справа №2-9719/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2011 року          Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді –Браги А.В.,

при секретарі –Лампіки О.В.,

за участю: представника позивача
–ОСОБА_1,

відповідача –ОСОБА_2,

представника відповідача –ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про
розірвання договору позики, стягнення
суми збитків за договором позики –

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2011 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернувся позивач із вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого
послався на те, що 26 січня 2010 року між
ним, як позикодавцем, та відповідачем
ОСОБА_4, як позичальником, було укладено
договір позики, за яким позичальник
отримала позику в розмірі 1201260,00
гривень, що на час укладення вказаного
договору дорівнювало 150000,00 доларів США,
зобов’язавшись її повернути згідно
графіку погашення до 26 січня 2015 року.
Посилаючись на те, що позичальником
було порушено строки погашення
чергового платежу за графіком, що
зумовило спричинення збитків позивачу
на суму 124,01 гривні, що позивач вважає
значною шкодою та істотним порушенням
умов договору, позивач просив суд
розірвати договір позики від 26 січня 2010
року, стягнувши солідарно з обох
відповідачів залишок суми позики в
розмірі 598227,48 гривень, а також збитки в
розмірі 124,01 гривні, поклавши судові
витрати на відповідачів. Обґрунтовуючи
пред’явлення до обох відповідачів
позовних вимог про солідарне стягнення
суми боргу, позивач мотивував свою
правову позицію тим, що другий
відповідач на час укладення договору
позики був чоловіком першого
відповідача, надавши останній згоду на
укладення такого договору позики. Дана
обставина з урахуванням положень ст.65
ч.4 СК України, створює обов’язок за
зобов’язанням позики і для другого з
подружжя.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
наполягав на їх задоволенні в повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, представник
відповідачів проти задоволення позову
заперечував, пославшись на те, що
підстави для розірвання договору є
несуттєвими, оскільки розмір збитків є
незначним, наразі наявне переплата з
боку відповідача близько 40000 доларів
США і сам позичальник не відмовляється
від подальшого виконання своїх
договірних зобов’язань.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
цивільної справи, суд приходить до
наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 26
січня 2010 року між позивачем, як
позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_4,
як позичальником, укладено нотаріально
посвідчений договір позики (а.с.6), за
яким позичальник 26 січня 2010 року
отримала позику в розмірі 1201260,00
гривень (а.с.8), що на час укладання
вказаного договору становило 150000,00
доларів США. При цьому, позичальник
зобов’язалась повернути кредит до 26
січня 2015 року відповідно до
погодженого сторонами договору
графіку (а.с.7).

Як встановленого в судовому засіданні
та визнано сторонами під час судового
розгляду, позичальником допущено
порушення виконання умов договору щодо
порядку та термінів повернення
чергової частини позики, що призвело до
виникнення збитків у позикодавця, які
становлять 124,01 гривні.

Також в судовому засіданні сторонами
визнано, що наразі у позичальника немає
заборгованості з чергових платежів
щодо повернення позики, навпаки
–наявна переплата на значну суму, щодо
набагато більше суми виниклих у
позивача збитків.

Зазначені обставини, що визнані
сторонами, за змістом ст.61 ч.1 ЦПК
України вважаються судом
встановленими та не підлягають
доказуванню.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім положень вказаного
вище договору, врегульовані нормами
Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до норм ст.ст.11, 627, 629 ЦК
України підставами для виникнення
цивільних прав та обов’язків, зокрема,
є договір, який є обов’язковим для
виконання сторонами. Різновидом
договору є договір позики, який,
враховуючи розмір наданої позивачем
суми позики, укладається в письмовій
формі (ст.ст.1046, 1047 ЦК України).

Згідно ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов’язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Нормою ст.1049 ЦК України визначено, що
позичальник зобов’язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі) у строк та в
порядку, що встановлені договором.

За змістом ст.ст.610, 611 ЦК України
порушенням зобов’язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов’язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов’язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема, розірвання договору.

