РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2011 року

Личаківський районний суд м.
Львова

в складі: головуючого судді Леньо
С.І.

при секретарі
Станько Р.О.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Львові цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа ПП
«Ганусин», ОСОБА_6 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди
завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, -

в с
т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду
з позовом про відшкодування
матеріальної шкоди в розмірі 33 328,14 грн.,
моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.,
завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди та
судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що 25.04.2009 року в 11.00
год. на вул. Городоцькій, 168-б у м. Львові
ОСОБА_2, за згодою ОСОБА_5 та в її
присутності, керуючи автобусом ХАЗ,
д.н.з. НОМЕР_1, що перебуває у власності
останньої, здійснив зіткнення з
автомобілем марки «Вольксваген Поло»,
д.н.з. НОМЕР_2, за кермом якого
перебувала позивач. Внаслідок ДТП
позивачу було заподіяно легкі тілесні
ушкодження, а також технічні
пошкодження її транспортного засобу.
Проведеним дізнанням встановлено, що
водій ОСОБА_2 проявив неуважність до
оточуючої дорожньої обстановки та її
змін, не врахував стан транспортного
засобу, не дотримався безпечної
дистанції під час руху, що призвело до
зіткнення. Згідно експертного
дослідження вартість відновлювального
ремонту автомобіля внаслідок ДТП
становить 32 320,14 грн., за проведення
експертного дослідження позивач
сплатила 707 грн. та за повідомлення
відповідачів про час проведення
дослідження –200 грн. Враховуючи, що
ОСОБА_5 передала ОСОБА_2 управління
автобусом без належного правового
оформлення, тому на підставі ст. 1187 ЦК
України просить стягнути з неї 33 328,14
грн. завданої матеріальної шкоди. Крім
цього, внаслідок ДТП та заподіяння
позивачу тілесних ушкоджень, виникли
фактори, що спричинили негативні
емоції, переживання. Фізичний і
психологічний стан здоров»я,
неможливість пересуватися власним
транспортом, в результаті його
пошкодження, спричинили позивачу
моральної шкоди, яку вона оцінює в 5 000
грн. та просить стягнути з відповідача
ОСОБА_5

В судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги з підстав
наведених в заяві. Також пояснила, що
власником автомобіля марки
«Вольксваген Поло»є ОСОБА_6, вона
керувала транспортним засобом на
підставі довіреності. Разом з тим, вона
особисто обслуговувала автомобіль та
після ДТП понесла всі витрати на його
ремонт, тому має право на відшкодування
понесених нею грошових коштів. На даний
час автомобіль відремонтований та
відчужений нею іншій особі. Крім цього,
позивач зазначила, що автобус, яким
керував ОСОБА_2 в день ДТП
використовувався як маршрутне таксі
«№54», в якому були пасажири. У зв’язку
з встановленими в ході розгляду справи
обставинами просить ухвалити рішення
про стягнення коштів з винної особи.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечили
проти позову з тих підстав, що ОСОБА_2 не
може нести відповідальність за
заподіяну позивачу шкоду. Позивачу
було заподіяно шкоду внаслідок ДТП, що
мала місце 25.04.2009 року внаслідок
зіткнення маршрутного автобуса 54-го
маршруту, д.н.з. НОМЕР_1, яким керував
ОСОБА_2 та легкового автомобіля марки
«Вольсваген», д.н.з. ВС 3073, яким керувала
позивач. ОСОБА_2 керував даним
автобусом як найманий водій
маршрутного таксі, пасажирські
перевезення на якому здійснюються
перевізником ПП «Ганусин», згідно
укладеного договору з Управлінням
транспорту і зв’язку Львівської
міської ради. Хоча ОСОБА_2 не
працевлаштувався офіційно, не
підписував жодних договорів, однак
вказаний вище факт стверджується
поясненнями позивача, відповідача
ОСОБА_5, фотознімком маршрутного
автобуса, показаннями свідка ОСОБА_7,
яка під час ДТП перебувала як пасажир в
автомобілі позивача, свідка ОСОБА_8,
який перебував в автобусі як пасажир, а
також показаннями ОСОБА_2, який за його
клопотанням був допитаний як свідок та
ствердив, що був прийнятий на роботу
ОСОБА_5 на посаду водія маршрутного
автобуса 54-го маршруту, а від ПП
«Ганусин»отримував шляхові листи.
Вважають, що ПП «Ганусин»умисно
знищило всі документи на підтвердження
того, що ОСОБА_2 був прийнятий на роботу.
Таким чином, в силу ст. 24 КЗпП України
ОСОБА_2 був таким, що фактично допущений
до роботи водія автобуса д.н.з. НОМЕР_1,
який здійснював перевезення пасажирів
по маршруту № 54. Тому вважають, що
відповідальність за заподіяну
позивачу шкоду несуть ОСОБА_5 та ПП
«Ганусин», а ОСОБА_2 може нести
відповідальність лише в порядку
регресу.

