РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2011 р.
Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді
Шеремета Г. І.

при секретарі Козак О.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування, суд -

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася з позовом до
відповідача про визнання недійсним
договору дарування квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачка позов
підтримала та пояснила, що будучи
одинокою людиною похилого віку, маючи
поганий стан здоров»я, потребувала
сторонньої допомоги, тому прийняла
пропозицію своєї племінниці ОСОБА_3
-відповідачки по справі про укладення
договору, згідно з яким мала отримувати
необхідну допомогу, догляд, оплату
комунальних послуг. 22.11.2005 року в
нотаріуса такий договір було укладено.
Відповідачка займалась
переоформленням на неї квартири після
смерті чоловіка та допомагала в
отриманні свідоцтва про право на
спадщину у нотаріуса. Після укладення
договору жодної допомоги та догляду,
оплати за квартиру відповідачка їй не
надавала, тому вона почала цікавитись в
кінці 2007 року про те, що за договір
укладено, який можна не виконувати.
Через знайомих отримала копію
договору, з якого їй стало відомо про
те, що натомість договору довічного
утримання, уклала договір дарування.
Жодного наміру дарувати квартиру
племінниці ОСОБА_3 не мала. Зробила
помилку при укладенні договору,
оскільки повірила словам відповідачки
про надання їй догляду та допомоги,
нерозуміючи до кінця різниці змісту та
наслідків договорів дарування та
довічного утримання.

Відповідачка в судовому засіданні
позову не визнала, пояснила, що
позивачку ніхто не змушував
підписувати договір дарування.
Підтвердила суду слова позивачки про
те, що обіцяла надавати необхідну
допомогу, догляд. Вважає, що жодної
помилки зі сторони позивачки не було,
оскільки як по договору дарування, так
і по договору довічного утримання
квартира стає ії власністю. Коли б йшла
мова тільки про договір довічного
утримання такого б не уклала, оскільки
це інший договір і такий ії не
влаштовував. На запитання суду
відповідачка не змогла пояснити в чому
полягала вигода позивачки в укладенні
саме договору дарування, і чи була
обізнана в різних правових наслідках
договорів дарування та довічного
утримання.

Оглянувши матеріали справи, заслухавши
пояснення сторін, оцінивши в
сукупності зібрані по справі докази,
суд приходить до висновку, що позов
слід задоволити виходячи з наступних
підстав.

22.11.2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
укладено договір дарування квартири,
згідно якого ОСОБА_1 подарувала, а
ОСОБА_3 прийняла у дар квартиру
АДРЕСА_1.( а.с.4)

Згідно п.9 вище вказаного договору
право власності на квартиру переходить
з моменту передачі обдарованому
предмету договору шляхом символічної
передачі ключів від квартири під час
укладення цього договору. Договір
підписано сторонами у присутності
державного нотаріуса Ярошенко Ж.С.,
особу сторін встановлено,
дієздатність, а також належність
ОСОБА_1 квартири перевірено.

Позивачка заявила вимоги про визнання
договору дарування недійсним, оскільки
такий вчинено під впливом помилки,
оскільки не розуміла різниці між
наслідками договору дарування та
довічного утримання.

Відповідно до вимог ст..229 ЦК України
якщо особа, яка вчинила правочин
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов»язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків встановлених законом.

Позивачкою на підтвердження своїх
вимог долучено до матеріалів справи
договір від 6.05.2005 року укладений між
територіальним центром соціального
обслуговування пенсіонерів та ОСОБА_1
згідно якого ОСОБА_1 приймається на
обслуговування Личаківським
відділенням соціальної допомоги вдома
згідно особистої заяви, обслуговування
буде проводитись два рази на тиждень
згідно графіку. Також надано суду
квитанції про оплату за
житлово-комунальні послуги в
підтвердження того, що особисто
здійснювала оплату за надані послуги.

Оцінюючи вищенаведені пояснення,
документи зібрані по справі, суд
приходить до висновку про те, що
фактичними обіцянками про догляд та
допомогу відповідачка сприяла
неправильному розумінню та сприйняттю
позивачкою майбутніх наслідків саме
договору дарування, а не бажаного нею
договору довічного утримання.
Відповідачка в свою чергу обіцяючи
доглядати та допомагати, удавала перед
позивачкою, фактично виконання
договору довічного утримання, а в свою
чергу самоусунулась від виконання
такого, оскільки, як зазначено вище,
такий був для неї невигідний. Тому суд
приходить до переконання, що позивачка
була поставлена в умови ( замовчування
реальності), суті договору, в
результаті чого діяла під впливом
помилки.

Крім того, встановлено, що відповідачка
маючи власність у вигляді квартири не
несла витрат за ії утримання, вся
оплата проводилась за рахунок
позивачки. Суду пояснила, що не платила,
бо не проживала і не повинна платити за
те, чим не користується. Твердження про
чинення перешкод в користуванні
власністю суд розцінює критично,
оскільки питання про усунення таких
перешкод перед позивачем не ставила. На
думку суду цей факт, при обставинах які
склались, свідчить лише про те, що
намагалась якомога довше скривати
перед позивачкою, який саме договір
укладено. Враховуючи природу договору
довічного утримання була б зобов»язана
оплачувати житло, надавати матеріальну
та іншу допомогу до смерті позивачки.
Такі обов»язки за словами відповідачки
були для неї обтяжливими,

Керуючись ст.ст.3, 4-6, 57-60, 209, 294 ЦПК
України, ст.ст.15, 16, 229 ЦК України ,

суд,-

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 22 листопада 2005
року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судових витрат в сумі 223 грн.00 коп.

На рішення може бути подана апеляція до
апеляційного суду Львівської області в
порядку та строки передбачені ст. 294 ЦПК
України

Суддя:
Шеремета Г. І.