Справа № 2-8358/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2011 р. Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого судді Мазниці А.А.

Секретаря Ткаченко В.І.

За участю:

Позивача ОСОБА_1

Представника позивача ОСОБА_2

Представника відповідача ОСОБА_3 .

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського державного аграрного університету про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2011 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що у період з 01.07.1976 р. перебував у трудових відносинах з відповідачем та 19.05.2008 р. був звільнений останнім з одночасно займаних позивачем посад керівника виробничої практики та старшого викладача кафедри сільськогосподарських машин. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2008 р. у цивільній справі № 2-3073/08 позивач був поновлений на обох цих посадах та 27.10.2008 р. фактично повернувся до роботи. Будучи нагородженим трудовою відзнакою « ОСОБА_4 », позивач мав право зокрема на отримання щомісячної доплати до заробітної плати у розмірі до 15% посадового окладу, яка до звільнення йому фактично виплачувалася у розмірі 10%, втім після поновлення на роботі її виплата була безпідставно припинена відповідачем. Одночасно була припинена виплата раніше нараховуваної позивачеві доплати за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу. Вважаючи це неправомірним, позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами щодо поновлення виплат, на які отримав відповідь про відмову у встановленні доплати як особі, нагородженій відзнакою « ОСОБА_4 », на звернення щодо доплати за вислугу років відповіді надані не були.

26.01.2009 р. позивач був звільнений з посади керівника виробничої практики згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, а з суміщуваної посади старшого викладача кафедри сільськогосподарських машин за власним бажанням, втім здійснений з ним розрахунок не був повним та остаточним, оскільки донарахування доплати у розмірі 109, 33 грн. як особі, нагородженій відзнакою «Знак Пошани», була здійснена у травні та липні 2010 р., донарахування надбавки за вислугу років у розмірі 312, 88 грн. було здійснене у березні 2011 р. Крім того, позивачеві не було виплачено грошову компенсацію за 29 днів не використаної відпустки за час вимушеного прогулу у період з 20.05.2008 р. до 26.10.2008 р.

Вважаючи, що за таких обставин відбулося порушення його права на остаточний розрахунок при звільненні, позивач з урахуванням неодноразового уточнення заявлених вимог (а.с. 83-87, 137-142) в їх останній просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час розрахунку при звільненні за період з 27.01.2009 р. до дня ухвалення рішення суду у справі, а також 1.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали, на їх задоволенні наполягали.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність.

Заслухавши пояснення осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як преюдиційно для даної справи встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2008 р. та рішенням суду апеляцій ної інстанції від 03.03.2009 р. у цивільній справі № 2-3073/08 (а.с. 14-21, 88-95), позивач з 1976 р. перебував у трудових відносинах з відповідачем та станом на травень 2008 р. працював за основним місцем роботи на посаді керівника виробничої практики навчальної частини та за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді старшого викладача кафедри сільськогосподарських машин. Наказом відповідача від 19.05.2008 р. № 977 позивач був звільнений одночасно з обох зазначених посад за скороченням чисельності штату.

Не погодившись зі звільненням, позивач оскаржив його та вищезазначеним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.10.2008 р. був поновлений на зазначених посадах, а також на його користь було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу та низку інших виплат, в тому числі 3.000, 00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Додатковим рішенням від 10.10.2008 р. це рішення було допущене до негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі та фактично виконане 26.10.2008 р.

Наказом відповідача від 26.01.2009 р. № 133 позивач був звільнений з посади керівника виробничою практикою за скороченням чисельності працівників (а.с. 102).

Рішенням суду апеляційної інстанції від 03.03.2009 р. згадане рішення суду було змінене, а саме відмовлено позивачеві у поновленні на роботі на посаді керівника виробничої практики навчальної частини та стягненні пов`язаних з цією посадою виплат та компенсацій, розмір решти присуджених позивачеві виплат істотно зменшений.

03.04.2009 р. позивач був повідомлений про прийняте відповідачем рішення донарахувати йому середній заробіток за час вимушеного прогулу у період затримки виконання рішення про поновлення його на роботі, а саме з 04.10.2008 р. до 26.10.2008 р. (а.с. 96).

26.05.2010 р. та 02.07.2010 р. відповідач повідомив позивача про донарахування йому за результатами проведеної КРУ перевірки доплати як особі, нагородженій почесним знаком «Знак Пошани», за період з жовтня 2008 р. до січня 2009 р. включно, у розмірі 130, 70 грн., яка 29.03.2010 р. була перерахована на користь позивача (а.с. 30, 31, 46, 125).

25.03.2011 р. відповідач повідомив позивача про донарахування йому надбавки за вислугу років за період з 27.10.2008 р. до 26.01.2009 р. згідно наказу від 24.03.2011 р. № 594 (а.с. 32, 124).

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.

Так, згідно ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України невиконання роботодавцем цього обов`язку тягне виплату ним на користь працівника середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Оскільки під час звільнення позивача не були виплачені на його користь всі належні йому на той час суми, що підтвердив сам відповідач, здійснивши у подальшому їх донарахування, є підстави вважати, що повний та остаточний розрахунок з позивачем у день звільнення здійснений не був. Разом з тим позов задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Так, чинне трудове законодавство містить спеціальні положення, що обмежують можливість зловживання правами з боку працівника шляхом умисного зволікання з пред`явленням вимог про здійснення остаточного розрахунку з наступним отриманням середнього заробітку за час вимушеного прогулу за тривалий період, а саме ч. 1 ст. 233 КЗпП України встановлений тримісячний строк звернення до суду за захистом порушеного трудового права з моменту, коли працівник дізнався або міг дізнатися про таке порушення, а у справах про звільнення місячний строк. Підстав для застосування у спірних правовідносинах положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України не вбачається, оскільки позивач порушує питання не про стягнення не виплаченої йому заробітної плати, а про стягнення визначеної законодавством виплати компенсаційного характеру, що не є тотожним.

Порушення права позивача мало місце у січні 2009 р., втім до суду він звернувся лише у червні 2011 р., а отже пропустив зазначений строк без поважної причини, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також приймається до уваги, що у зв`язку з невиплатою на його користь сум у розмірі 109, 33 грн. та 312, 88 грн., які у подальшому були донараховані самим відповідачем, позивач претендує на компенсацію, розмір якої перевищує 31.000, 00 грн., що не може вважатися розумним та справедливим.

Виходячи з наведеного суд вважає за необхідне у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Відповідно до положень цивільного законодавства, що знайшли узагальнене відображення у Постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під такою шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд повинен зокрема з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а отже згадані обставини підлягають доведенню позивачем.

Згідно матеріалам справи позивач, наводячи певні міркування в обґрунтування порушення його права, одночасно не підтвердив будь-якими доказами наявність у нього втрат нематеріального характеру, з якими цивільне законодавство пов`язує виникнення права на відшкодування моральної шкоди, обмежуючись лише голослівним декларуванням її заподіяння, що не є доказом у цивільній справі у розумінні ст. 57 ЦПК України, що тягне відмову у задоволенні позову.

Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої ухвалене рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, що брали участь у справі, втім не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А.А. Мазниця