Відповідач ОСОБА_5 та її представник
ОСОБА_9 в судове засідання 02.06.11р. не
з»явилися. Однак, в ході розгляди
справи брали участь в судових
засіданнях та надавали пояснення по
суті справи, які суд приймає до уваги.
Так, 25.04.2009 року сталася ДТП, внаслідок
якої позивачу було завдано
матеріальної шкоди, розмір якої
вважають ОСОБА_1 завищений. ОСОБА_2
керував автобусом ХАЗ, д.н.з. № НОМЕР_1
за наявності посвідчення водія, за
усним дорученням ОСОБА_5 та в її
присутності, тому на підставі п.2 п. 2.2
ПДР України він на відповідній
правовій підставі володів
транспортним засобом. Лише з етичних
міркувань та як власник автобусу
ОСОБА_5 зазначала, що за наявності
законних підстав готова частково
відшкодувати збитки. Однак, судовим
рішенням було встановлено вину ОСОБА_2
у скоєному ДТП та притягнуто до
адміністративної відповідальності.
Його покликання на те, що він перебував
з нею в трудових відносинах не
відповідають дійсності. При цьому,
будь-яких правовідносин із ПП
«Ганусин»у неї не було та немає, в тому
числі між ними не укладався договір
оренди для використання автобуса в
цілях маршрутного перевезення. За
таких обставин вважають, що
відповідальність за завдані збитки
повинна бути покладена на ОСОБА_2

Представник третьої особи ПП
«Ганусин»- ОСОБА_4 в судовому засіданні
заперечив позовні вимоги та пояснив, що
підприємство згідно договору
укладеного з Управлінням транспорту і
зв’язку Львівської міської ради є
перевізником на міському автобусному
маршруті № 54. Однак, автобус ХАЗ, д.н.з.
№ НОМЕР_1, належний ОСОБА_5 ніколи не
використовувався для перевезення,
жодних договорів, в тому числі договір
оренди транспортного засобу з ОСОБА_5
не укладався. Також ОСОБА_2 не перебував
в трудових відносинах з підприємством,
тобто ні офіційно не приймався на
роботу, ні фактично не допускався до
роботи, що підтверджує відповідною
довідкою. При цьому представити
журнали реєстрації не видається
можливим у зв’язку із їх знищенням
внаслідок затоплення, яке мало місце
25.09.2010 року. Як пояснила ОСОБА_5 вона не
перебувала в трудових відносинах з
ОСОБА_2, а також не мала жодних
правовідносин з ПП «Ганусин». В свою
чергу під час ДТП ОСОБА_2 керував
автобусом на відповідній правовій
підставі за згодою та в присутності
власника ОСОБА_5, визнаний винним у
скоєнні адміністративного
правопорушення, тому повинен нести
відповідальність за завдану шкоду.
Щодо розміру позовних вимог вказав, що
згідно закону відшкодуванню
підлягають лише матеріальні збитки, а
не вартість відновлювального ремонту,
а розмір моральної шкоди позивачем не
обґрунтований та не підтверджений
належними доказами. Крім цього, звертає
увагу, що ОСОБА_1 не є власником
пошкодженого транспортного засобу.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання
не з»явився, хоча повідомлявся судом
про час та місце розгляду справи
належним чином. Однак, подав на адресу
суду заяву, в якій вказав, що є
власником легкового автомобіля марки
«Вольксваген Поло», д.н. НОМЕР_2, згідно
довіреності від 04.06.2007 року передав
ОСОБА_1 право керування та
обслуговування вказаним автомобілем,
та з моменту оформлення доручення
жодних матеріальних претензій до неї
немає, усі поточні ремонти проводить
вказана громадянка, особистих коштів
на обслуговування автомобіля ОСОБА_6 не
витрачав. За таких обставин суд вважає
за можливе розглянути справу у його
відсутності на підставі наявних
доказів.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, показання свідків та
дослідивши представлені по справі
докази, суд дійшов висновку, що позов
слід задовольнити частково з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.04.2009 р. о 11 год. 10
хв. по вул. Городоцька, 168-б у м. Львові
сталась дорожньо-транспортна пригода
за участю водія ОСОБА_2, який керуючи
автобусом марки «ХАЗ», д.н.з. НОМЕР_1,
порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху
України (проявив неуважність до
оточуючої дорожньої обстановки та її
змін, не врахував стан транспортного
засобу, не дотримався безпечної
дистанції під час руху) та здійснив
зіткнення з автомобілем НОМЕР_3 під
керуванням позивача ОСОБА_1, що
призвело до пошкодження транспортного
засобу.