Положеннями ст.651 ЦК України розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Договір може
бути розірвано за рішенням суду на
вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених вище норм
цивільного законодавства, суд
приходить до висновку про необхідність
відмови у задоволенні позову в частині
вимоги про розірвання договору позики
на підставі істотного порушення цього
договору позичальником.

Правова позиція суду з цього приводу
ґрунтується на тому, що умовою для
розірвання судом договору із вказаної
підстави є встановлення факту
істотності порушення однією стороною
умов договору.

При цьому, за змістом ст.651 ч.2 ЦК України
істотним є таке порушення умов
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на розраховувала
при укладенні договору.

Враховуючи розмір шкоди (124,01 гривні),
завданої позикодавцю внаслідок
порушення позичальником умов договору,
в порівнянні і загальною сумою позики
(1201260,00 гривень), від повернення якої
позичальник не відмовляється, а також
приймаючи до уваги, що наразі наявна
переплата позичальника за
встановленим сторонами графіком на
суму, що значно перевищує розмір
вказаної вище і завданої позикодавцю
шкоди, в суду відсутні підстави вважати
порушення позичальником графіку
повернення позики істотним порушенням
умов договору в розумінні ст.651 ч.2 ЦК
України, а отже і відсутні підстави для
розірвання договору за цих обставин.

При цьому, положеннями укладеного між
сторонами договору позики не
передбачено інших підстав та порядку
його розірвання.

Окрім того, позивач просить розірвати
договір позики від 26 січня 2010 року з
дати його укладення, що є неможливим за
змістом ст.653 ЦК України, оскільки
розірвання договору впливає на зміст
та обсяг договірних зобов’язань з
моменту розірвання. Отже, дана
обставина є додатковою підставою для
відмови в задоволенні вказаної вище
позовної вимоги.

Не підлягає задоволенню і решта
позовних вимог, як така, що
ґрунтувалася на задоволенні позову у
зазначеній частині.

Зокрема, не підлягає задоволенню
позовна вимога про стягнення з
відповідача на користь позивача
збитків у вигляді 3% річних від
простроченої суми, оскільки за змістом
ст.625 ЦК України такі збитків
стягуються лише одночасно із
простроченою сумою боргу. В зв’язку із
тим, що в задоволенні позовної вимоги
щодо стягнення боргу, як зазначалось
вище, судом відмовлено, немає підстав і
для задоволення позовної вимоги про
стягнення збитків у вигляді 3% річних,
як похідної від попередньої вимоги.

Слід зазначити, позовні вимоги про
стягнення частини невиплаченого боргу
та суми шкоди позивач пред’являє до
обох відповідачів на підставі ст.65 ч.4
СК України, як до подружжя.

Оскільки ж позивачем, його
представником не надано суду жодних
належних та допустимих доказів, що
отримана одним із подружжя –
відповідачем ОСОБА_4, позика
використана в інтересах сім’ї, в суду
відсутні підстави для застосування до
виниклих правовідносин положень ст.65
СК України.

З урахуванням викладеного слід також
зазначити, що відповідач ОСОБА_2 не є
стороною договору позики, а отже за
змістом ст.511 ЦК України зобов’язання
відповідача ОСОБА_4 за цим договором не
створює для ОСОБА_2 жодного обов’язку.

За таких обставин пред’явлені до
останнього позовні вимоги є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Підсумовуючи вище викладене суд вважає
за необхідне відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
покласти на позивача сплачені ним при
зверненні до суду судові витрати у
вигляді судового збору (державного
мита) в розмірі 1700,00 гривні та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 120,00 гривень.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 11, 15, 16, 256 - 258, 261, 525 - 526, 611, 625, 651, 1046,
ч. 2 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, ст. ст. 10,
11, 57, 60 - 61, 88, 209, 212 –215 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3, -
відмовити.

Судові витрати у справі, що
складаються з державного мита у ромірі
1700, 00 гривень та 120, 00 гривень витрат
щодо інформаційно –технічного
забезпечення розгляду справи,
покладаються на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя          А.В. Брага