АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 22-ц-845 / 2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: житлові Доповідач: Даниленко В.М
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарях: Андрійко О.В., Подпрядовій В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_4, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, до ОСОБА_2, ОСОБА_3, виконавчого комітету Нововодолазької селищної ради, відділу приватизації житлового фонду Нововодолазької селищної ради, Малого комунального підприємства технічної інвентаризації Нововодолазького району Харківської області, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Опікунська рада при виконавчому комітеті Нововодолазької селищної ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсним та скасування розпорядження відділу приватизації житлового фонду Нововодолазької селищної ради, визнання недійсним та скасування реєстрового запису у реєстровій книзі Малого комунального підприємства технічної інвентаризації Нововодолазького району Харківської області, визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу квартири, поновлення порушеного права та вселення, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання особи добросовісним набувачем, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2005 року позивачка ОСОБА_4 у своїх особистих інтересах та інтересах своєї малолітньої доньки ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, у подальшому неодноразово доповненим та уточненим, у якому вказувала на те, що разом зі своїми батьками вона тривалий час мешкала й була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1. За цією ж адресою зареєстрована і її малолітня донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після смерті матері, вона - позивачка залишилася проживати в цій квартирі разом із батьком - відповідачем по справі ОСОБА_2, який на той час зловживав спиртними напоями.

Однак, мешкати в квартирі разом із батьком було не можливо, в звязку з чим вона попросилася на квартиру до своїх знайомих, де з тих пір і проживає зі своєю сімєю - чоловіком та донькою за адресою: АДРЕСА_1.

У жовтні 2004 року її батько - відповідач по справі ОСОБА_2, маючи на увазі, що вона тривалий час фактично не проживає за місцем своєї реєстрації у квартирі АДРЕСА_2, без її відома та згоди вирішив самостійно продати цю квартиру, в якій залишилися зареєстрованими позивачка та її малолітня донька.

З цією метою він вступив у злочинну змову з працівниками Нововодолазького Обєднання співвласників багатоквартирних будинків «Колос» - відповідачами по справі ОСОБА_7 та ОСОБА_6, які видали йому офіційну довідку про те, що в зазначеній квартирі зареєстрована лише одна особа - відповідач ОСОБА_2

На підставі цієї довідки 02.10.2004 року відділом приватизації житлового фонду Нововодолазької селищної ради було видано відповідне розпорядження за № 1772 про приватизацію житла, а в подальшому й свідоцтво на імя відповідача ОСОБА_2 від 07.10.2004 року про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3.

Того ж дня, 07.10.2004 року вищезазначена квартира на праві приватної власності була зареєстрована Малим комунальним підприємством технічної інвентаризації Нововодолазького району Харківської області за відповідачем ОСОБА_2, про що в реєстрову книгу № 15 внесено відповідний запис за № 844.

08 жовтня 2004 року її батько ОСОБА_2 за відповідним договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу ОСОБА_8, продав вказану квартиру відповідачці ОСОБА_3.

Посилаючись на зазначені обставини, а також на те, що наведеними діями відповідачів порушені конституційні права на користування житлом та його приватизацію, як самої позивачки так ї її малолітньої доньки, оскільки приватизація квартири АДРЕСА_4 була здійснена всупереч вимогам діючого законодавства, що в подальшому призвело до незаконного відчуження цієї квартири, позивачка ОСОБА_4 просила суд на підставі ст.ст. 41, 47, 68 Конституції України, ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 228, ч. 1 ст. 230 ЦК України:

-визнати недійсним та скасувати розпорядження відділу приватизації житлового фонду Нововодолазької селищної ради № 1772 від 02.10.2004 року про приватизацію житла - квартири АДРЕСА_4;

-визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_4, видане відділом приватизації житлового фонду Нововодолазької селищної ради 07.10.2004 року на імя ОСОБА_2;

-визнати недійсним та скасувати реєстраційний запис № 844 у реєстровій книзі № 15 Нововодолазького малого комунального підприємства технічної інвентаризації про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_4;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, укладений 08 жовтня 2004 року між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3;

-поновити порушені житлові права позивачки та її малолітньої доньки ОСОБА_5 щодо користування квартирою № 93 у будинку № 2 по вул. Зміївській у смт. Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області, шляхом примусового вселення їх у цю квартиру;

-зобовязати відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити їм перешкод у користуванні зазначеним житлом.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_4 та її представник підтримали заявлені нею вимоги й наполягали на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник заявлених позивачкою вимог не визнали, посилаючись на їх безпідставність.

