АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
22ц-6453/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Категорія 19 Доповідач - Каратаєва Л.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого Каратаєвої Л.О.

Суддів Михайловської С.Ю., Чубукова О.П.

При секретарі Куць О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

встановила:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2010 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовлено (а.с.205-206).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2В, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія судді вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка по справі ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири № 45 будинку 115 по пр.ім. Гзети Правдав м.Дніпропетровську на підставі того, що вказана квартира знаходилась у спільній сумісній власності її та її колишнього чоловіка ОСОБА_3 (відповідача по справі). Вона надала відповідачу згоду на продаж квартири за 13000 доларів США, а ОСОБА_3 продав її за 13097 грн. Також вважає, що між її бувшим чоловіком ОСОБА_6 та покупцем квартири відповідачем по справі ОСОБА_4 наявна зловмисна домовленість, що також є підставою для визнання угоди недійсною. Крім цього, ОСОБА_3 були порушені права їх двох неповнолітніх дітей, оскільки останній обіцяв купити їй з дітьми двокімнатну квартиру, яку до цього часу не купив.

Згідно з вимогами ч.3 ст.10, ч.1, 4 ст.60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.65 СК, для укладання одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово, а згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Вказані вимоги законодавства, при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири, дотримані були та позивачкою надана згода на продаж квартири, яка нотаріально засвідчена (а.с.200). Заява про давання згоди не містить будь-яких посилань, саме за яку ціну повинна бути продана квартира та за яких умов надається вказана згода.

Таким чином, позивачкою не доведено, відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК, що між нею та відповідачем ОСОБА_6 існували будь-які домовленості стосовно умов продажу квартири. Також остання не довела, відповідно до вказаних вище статей, наявність зловмисної домовленості між відповідачами щодо ціни квартири.

Доводи апелянта стосовно продажу квартири за ціну меншу ніж вона очікувала, не спростовують правильність рішення суду першої інстанції та не можуть бути підставою для визнання угоди купівлі-продажу недійсною, оскільки відповідно до п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, встановлено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, позивачка не позбавлена права стягнути грошову компенсацію або частину майна в рахунок недоотриманої частини грошей з продажу квартири, за умови доведеності, що квартира повинна була бути продана за більшу суму.

Також суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність порушень прав неповнолітніх дітей, оскільки останні не були власниками спірної квартири.

Встановивши обставини по справі та правовідносини, що виникли між сторонами, суд першої інстанції надав їм правильну правову оцінку та ухвалив законне та обгрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, яке відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України.

Доводи апелянта зводяться до тлумачення чинного законодавства та переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, тоді як, згідно ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді