді як відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є, пояснення сторін, допитаних як свідків.

Щодо доводів апелянтів, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 кожен окремо у 2007 році брали в банку кредит та кожен повідомляв, що не проживає ні з ким однією сім'єю, а ОСОБА_6 отримувала допомогу на дитину як одинока мати, колегія суддів, виходячи з обставин справи та наявних в ній доказів, і в цій частині погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані відповідачами документи не можуть спростувати наявність фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та їх проживання однією сім'єю на протязі 2007 року, тобто в період придбання ОСОБА_2 апартаментів та їх відчуження. З матеріалів справи вбачається, що і банк вважав, що ОСОБА_6 при отриманні кредиту надавала завідомо неправдиву інформацію про свій сімейний стан, у зв'язку з чим банк звертався до правоохоронних органів.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 при отриманні кредиту та передачі майна в іпотеку інформацію про те, що вона не перебуває в шлюбі та не проживає ні з ким однією сім'єю, давала за рекомендаціями працівників банку аби уникнути додаткових проблем при отриманні кредиту, так як на той час її шлюб з ОСОБА_2 був розірваний згідно рішення суду. При цьому працівники банку достовірно знали, що вона проживає з ОСОБА_2, і ОСОБА_6 надавала згоду, щоб банк мав право перевірити надану нею інформацію.

При отримані соціальної допомоги ОСОБА_6, з її слів, діяла як одинока матір, так як її діти були народжені поза шлюбом.

Згідно норми ст.18-1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», в силу якої право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини (рішенні про усиновлення дитини) відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку державним органом реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини. Тобто одинокою матір'ю є жінки, якщо у свідоцтвах про народження дитини запис про батька проведено в установленому порядку державним органом реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері.

Оскільки на момент подання заяви про отримання допомоги офіційного рішення суду про поновлення шлюбних відносин ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не існувало, а запис про батька дітей ОСОБА_6 проведений за її вказівкою, діти були народжені поза шлюбом, то ОСОБА_6, вважала, що має право на таку допомогу. Разом з тим ОСОБА_6 добровільно повернула отриману нею соціальну допомогу, так як вважає, що отримувала її помилково.

Стосовно ОСОБА_2, поданої ним нотаріусу при відчуженні апартаментів про те, що апартаменти є його особистою власністю і він ні з ким у шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, виходячи з оцінки зібраних у справі доказів, то колегія суддів погоджується, що в ній містяться недостовірні відомості, а тому така заява не може спростувати факт спільного проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_2 однією сім'єю як на момент придбання апартаментів, так і на момент їх відчуження.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволені клопотання про виклик та допит як свідка приватного Нотаріуса ОСОБА_4 Так з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції були витребувані документи від приватного нотаріуса. Що стосується допиту нотаріуса як свідка, то відмовляючи в задоволенні цього клопотання, суд першої інстанції правильно виходив з того, що підставою для оскарження договору купівлі-продажу апартаментів є не порушення нотаріусом вимог чинного законодавства при посвідченні договорів купівлі-продажу та іпотеки. При цьому представник банку не обґрунтував, які відомості може повідомити нотаріус суду, враховуючи, що ніхто із сторін не заперечував правильність оформлення нотаріусом відповідних документів при посвідченні договорів.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно оцінивши докази, правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Частиною другою цієї статті встановлено, що на майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, тобто ст.60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Доводи апелянтів в цій частині є безпідставними, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на час придбання апартаментів та їх продажу проживали однією сім'єю, незважаючи на ту обставину, що на той час рішення Київського районного суду м.Одеси від 10.04.2003 року було чинним. Таким чином доводи апелянтів, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ст.60 та 65 СК України, є безпідставними.

З огляду на такі обставини висновок суду першої інстанції, що апартаменти були спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2, так як були придбані ними за грошові кошти під час спільного проживання однією сім'єю, є законним та обґрунтованим

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до положень ч.1 ст.65 СК України та ст.369 ЦК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У зв'язку з цим згода ОСОБА_6 на відчуження апартаментів мала бути нотаріально засвідчена до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

ОСОБА_6 як співвласник спірного майна участі при укладенні договору купівлі-продажу від 10.09.2007р. не брала, згоди на відчуження номеру-апартаментів №261 не надавала та не уповноважувала ОСОБА_2 на вчинення договору купівлі-продажу від 10.09.2007р.

Відповідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.2 ст.65 СК України дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Частиною 4 ст.369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

За таких обставин колегія суддів вважає законним рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу апартаментів.

Що стосується доводів апелянтів, що суд першої інстанції при застосуванні двосторонньої реституції як наслідків недійсності правочину безпідставно не стягнув з ОСОБА_2 грошові кошти, які він отримав від ОСОБА_1 по розписці, то колегія суддів виходить з наступного:

Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Зі змісту спірного договору купівлі-продажу апартаментів вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 78320,00грн до підписання цього договору.

Таким чином застосування двосторонньої реституції може мати місце лише в частині повернення отриманого по договору - ОСОБА_2 зобов'язаний повернути ОСОБА_1 78320 грн. 00 коп, а ОСОБА_1 - зобов'язати повернути ОСОБА_2 нежилі приміщення (номер-апартамент з кухнею) №261.

Що стосується повернення ОСОБА_1 272945,00 доларів США, які ОСОБА_2, за твердженням ОСОБА_1, отримав від нього за відчуження апартаментів, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 10.09.2007 року, то суд першої інстанції правомірно відмовив в поверненні цих коштів ОСОБА_1 в порядку застосування наслідків двосторонньої реституції. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.ст.632, 655 ЦК України ціна є обов'язковою умовою договору купівлі-продажу та має бути зазначена в договорі купівлі-продажу. Частиною 1 ст.639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до норми ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна, яким є апартаменти, має укладатися у письмовій формі і нотаріально посвідчуватися та підлягає державній реєстрації. Розписка була складена у простій письмовій формі від імені ОСОБА_2 про отримання ним від ОСОБА_1 272945,00 доларів США за продаж апартаментів не може бути частиною договору купівлі-продажу апартаментів та визначати ціну договору, так як вона нотаріально не посвідчена та, відповідно, як правочин не зареєстрована в державному реєстрі правочинів. У зв'язку з цим суд першої інстанції, визнаючи недійсним договір купівлі-продажу апартаментів, не вправі був застосувати наслідки недійсності договору у вигляді стягнення з ОСОБА_2 272945,00доларів США. Наслідком недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі правочинів, що стосуються окремих його умов, відповідно до ст.220 ЦК України є його нікчемність. Ухилення сторін від зазначення дійсної вартості відчужуваного нерухомого майна в договорі купівлі-продажу з метою ухилення від сплати обов'язкових платежів до бюджету та пенсійного фонду при його нотаріальному посвідченні у разі визнання такого договору недійсним має певні негативні правові наслідки для сторін, зокрема, позбавлення можливості в порядку реституції повернути сплачену суми, яка не вказана в нотаріально посвідченому договорі. ОСОБА_1 зі своєї сторони не заявляв до ОСОБА_2 позовних вимог про стягнення збитків в порядку ст.661 ЦК України, такі вимоги не були предметом позову, а тому у суду першої інстанції не було підстав для стягнення цих коштів з ОСОБА_2

Щодо доводів апелянтів про те, що ОСОБА_6 не мала права заявляти позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу апартаментів та договору іпотеки, так як не є стороною цих договорів, то колегія суддів вважає ці доводи безпідставними, так як згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Відповідно до норми ст.16 ЦК України одним із способів захисту прав є визнання правочину недійсним.

Згідно ст.215 ЦК України заперечувати дійсність правочину може також заінтересована особа, тобто особа, яка вважає, що спірним правочином порушені її права та законні інтереси. Враховуючи, що ОСОБА_6 оспорює договір купівлі-продажу та іпотеки апартаментів як їх власник (співвласник), то суд вважає, що вона є заінтересованою особою відносно цих договорів, а тому має право оспорювати їх дійсність. При цьому застосування двосторонньої реституції в даному випадку, а саме повернення апартаментів ОСОБА_2 від сторони оспорюваного договору ОСОБА_1 , як наслідку недійсності правочину, та визнання за ОСОБА_6 ? частки у праві власності на апартаменти в повній мірі відповідає способам захисту прав і нормам чинного законодавства України.

Так, положеннями абз.5 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно п.10 цієї Постанови реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

За таких обставин, враховуючи, що на даний час апартаменти знаходяться у власності ОСОБА_1, то суд першої інстанції дійшов законного висновку про можливість застосування двосторонньої реституції за недійсним правочином.

