справа №2-8673/11
01 грудня 2011 року          Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді –Брага А.В.,
при секретарі –Лампіки О.В.,
за участю: представника позивача
представника третьої особи –ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр
міста», третя особа –Дніпропетровська
міська рада, про визнання права
власності на майнові права на приямок
без додаткових актів введення в
05 липня 2011 року до Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська звернувся
позивач із вищезазначеним позовом, в
обґрунтування якого послався на те, що
28 вересня 2004 року між ОСОБА_4 та ТОВ
«Центр міста»укладено договір про
пайову участь в будівництві, за яким
ТОВ «Центр міста»зобов’язався
передати ОСОБА_4 по закінченню
будівництва підвал XVI-1 площею 277,9 м2, XVI-10
площею 18,1 м2. 13 травня 2005 року права
інвестора за договором від 28 вересня 2004
року були передані позивачу. 06
листопада 2009 року ТОВ «Центр
міста»передав позивачу у власність
підвал за договором від 28 вересня 2004
року, право власності на майнові права
за яким були визнані за позивачем
рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 19 вересня 2010 року.
Посилаючись на незазначені обставини,
вказуючи, що в технічній документації,
на підставі якої виносилось рішення
суду від 19 вересня 2010 року не було
зазначено приямок площею 8,77 м2, який є
невід’ємною частиною зазначеного
підвалу, позивач просив суд визнати за
ним також право власності на майнові
права на зазначений приямок літ.а9
площею 8,77 м2 у відповідності до
технічного паспорту станом на 29 жовтня
2010 рік.

Представник позивача позовні вимоги
підтримала, наполягала на їх
задоволенні в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з’явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином.

Представник третьої особи проти позову
заперечувала, пославшись на
відсутність належних підстав для його
задоволення.

Враховуючи дані обставини, суд вважає
за можливе на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК
України здійснити розгляд даної
цивільної справи в заочному порядку
відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК
України

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у розгляді справи, дослідивши
матеріали цивільної справи, суд
приходить до наступного висновку з
таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що
рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 19 серпня 2010 року
(а.с.7-8), яке набрала законної сили та
відповідно до ст.61 ЦПК України має
преюдиційну силу, визнано за ОСОБА_3
право власності на майнові права на
підвал, що знаходиться в житловому
будинку №95-а по пр. Гагаріна в м.
Дніпропетровську, а саме: підвал XVI-1
загальною площею 277,9 м2; підвал XVI-10
загальною площею 18,1 м2, без додаткових
актів введення в експлуатацію.

Також зазначеним рішенням суду
встановлено, що 28 вересня 2004 року між
ОСОБА_4 та ТОВ «Центр міста»було
укладено договір про пайову участь в
будівництві жилого комплексу №14/г, за
яким ТОВ «Центр міста»зобов’язалось
по закінченню будівництва житлового
будинку за адресою м. Дніпропетровськ,
пр. Гагаріна, 95 передати ОСОБА_4, як
інвестору, підвал у зазначеному
будинку, а саме: підвал XVI-1 загальною
площею 277,9 м2 та підвал XVI-10 загальною
площею 18,1 м2 разом із всіма необхідними
документами.

13 травня 2005 року нотаріально
посвідченою заявою ОСОБА_4 передала
свої права інвестора за договором 28
вересня 2004 року від 14/г позивачу ОСОБА_3

06 листопада 2009 року на підставі акту
приймання передачі №02/г ТОВ «Центр
міста»передало, а ОСОБА_3 прийняв у
власність підвал, що знаходиться в
будинку №95 по пр. Гагаріна в м.
Дніпропетровську, а саме: підвал XVI-1
загальною площею 277,9 м2; підвал XVI-10
загальною площею 18,1 м2, право власності
на які були визнані за позивачем на
підставі вказаного вище рішення суду.

16 квітня 2009 року Розпорядженням
Дніпропетровського міського
виконавчого комітету жилому комплексу
за адресою м. Дніпропетровськ, пр.
Гагаріна, 95 була присвоєна нова адреса
м. Дніпропетровськ, пр. Гагаріна, 95-а.

Відповідно до копії технічного
паспорту на громадський будинок №95-а
на пр. Гагаріна в м. Дніпропетровську
станом на 29 жовтня 2010 року (а.с.9-11) в
підвалі зазначеного житлового будинку
окрім нежитлових приміщень XVI-1
загальною площею 277,9 м2 та XVI-10 загальною
площею 18,1 м2 наявне нежитлове
приміщення –приямок площею 6,4 м2, яке є
самовільно збудованим та підлягає
введенню в експлуатацію.