Дані обставини підтверджуються
дослідженими в судовому засіданні
матеріалами № 345-155 по факту ДТП, яка
мала місце 25.04.09р. та матеріалами
адміністративної справи № 3-2675. Так,
згідно постанови Сихівського
районного суду м. Львова від 23 липня 2010
року, яка набрала законної сили, ОСОБА_2
по цьому факту визнано винним у
вчиненні адміністративного
правопорушення передбаченого ст. 124
КУпАП. При цьому в ході розгляду
вказаних справ та даної цивільної
справи судом не здобуто жодних доказів
про порушення позивачем ОСОБА_1 ПДР
України.

Як вбачається з правовстановлюючих
документів власником автомобіля
НОМЕР_3 є ОСОБА_6, а ОСОБА_1 у
встановленому законом порядку
керувала транспортним засобом на
підставі довіреності від 04.06.2007 року.

В силу ст.ст. 22,1166 ЦК України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування. Шкода завдана майну
фізичної особи відшкодовується особою,
яка її завдала.

Разом з тим, в судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_1 користувалася
та розпоряджалася автомобілем, в тому
числі обслуговувала його, на
відповідній правовій підставі, та
виключно за свої особисті кошти
здійснювала ремонт пошкодженого
внаслідок ДТП транспортного засобу
марки «Вольксваген», д.н.з. НОМЕР_2. Дана
обставина підтверджується і заявою
третьої особи ОСОБА_6, який як власник
автомобіля підтвердив, що ОСОБА_1
згідно довіреності здійснювала
керування та обслуговування
автомобіля, проводила ремонтні роботи,
тому з часу оформлення доручення він не
має жодних матеріальних претензій до
позивача, оскільки особистих коштів на
обслуговування автомобіля не витрачав.
Таким чином, судом беззаперечно
встановлено законне право ОСОБА_1 на
відшкодування завданих їй збитків в
результаті порушеного цивільного
права.

Як вбачається з правовстановлюючих
документів власником автобуса марки
«ХАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_5 В судовому
засіданні встановлено, що на час
дорожньо-транспортної пригоди, яка
мала місце 25.04.2009 року, за кермом
автобуса перебував ОСОБА_2 при
наявності посвідчення водія на право
керування транспортним засобом такої
категорії, за усним дорученням ОСОБА_5
та в її присутності. Вказані обставини
підтверджуються письмовими доказами
та не оспорюються учасниками процесу, а
тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не
підлягають доказуванню.