При цьому, заперечуючи проти задоволення цих вимог, відповідач вказував на те, що саме він був відповідальним наймачем квартири № 93, розташованої у будинку № 2 по вул. Зміївській у смт. Нова Водолага, яка багато років тому була надана для заселення членами його сімї.

У 1997 році його донька - позивачка по справі ОСОБА_4 залишила цю квартиру, та знявшись з реєстрації у ній, переїхала на постійне місце проживання в м. Харків до свого чоловіка.

У січні 2004 року позивачка без його відому та згоди знову зареєструвалась у спірній квартирі разом зі своєю малолітньою донькою - онукою відповідача ОСОБА_9, про що він дізнався вже по факту здійсненої реєстрації, але в цю квартиру вона не поселялась і в цій квартирі не мешкала, продовжуючи проживати разом зі своєю сімєю в м. Харкові.

Крім того, будь-яких витрат на утримання спірної квартири його донька не несла, і йому ніякої матеріальної допомоги не надавала, не зважаючи на те, що він, не маючи постійної роботи та постійного заробітку, був неспроможний самостійно утримувати житло, в звязку з чим він неодноразово й звертався до голови ОСББ «Колос», яке обслуговувало житловий будинок, з проханням при нарахуванні плати за житлово-комунальні послуги не враховувати хоча б його доньку та онуку, оскільки останні в квартирі не проживають і будь-якими комунальними послугами не користуються.

Проте, ще до смерті його дружини ОСОБА_10 - матері позивачки, яка тяжко хворіла й померла у березні 2004 року, донька почала ініціювати питання про приватизацію спірної квартири, однак від будь-якої участі в оформленні необхідних документів та витратах на приватизацію остання самоусунулась і активного бажання приймати участь у приватизації житла не виявила .

У звязку з цим він самостійно, отримавши в ОСББ «Колос» офіційну довідку про склад сімї та осіб, що фактично постійно проживають у спірній квартирі, вимушений був здійснити її приватизацію на своє імя та в подальшому за договором купівлі-продажу продати відповідачці ОСОБА_3, віддавши половину виручених коштів позивачці.

Однак, не зважаючи на те, що квартира знаходилася в край занедбаному стані, з великою заборгованістю за комунальні послуги, після двох пожеж у звязку з відключенням за борги від опалення, доньку не влаштувала вартість, за яку вона була продана, що на думку відповідача, і є дійсною причиною звернення позивачки до суду з вищезазначеним позовом.

Відповідачка ОСОБА_3 заявлених до неї позовних вимог також не визнала, та заперечуючи проти їх задоволення, звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, в якому просила суд визнати її добросовісним набувачем права власності на квартиру АДРЕСА_4 згідно договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_2 08 жовтня 2004 року та посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу ОСОБА_8 (реєстровий № 2574).

При цьому в обґрунтування своїх позовних вимог позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 посилалась на те, що обставини приватизації вказаної квартири їй не відомі й цю квартиру за оголошенням в місцевій пресі вона правомірно придбала у її законного власника ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, тобто в установленому законодавством порядку.

Крім того, ОСОБА_3 вказувала й на те, що спірна квартира була придбана нею зі значними боргами за комунальні послуги, які вона самостійно погасила, і ця квартира знаходилася в занедбаному, фактично непридатному для проживання стані, в звязку з чим вона вимушена була нести значні витрати на її тривалий ремонт та приведення в належний стан.