Щодо доводів апелянтів, що ОСОБА_6 пропустила строки позовної давності на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу апартаментів, то суд першої інстанції вирішив це питання у відповідності до закону на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до норми ст.261 ЦК України строк позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права або особу, яка її порушила.

Апелянт ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_6 була присутня при укладенні спірного договору купівлі-продажу апартаментів, так як саме вона була ініціатором укладення такого договору та допомагала ОСОБА_1 отримувати кредит для придбання апартаментів. Згідно доводів ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» доказами того, що ще у 2007 та 2008 роках ОСОБА_6 знала про те, що ОСОБА_2 уклав зі ОСОБА_1 спірний договір купівлі-продажу, є договори оренди апартаментів від 01.10.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_17 та від 20.09.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_18, заповнені ОСОБА_6, протокол зустрічі від 13.02.2008 року, зведений акт перевірки стану наявності застави від 02.02.2009 року, протокол зустрічі від 23.03.2009 року, заява директору банку від ОСОБА_1, написана ОСОБА_6 від 10.07.2009 року, а також квитанції про сплату ОСОБА_6 за ОСОБА_1 платежів по кредитному договору №010/15-54/07-471, в забезпечення якого були передані апартаменти.

Однак цим доказам суд першої інстанції дав оцінку в сукупності з іншими доказами у справі і дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 та інші відповідачі не довели суду, що ОСОБА_6 пропустила строк позовної давності.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що ОСОБА_6 була присутня при укладенні договору купівлі-продажу апартаментів, а також те, що вона допомагала ОСОБА_1 отримувати кредит, сторони по справі не заявляли жодних вимог про витребування доказів, які б могли це підтвердити. ОСОБА_1 також не надав суду оригінал заяви на отримання кредиту, на якій, як він стверджує, підпис від його імені проставила ОСОБА_6, яка і заповнювала цю заяву. В той же час з даної заяви вбачається, що її підписав ОСОБА_1, а документи та викладену в ній інформацію перевірив представник банку Тюріна Н.В.

Стосовно договорів оренди апартаментів від 01.10.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_17 та від 20.09.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_18, які як стверджує ОСОБА_1, були заповнені ОСОБА_6, то суд першої інстанції також обґрунтовано вказав, що відповідач не надав оригіналів цих договорів, а ОСОБА_6 не визнала, що вона підписувала такі договори від імені ОСОБА_1 у 2007 році. Як пояснила ОСОБА_6 та встановлено було в ході розгляду справи у 2007 році апартаменти були придбані ОСОБА_1 (10.09.2007 року) без будь-якого ремонту - «від будівельників» і проживання в них, а отже і здача в оренду, було неможливим. Ремонт в апартаментах проводила ОСОБА_6 за свої та ОСОБА_2 кошти, який був закінчений лише в кінці 2008 року. Крім того ОСОБА_6 пояснила суду, що такий договір є фіктивним, а ОСОБА_1 міг подавати його банку, щоб довести свої доходи та отримати відстрочку по сплаті кредиту чи отримати якісь інші кредити.

Відносно протоколу зустрічі від 13.02.2008 року, то суд першої інстанції обґрунтовано погодився з доводами представника позивача, що правильною датою цього протоколу слід вважати дату «13.02.2009 року», яка вказана в тексті протоколу. Крім того станом на 13.02.2008 року у ОСОБА_1 не було заборгованості по кредиту, а тому такий протокол на 13.02.2008 року час не міг складатися.

Саме з метою прийняття обґрунтованого рішення судом на стадії розгляду справи до матеріалів справи були залучені заперечення проти позову ОСОБА_1 з доданими документами, а також пояснення по справі позивача ОСОБА_6 з доданими документами. Враховуючи, що на стадії попереднього судового засідання ОСОБА_1 не надав суду свої заперечення, і подав їх лише на стадії розгляду справи разом з іншими документами, то дотримуючись принципу змагальності сторін, суд першої інстанції правильно задовольнив клопотання представника позивача про залучення документів до матеріалів справи, які були подані разом з поясненнями ОСОБА_6, так як деякі документи стосувалися заперечень ОСОБА_1, а саме квитанції про оплату ОСОБА_6 кредиту за ОСОБА_1, що за твердженням останнього свідчить проте, що ОСОБА_6 знала про відчуження апартаментів. Колегія суддів приймає до уваги, що для огляду оригінали поданих документів надав суду саме представник позивача. З цих квитанцій вбачається , що ОСОБА_6 починаючи з грудня 2007 року по лютий 2009 року сплачувала за ОСОБА_1 платежі в рахунок погашення кредиту та процентів по кредиту. ОСОБА_1 визнав ці обставини, однак наполягав, що це він давав гроші ОСОБА_6, проте доказів цього суду не надав. Суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги пояснення ОСОБА_6 в цій частині, а саме що вона сплачувала за ОСОБА_1 кредит, не знаючи, що то був за кредит, та про те, що апартаменти були продані ОСОБА_1, і в якості забезпечення зобов'язань були передані в іпотеку банку.

