АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія № 26 (4) інстанції ОСОБА_1
Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2011 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ляховської І.Є.,

суддів Барильської А.П., Карнаух В.В.,

при секретарі Євтодій К.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_2

Василівни,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 жовтня 2010 року за позовом ОСОБА_4 до Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ВАТ «Північний ГЗК») та просив стягнути з відповідача 173800 грн., у відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою професійної працездатності у звязку із професійним захворюванням.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 жовтня 2010 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні його позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на її думку, суд дійшов помилкового висновку відносно того, що ВАТ «ПівнГЗК» є неналежним відповідачем у справі, а також не врахував положення ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу по відшкодуванню моральної шкоди працівнику.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу ВАТ «Північний ГЗК» просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 тривалий час працював у шкідливих умовах праці у ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат».

Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 11 квітня 2006 року позивачу встановлені професійні захворювання: вібраційна хвороба першої другої ст. з полірадикулонейропатією переважно на поперековокрижовому рівні, на фоні спондилоартрозу та сходинкового ретроспонділолістезу L3 (0.3 см.) та L5 (0.5 см.), вираженими порушеннями біомеханіки хребта, стійким больовим та мязовотонічними синдромами, церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, нейродистрофією у вигляді: двостороннього плечолопаткового періартрозу ПФ першого-другого ступеню, деформівного артрозу ліктьових ПФ першого ст. і колінних суглобів в сполученні з періартрозом ПФ першого-другого ст.

Згідно п. п. 17, 19 акту розслідування професійного захворювання № 14 від 25 квітня 2006 року причиною професійного захворювання є робота протягом 31 років 10 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, винним у профзахворюванні позивача визнано адміністрацію Ганнівського карєру ВАТ «Північний ГЗК» в період роботи ОСОБА_4 яке допустило порушення вимог ст. 153 КЗпП України.

Висновком МСЕК від 03 липня 2006 року ОСОБА_4 вперше встановлено 40 % втрати професійної працездатності.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що правовідносини, які виникли між позивачем і відповідачем, регулюються законами України з окремих видів загальнообовязкового державного страхування, іншими нормативними актами, які містять норми щодо загальнообовязкового державного страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, а положення ст. ст. 153 та 237-1 КЗпП України, на які в обґрунтування свого позову послався позивач, на виниклі правовідносини не поширюються.

Однак з таким висновком погодитись не можна.

Відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності» в разі стійкої втрати професійної втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, в тому числі і виплати за моральну (немайнову) шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції не врахував, що зупинення, а в подальшому скасування права громадян, які потерпіли від професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Відділення Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату професійної працездатності», не позбавляє права цих громадян на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У звязку з тим, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обовязок відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому вказаною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як установлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання ОСОБА_4 трудових обовязків, а моральну шкоду йому заподіяно шкідливими умовами праці в цей період, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 з підстав відсутності у чинному законодавстві норми, яка визначає порядок відшкодування моральної шкоди працівнику, який втратив професійну працездатність внаслідок професійного захворювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Отже, на час виникнення у ОСОБА_4 права на відшкодування моральної шкоди 03 липня 2006 року зазначені положення ст. ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, і відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємство, з вини якого заподіяно моральну шкоду позивачу.

З огляду на вищезазначене колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. З урахуванням всіх обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що належною компенсацією відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди є 20000 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ВАТ «Північний ГЗК» на користь держави підлягають стягненню судовий збір в сумі 4,25 грн. та 15,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 303, 307, п. 4 ч.1 ст.309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 11 жовтня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди 20000 (двадцять тисяч) грн.

Стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в сумі 4,25 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи зі в розмірі 15,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

ОСОБА_5