На теперішній час після поведеного ремонту вона постійно проживає в спірній квартирі разом зі своїм малолітнім сином, а тому не вбачає законних підстав для примусового вселення в належну їй на праві приватної власності квартиру позивачки ОСОБА_4 та доньки останньої.

Зазначена цивільна справа слухалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 листопада 2010 року, письмовий оригінал якого, оформлений та підписаний суддею районного суду - головуючою по справі, знаходиться в матеріалах справи (зміст та стиль резолютивної частини зазначеного рішення наводяться відповідно до оригінального тексту), частково відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 стосовно визнання недійсними та скасування: розпорядження відділу приватизації житлового фонду Нововодолазької селищної ради № 1772 від 02.10.2004 року про приватизацію квартири АДРЕСА_4; свідоцтва про право власності на спірну квартиру, видане відділом приватизації житлового фонду Нововодолазької селищної ради 07.10.2004 року на імя ОСОБА_2; реєстраційного запису № 844 у реєстровій книзі № 15 Нововодолазького малого комунального підприємства технічної інвентаризації про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну квартиру; договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 08 жовтня 2004 року між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3, а також у поновленні порушеного права та вселенні позивачки ОСОБА_4 з її неповнолітньою донькою в квартиру АДРЕСА_5.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_4 грошову компенсацію долі частки спірної квартири в сумі 5 858 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_3 про визнання її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_4 - задоволено.

Не погодившись із таким рішенням районного суду та вважаючи його незаконним і необгрунтованим, відповідач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати це судове рішення та закрити провадження у справі.

Відповідачка ОСОБА_3, вона ж і позивачка за зустрічним позовом, в апеляційній скарзі також просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення у справі по суті заявлених позовних вимог.

В обгрунтування своєї скарги апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В даному ж випадку ці вимоги процесуального закону судом першої інстанції не виконані.

У статті 55 Конституції України встановлено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом, при цьому однією із основних засад судочинства є законність (ч. 3 ст. 129 Конституції України).

Згідно статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 208 Цивільного процесуального кодексу України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Ухвалення судових рішень іменем України означає, що суди є органами державної влади в Україні, вони наділені державно-владними повноваженнями, їх владні акти мають публічний характер і є загальнообовязковими для виконання, оскільки ухвалюються і проголошуються від імені держави.

Порядок ухвалення судових рішень визначений у ст. 209 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до цієї правової норми суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею, а в разі колегіального розгляду справи - суддями, які розглядали справу.

Згідно зі ст. 215 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної, а також резолютивної частини із зазначенням:

висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково;

висновку суду по суті позовних вимог;

розподілу судових витрат;

строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Порядок проголошення рішення суду визначений у статті 218 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до цієї правової норми рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошуються негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно.

Після проголошення рішення суд, який його ухвалив, не може сам скасувати або змінити це рішення.

Проте, як встановлено в судовому засіданні суду апеляційної інстанції шляхом відтворення та прослуховування технічного запису судового засідання суду першої інстанції, мотивувальна частина наявного в матеріалах цивільної справи рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 листопада 2010 року, що оформлене та підписане суддею районного суду - головуючою по справі, не відповідає мотивувальній частині рішення, проголошеного судом першої інстанції у судовому засіданні після виходу суду з нарадчої кімнати.

Більш того, резолютивна частина наявного в матеріалах цивільної справи оформленого та підписаного суддею - головуючою по справі рішення за своїм змістом та висновками суду по суті заявлених позовних вимог взагалі суперечить резолютивній частині рішення, публічно проголошеного судом у судовому засіданні, оскільки ці судові рішення в зазначеній частині є діаметрально протилежними та взаємовиключними (т. 4 а.с. 211-215, 216).

При цьому, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції також було зясовано, що наявні у сторін копії рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 листопада 2010 року, нібито ухваленого по справі, та завірені головуючою - суддею, що розглядала справу, не відповідають жодному із зазначених вище рішень (т. 4 а.с. 248-251).