Також в судовому засіданні з пояснень
сторін встановлено, що зазначений вище
приямок побудовано не позивачем, а
земельна ділянка належного цільового
призначення позивачу під зазначений
приямок не відводилась, не перебуває у
його власності або користуванні.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім положень вказаних
вище договорів, врегульовані нормами
Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

За змістом ст.ст.626, 629 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов’язків. Договір
є обов’язковим для виконання
сторонами.

Положеннями ст.334 ЦК України визначено,
що право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

За змістом ст.ст.182, 331 ЦК України, ст.ст.4,
5 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень»право власності
на нерухоме майно набувається особою з
моменту його державної реєстрації.

Відповідно до п.10 Переліку
правовстановлюючих документів, на
підставі яких проводиться реєстрація
прав власності на об’єкти нерухомого
майна, Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 07 лютого 2002 року
№7/5, рішення суду про визнання прав
власності є правовстановлюючим
документом.

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього. Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно. На вимогу
власника (користувача) земельної
ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, якщо це не
порушує права інших осіб.

Згідно ст.125 ЗК України право власності
на земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених вище норм
цивільного законодавства, суд
приходить до висновку, що за позивачем
рішенням суду від 19 серпня 2010 року
(а.с.7-8) визнано право власності на
майнові права на нерухоме майно, яке за
змістом договору про пайову участь в
будівництві жилого комплексу №14/г від
28 вересня 2004 року зобов’язався
збудувати та передати у власність
позивача відповідач. При цьому, умовами
вказаного договору не передбачено
будівництво відповідачем та передання
позивачу, як інвестору, спірного
приямку, а отже такий приямок,
враховуючи зміст наданої позивачем
копії технічного паспорту станом на 29
жовтня 2010 року (а.с.9-11), є самочинним
будівництвом, право власності на яке
може визнаватись за особою судом на
підставі положень ст.376 ЦК України.

За змістом норми ст.376 ЦК України право
власності нерухоме майно може бути
визнано судом за особою, яка здійснила
таке самочинне будівництво, у випадку
відведення такій особі земельної
ділянки у встановленому порядку під
уже збудоване нерухоме майно при
відсутності порушень прав інших осіб
зазначеним майном. Або ж право
власності на самочинне будівництво
може бути визнано судом за власником
(користувачем) земельної ділянки, на
якій збудоване таке нерухоме майно,
також за відсутності порушень прав
інших осіб.

Підсумовуючи вищевикладене та
приймаючи до уваги, що в судовому
засіданні встановлено, що спірний
приямок збудовано не позивачем, права
власності чи користування земельною
ділянкою, на якій збудований приямок, у
позивача відсутнє, а також позивачем не
надано суду доказів, що спірний приямок
не порушує прав чи інтересів інших
осіб, –в суду відсутні підстави для
визнання за позивачем права власності
на приямок як в порядку ст.376 ЦК України,
так і на підставі договору про пайову
участь в будівництві жилого комплексу
№14/г від 28 вересня 2004 року.

Окрім того, підставою для відмови в
задоволенні позову є те, що за змістом
наданої позивачем копії технічного
паспорту станом на 29 жовтня 2010 року
площа спірного приямку складає 6,4 м2, в
той час як позивач просить суд визнати
право власності на приямок площею 8,77 м2.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
покласти на позивача сплачені ним при
зверненні до суду судові витрати у
справі у вигляді судового збору
(державного мита) в розмірі 123 гривень
та витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи в розмірі
120 гривень, сплата яких останнім
відповідним квитанціями.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 11, 16, 328, 334 ЦК України ст. ст. 3, 10, 11, 60 -
61, 88, 212, 213, 215, 224 -232 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Центр міста», третя
особа, - Дніпропетровська міська рада,
про визнання права власності на
майнові права на приямок без
додаткових актів введення в
експлуатацію, - відмовити.

Судові витрати у праві, що
складаються з судового збору у сумі 123,
00 гривень та витрати на інформаційно
–технічне забезпечення розгляду
справи у сумі 120,00 гривень покласти на
позивача.

Заочне рішення суду набирає законної
сили в порядку передбаченому ст. ст. 223,
232 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача про перегляд
заочного рішення, яка може бути подана
відповідачем протягом десяти днів з
дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути
оскаржено позивачем в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через суд
першої інстанції шляхом подання
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя          А.В. Брага