Відповідно до п.2 п.2.2 ПДР України
власник транспортного засобу, а також
особа, яка використовує такий
транспортний засіб на законних
підставах, можуть передавати у своїй
присутності керування транспортним
засобом іншій особі, що має при собі
посвідчення на право керування
транспортним засобом відповідної
категорії, а також особі, яка
навчається водінню транспортним
засобом відповідно до вимог цих Правил.

У відповідності до ст. 1166 ЦК України,
майнова шкода завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Статтею
1187 ЦК України обов»язок відшкодувати
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки покладено на особу, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку. Згідно із ст. 1188 ЦК
України шкода, завдана внаслідок
взаємодії кількох джерел підвищеної
небезпеки, відшкодовується на
загальних підставах, а саме шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Таким чином, судом беззаперечно
встановлено, що на час ДТП ОСОБА_2 на
відповідній правовій підставі володів
транспортним засобом, внаслідок
порушення ПДР України здійснив
зіткнення з автомобілем під керуванням
ОСОБА_1, його вина доведена у
встановленому законом порядку. Окрім
цього, в ході розгляду справи ОСОБА_2 за
згодою позивача був залучений
відповідачем та провадження у справі
зупинялося за клопотанням його
представника до вирішення справи про
адміністративне правопорушення для
з»ясування тої обставини хто повинен
нести відповідальність за завдану
шкоду (а.с.73). Також суд бере до уваги те,
що в судовому засіданні позивач
просила ухвалити рішення про стягнення
коштів з винної особи.

З огляду на викладене, суд прийшов до
переконання, що ОСОБА_2 будучи належним
відповідачем у справі повинен нести
відповідальність за позовними
вимогами ОСОБА_1 та відшкодувати
завдану їй шкоду.

Щодо розміру позовних вимог суд
враховує наступне.

Відповідно до висновку спеціаліста №
173 експертного автотоварознавчого
дослідження від 25.05.2009 року вартість
відновлювального ремонту автомобіля
ОСОБА_10, д.н.з. НОМЕР_2, від виявлених на
момент огляду 12.05-15.05.2009 року його
пошкоджень внаслідок ДТП, в цінах на
вказану дату огляду, становить 32 320,14
грн. Вартість матеріального збитку з
технічної точки зору, заподіяного
власнику автомобіля ОСОБА_10, д.н.з.
НОМЕР_2, внаслідок його пошкодження у
ДТП, з врахуванням цих пошкоджень, що
виявлені на момент огляду 12.05.-15.05.2009
року, за вимогами методики
автотоварознавчої експертизи
затвердженої 24.11.2003 року та в цінах
станом на час проведення дослідження
становить 19 597,30 грн. (а.с.21-38).

В ході розгляду справи судом не здобуто
інших доказів щодо вартості заподіяної
матеріальної шкоди, клопотання ОСОБА_5
про призначення повторної експертизи
відповідачем в засіданні не
підтримано, вище вказаний висновок
експертного дослідження об’єктивно
відповідає встановленим пошкодженням
транспортного засобу позивача
отриманих внаслідок ДТП. Також суд
звертає увагу, що дослідження
проводилося в присутності
відповідачів і вони мали можливість
висловити свої заперечення при огляді
автомобіля.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України, що
регламентує способи відшкодування
шкоди, завданої майну потерпілого,
розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі. Згідно п. 2.7 «ОСОБА_7
товарознавчої експертизи та оцінки
дорожніх транспортних
засобів»вартість матеріального збитку
- з технічної точки зору вартісне
значення реальних витрат, яких зазнає
власник у разі пошкодження або
розукомплектування ДТЗ з урахуванням
фізичного зносу.

Враховуючи наведене, відшкодуванню
підлягає вартість матеріального
збитку, а не вартість відновлювального
ремонту автомобіля як зазначає
позивач, тому з відповідача ОСОБА_2 слід
стягнути на користь ОСОБА_1 19 597,30 грн.
матеріального збитку завданого
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала.
Ч. 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини особи, фізичною або
юридичною особою, що її завдала, якщо її
завдано каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров»я внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки.