На підставі зібраних у справі доказів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_6 не знала про продаж ОСОБА_2 апартаментів ОСОБА_1, а тому висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 дізналася про порушення своїх прав восени 2008 року, а тому саме з 01.09.2008 року почався перебіг строку позовної давності для звернення ОСОБА_6 до суду з відповідним позовом, є обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до законного висновку про те, що договір іпотеки апартаментів від 10.09.2007р. має бути визнаний недійсним. Згідно цього договору ОСОБА_1 передав в іпотеку об'єкт нерухомого майна, а саме: нежилі приміщення (номер-апартаменти з кухнею) №261 загальною площею 97,9 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Проте, згідно ч.1 ст.578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

Зі своєї сторони ОСОБА_6 та ОСОБА_2 свою згоду на передання апартаментів в іпотеку не надавали, майновими поручителями ОСОБА_1 перед банком не виступали, а ОСОБА_1 набув право власності на предмет іпотеки з порушенням вимог чинного законодавства на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2007р., який укладений з порушенням вимог закону.

Відповідно до ст.546 ЦК України застава є одним із способів забезпечення виконання зобов'язання. Виходячи зі змісту ст.572, 575 ЦК України, ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника

Норми ст.ст.576, 583 ЦК України, ст.5, 6 Закону України «Про іпотеку» встановлюють, що передавати майно в іпотеку (заставу) має право власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Майно, що є у спільній власності, передається в іпотеку (заставу) лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

Згідно ст.7 Закону України «Про іпотеку» по договору іпотеки забезпечується основне зобов'язання іпотекодавця або третьої особи.

Так як судом встановлено, що ОСОБА_6 чи її чоловік ОСОБА_2 як співвласники спірного майна не передавали апартаменти в іпотеку, свою згоду на передачу не давали, а також не виступали перед банком майновими поручителями за зобов'язаннями ОСОБА_1, то передача апартаментів в іпотеку є незаконною.

Згідно ст.17 Закону «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Наслідком припинення іпотеки (визнання договору недійсним) згідно ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є скасування відповідного запису в Державному реєстрі прав.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України, ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суд першої інстанції дійшовши висновку, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 мають рівні частки у праві власності на номер-апартамент №261 загальною площею 97,9 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, частка у праві власності кожного з них складає ?, про що вказав в мотивувальній частині рішення, безпідставно в резолютивній частині рішення визнав право власності лише за ОСОБА_6, чим допустив правову невизначеність щодо іншої частини спільного майна. За таких обставин рішення суду першої інстанції в цій частині має бути змінене та визнано за ОСОБА_2 ? частку у праві власності на нежилі приміщення (номер-апартамент з кухнею) №261 загальною площею 97,9 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Так як згідно норми ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, то рішення суду першої інстанції в цій частині є законним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, п.3 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2012 року - змінити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 10.09.2007 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, згідно якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв у власність нежилі приміщення (номер-апартамент з кухнею) №261 загальною площею 97,9 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №4832 та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за реєстраційним №233172.

Повернути сторони у первісний стан, зобов'язавши ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 78320 (сімдесят вісім тисяч триста двадцять) грн. 00 коп, а ОСОБА_1 зобов'язати повернути ОСОБА_2 нежилі приміщення (номер-апартамент з кухнею) №261 загальною площею 97,9 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати недійсним іпотечний договір, укладений 10.09.2007р. між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Вузовського відділення Одеської обласної дирекції відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського округу нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №4836.

Визнати за ОСОБА_6 ? частку у праві власності на нежилі приміщення (номер-апартамент з кухнею) №261 загальною площею 97,9 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 ? частку у праві власності на нежилі приміщення (номер-апартамент з кухнею) №261 загальною площею 97,9 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_6 нежилими приміщеннями (номер-апартаменти з кухнею) №261 загальною площею 97,9 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.О. Суворов

І.А. Артеменко