За таких обставин, приймаючи до уваги наведене, рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 листопада 2010 року, яке є предметом апеляційного оскарження, в будь-якому випадку не може бути визнане законним, тобто таким, що постановлене відповідно до вимог чинного законодавства, а тому судова колегія вважає за необхідне на підставі ст.ст. 209, 218, 307, 309 Цивільного процесуального кодексу України скасувати це судове рішення, та керуючись основними принципами цивільного судочинства, визначеними в ст.ст. 10, 11 того ж Кодексу, ухвалити по справі нове рішення по суті заявлених сторонами спору позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно ст. 47 Конституції України кожна особа має право на житло.

Житлові права громадян передбачені ст. 9 Житлового кодексу УРСР.

Відповідно до цієї правової норми громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

За змістом ст. 6 Житлового кодексу УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, тобто для використання їх виключно за цільовим призначенням (задоволення своїх житлових потреб та розпорядження ними у відповідних межах).

У тому ж разі, якщо житлова площа фактично не використовується у визначених законом цілях, збереження за відсутньою особою права користування житловим приміщенням може не відповідати призначенню цього права.

Порядок та підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами визначені у ст. 71 Житлового кодексу УРСР.

Згідно цієї правової норми при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу УРСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач і члени його сімї.

Згідно зі ст. 65 Житлового кодексу УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Статтею 65-1 Житлового кодексу УРСР передбачено, що наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сімї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Як встановлено по справі, обєктом ініційованого позивачкою ОСОБА_4 цивільно-правового спору є житло - квартира АДРЕСА_4, основним наймачем якої був батько останньої - відповідач по справі ОСОБА_2

Згідно ксерокопії паспорта позивачки ОСОБА_4, остання з 07 вересня 2001 року була зареєстрована за місцем свого проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3, а з 09 січня 2004 року разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_5 зареєстрована в спірній квартирі АДРЕСА_6 у тому ж населеному пункті (т. 1 а.с. 14; т. 4 а.с. 203-206).

При цьому твердження відповідача ОСОБА_2 стосовно того, що позивачка ОСОБА_4, вийшовши заміж та створивши свою власну сімю, вже багато років у спірній квартирі не проживала, а в січні 2004 року зареєструвалася в цій квартирі разом зі своєю малолітньою донькою (онукою відповідача) без його відома та згоди й у подальшому в це житло не вселялася, житлово-комунальних послуг не сплачувала і витрат на його утримання не несла, останньою не спростовані й будь-яких доказів на підтвердження протилежного до суду не надано.

Факт не проживання позивачки ОСОБА_4 та її доньки в спірній квартирі після здійсненої реєстрації у січні 2004 року підтверджується відповідним комісійним актом від 05.08.2004 року, складеним депутатом Нововодолазької селищної ради та підписаним мешканцями сусідніх квартир; заявами наймача ОСОБА_2 на імя голови Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Колос» про не нарахування комунальних послуг за займану ним квартиру на його відсутню доньку та онуку; довідкою ОСББ «Колос», яке обслуговує житловий будинок, де розташована спірна квартира, про склад осіб у ній проживаючих; довідкою Відділу освіти Нововодолазької районної держадміністрації про те, що неповнолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 у навчальних закладах Нововодолазького району ніколи не навчалася і не навчається (т. 1 а.с. 81, 170-172; т. 2 а.с. 71).

Зазначений вище факт не заперечується й самою позивачкою ОСОБА_4, про що свідчить зміст позовних заяв, поданих нею до суду.

Правові основи приватизації житла, як одного із засобів набуття його у власність, визначені в Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення їх до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин (преамбула Закону).

Відповідно до ст.1 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду (приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та п.п. 5, 14 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону.

Якщо ж до проведення приватизації закінчився строк, протягом якого за тимчасово відсутнім зберігалося право користування жилим приміщенням, то в разі виникнення спору питання про право такої особи на приватизацію вирішує суд з урахуванням положень ст. 71 Житлового кодексу УРСР, якою встановлено строки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, оскільки особливостей застосування даної норми в цих випадках законодавством не встановлено.

Як розяснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймачеві або членові його сімї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Ці розяснення слід враховувати і при розгляді вимог про його приватизацію, заявлених такою особою.