Як вбачається з довідки
травматологічного пункту № 1 від 25.04.2009
року (а.с.46) при огляді ОСОБА_1 виявлено
забій м»яких тканин
грудно-поперекового відділу хребта.
Згідно акту судово-медичного
обстеження № 986 від 27.04.2009 року,
постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи від 04.05.2009 року
(а.с.14) встановлено, що в результаті
пригоди ОСОБА_1 отримала легкі тілесні
ушкодження.

Беручи до уваги подані позивачем
докази, якими обгрунтовувалися її
позовні вимоги, та аналізуючи їх в
сукупності судом встановлено, що
внаслідок дій відповідача ОСОБА_2
позивачу було завдано моральну шкоду,
яка полягала у фізичному болю та
стражданнях у зв’язку з ушкодженням
здоров»я. Крім цього, пошкодження
автомобіля, який перебував у правовому
володінні ОСОБА_1, з вини ОСОБА_2
унеможливлювали, без спеціального
ремонту та заміни запчастин, його
експлуатацію, тому позивач довгий час
не могла експлуатувати автомобіль, що
беззаперечно призвело до порушення її
повноцінного життєвого ритму, вимагало
тривалого часу та значних зусиль для
відновлення своїх порушених прав, за
захистом яких позивач звернулася до
суду.

Виходячи з наведеного суд вважає за
необхідне частково задовольнити позов
про відшкодування моральної шкоди та
стягнути з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивача 500 грн. моральної
шкоди, завданої внаслідок ДТП, оскільки
такий розмір об’єктивно відповідає
завданим позивачу моральним
стражданням.

При визначенні розміру моральних
збитків суд виходив з п.п. 3, 5,9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
31.03.1995 року №4 “Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди. Відповідно до
Постанови, розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо), та з урахуванням інших обставин.
Зокрема враховується стан здоров’я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих та виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.

Поряд з наведеним, суд не приймає уваги
покликання відповідача ОСОБА_2 та його
представника на ст. 1172 ЦК України,
згідно якої особа відшкодовує шкоду,
завдану її працівником під час
виконання ним своїх трудових
обов’язків, та на ст. 24 КЗпП України,
згідно якої трудовий договір
вважається укладеним і тоді коли
працівника фактично було допущено до
роботи, оскільки в ході розгляду справи
не здобуто жодних належних та
допустимих доказів, та всупереч вимог
ст. 60 ЦПК України не представлено таких
сторонами, на підтвердження того факту,
що ОСОБА_2 перебував в трудових
відносинах з ОСОБА_5 чи ПП «Ганусин»або
фактично був допущений до роботи.

Так, в судовому засіданні позивач
зазначала, що з її автомобілем здійснив
зіткнення автобус марки «ХАЗ», д.н.з.
НОМЕР_1, який здійснював пасажирські
перевезення на маршруті № 54, в салоні
транспортного засобу перебували
пасажири. Також це підтвердила
допитана як свідок ОСОБА_7, яка
перебувала під час ДТП в салоні
автомобіля позивача, та свідок ОСОБА_8,
який в той час як пасажир перебував в
салоні автобуса, що здійснював маршрут
по № 54. Допитаний як свідок відповідач
ОСОБА_2 (за його клопотанням) вказав, що
ОСОБА_5 усно доручила йому керувати
автобусом в її присутності для того щоб
з»ясувати його навики водія, щоб в
подальшому оформити з ним трудові
відносини як з водієм транспортного
засобу маршруту № 54, він отримував в ПП
«Ганусин»шляхові листи, проходив
техогляд автобуса, медогляд та
здійснював перевезення пасажирів.
Однак, офіційно не був
працевлаштований на ПП «Ганусин»та не
укладав трудового договору із ОСОБА_5,
але вважає, що фактично був допущений
до роботи. На підтвердження того, що
вказаний автобус надалі здійснює
перевезення пасажирів на маршруті № 54
представник ОСОБА_2 надав світлину
(а.с.102).

Разом з тим, як встановлено судом,
ОСОБА_2 не перебував в трудових
відносинах з ПП «Ганусин»та ОСОБА_5,
трудові договори між ними не
укладалися, що не заперечується і самим
відповідачем. Та обставина, що ОСОБА_2
був фактично допущений до роботи
вказаними особами не знайшла свого
підтвердження в судовому засіданні.
Згідно договору на перевезення
пасажирів автомобільним транспортом
від 14.11.2005 року укладеним з Управлінням
транспорту і зв’язку Львівської
міської ради, ПП «Ганусин» надано
дозвіл на перевезення пасажирів на
автобусному маршруті № 54 (а.с.129-131).
Однак, ПП «Ганусин»не укладало
договору оренди автобуса марки «ХАЗ»,
д.н.з. НОМЕР_1, з ОСОБА_5, та не укладало
трудового договору з ОСОБА_2, що
підтверджується довідкою № 29 від
30.05.11р., а також поясненнями
представника підприємства та ОСОБА_5
(а.с.144). У зв’язку із знищенням журналів
реєстрації та дорожніх листів за
період 2006-2010 рр. у зв’язку із
затопленням приміщення архіву, що
стверджується актом від 15.09.2010 року,
дослідити такі документи в засіданні
не виявилося можливим (а.с.145). Натомість
суд надає віри поясненням відповідача
ОСОБА_5 та представника ПП «Ганусин», а
також наданій ним довідці, оскільки
документів, які б підтверджували
протилежне не представлено. Відтак,
будь-яких доказів того, що ПП
«Ганусин»25.04.2009 року фактично
допустило до роботи ОСОБА_2 не має.
Покликання відповідача на те, що в той
день підприємство видавало йому
дорожній лист, проводило техогляд
автобуса та медогляд водія суд
розцінює як намагання уникнути
цивільно-правової відповідальності за
скоєне та звертає увагу, що такі
пояснення відповідач надав лише після
того як була встановлена його вина у
ДТП.

Крім цього, в судовому засіданні не
здобуто доказів і того, що ОСОБА_5
фактично допускала до роботи ОСОБА_2,
оскільки вона немає жодних документів,
які б надавали їй законне право на
зайняття підприємницькою діяльністю
по наданню послуг з перевезення
пасажирів, а також вона немає будь-яких
правовідносин з перевізником ПП
«Ганусин». Відтак, ОСОБА_2 лише
здійснював керування автобусом зі
згоди власника та в її присутності без
фактичного допуску до роботи.

Таким чином, зібрані у справі докази
дають підстави для висновку, що
відповідачі самовільно використали
автобус належний ОСОБА_5 для
перевезення пасажирів на маршруті № 54
без згоди та відому перевізника.

З огляду на викладене, суд приходить до
переконання, що відсутні правові
підстави передбачені ст. 1172 ЦК України
для стягнення шкоди з ПП «Ганусин»та
ОСОБА_5 А тому слід частково
задовольнити позов та на підставі
наведених вище мотивів стягнути з
відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19
597,30 грн. матеріального збитку, 500 грн.
моральної шкоди, завданих внаслідок
ДТП. Також слід стягнути з ОСОБА_2 707 грн.
витрат пов’язаних з проведенням
експертного дослідження, 90 грн. витрат
пов’язаних з повідомленням сторін про
час проведення експертного
дослідження, які сплачені позивачем та
підтверджені письмовими доказами
(а.с.7,8,11), 250 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи та 195,98 грн. судового
збору –пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, що
відповідає положенням ст. 88 ЦПК України
(а.с.3,4).

Керуючись ст. ст. 10,11,60,61,169,209,212-215,218 ЦПК
України, ст. ст. 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188 ч.1 п.1,
1192 ЦК України, суд, -

в и р і ш и
в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19
597,30 грн. (дев’ятнадцять тисяч п’ятсот
дев’яносто сім гривень, 30 коп.)
матеріального збитку завданого
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500
грн. (п’ятсот гривень) моральної шкоди
завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 250
грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи, 195,98 грн.
судового збору, 707 грн. витрат
пов’язаних з проведенням експертного
дослідження, 90 грн. витрат пов’язаних з
повідомленням сторін про час
проведення експертного дослідження.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:

Леньо С.І