Як встановлено по справі, восени 2004 року наймач жилого приміщення - вищезазначеної спірної квартири відповідач ОСОБА_2 з метою реалізації своїх прав на приватизацію займаного ним житла звернувся до органу приватизації з відповідною заявою, на підставі якої та доданих до неї документів, у тому числі й довідки ОСББ «Колос», що обслуговує житловий будинок, про склад осіб, які постійно проживають у житловому приміщенні, відділом приватизації житлового фонду Нововодолазької селищної ради 02 жовтня 2004 року було прийняте позитивне рішення та 07 жовтня 2004 року видане останньому свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру № 93, що знаходиться в будинку № 2 по вул. Зміївській у смт. Нова Водолага, яка в подальшому й була зареєстрована за відповідачем на праві приватної власності Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації (запис № 844 у реєстровій книзі № 15) (т. 1 а.с. 80).

При цьому матеріали цивільної справи не містять будь-яких даних про те, що відповідач ОСОБА_2 мав на меті отримати зазначену квартиру у спільну або часткову власність зі своєю донькою та онукою, а також про те, що позивачка ОСОБА_4 зверталася до наймодавця житлового приміщення із заявою про продовження шестимісячного строку для збереження за нею житлового приміщення - квартири № 93, що знаходиться в будинку № 2 по вул. Зміївській у смт. Нова Водолага, в звязку з тривалою відсутністю в цьому житловому приміщенні, або до органу приватизації із заявою про участь у приватизації спірної квартири разом із батьком.

Не надано позивачкою до суду й будь-яких обєктивних, належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України доказів на підтвердження поважності причин її тривалого не проживання в спірній квартирі на момент приватизації цього житла понад встановлені законодавством строки (ст. 71 ЖК УРСР).

За таких обставин, враховуючи наведене, а також те, що приватизація квартири АДРЕСА_5 була здійснена в порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, судова колегія не вбачає законних підстав для задоволення заявлених позивачкою ОСОБА_4 вимог про визнання незаконними та скасування цієї приватизації, свідоцтва про право власності, а також реєстрації права власності на спірну квартиру на імя її колишнього наймача ОСОБА_2

Доводи ж позивачки ОСОБА_4 про те, що приватизація спірної квартири була здійснена її батьком неправомірно на підставі підробленої працівниками ОСББ «Колос» довідки, в якій були відсутні дані про реєстрацію в цій квартирі самої позивачки та її малолітньої доньки, судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки як зазначалося вище, брати участь у приватизації житла мають право лише особи, які постійно в ньому проживають разом із наймачем, а сама лише реєстрація місця проживання особи в житловому приміщенні, що й мало місце в даному випадку, відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 228 ЦК України, на яку посилалася позивачка ОСОБА_4 в обґрунтування своїх вимог, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, посилання на яку також присутнє в позовній заяві ОСОБА_4, у разі, якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом не дійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення.

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Як встановлено судом, 08 жовтня 2004 року відповідач ОСОБА_2, як власник набутого в порядку приватизації житла та реалізуючи свої права власника на власний розсуд, відчужив належну йому квартиру АДРЕСА_5 відповідачці ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.

Зазначений договір купівлі-продажу укладений в письмовій формі, як то передбачено законом, посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 2574, тобто вчинений у відповідності до вимог діючого законодавства (т. 4 а.с. 35-36).

Право власності відповідачки ОСОБА_11 на вказану квартиру, придбану за відплатним договором, зареєстровано Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації - номер запису: 844 в книзі: 15, тобто останньою виконані й вимоги ст. 182 ЦК України (т. 4 а.с. 37).

Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що зазначений правочин - договір купівлі-продажу спірної квартири від 08 жовтня 2004 року, як такий, що по своїй суті не суперечить Цивільному кодексу України чи іншим актам цивільного законодавства, а тим більше моральним засадам суспільства, укладений фізичними особами, що мають повну цивільну дієздатність, був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, і в повному обсязі виконаний його сторонами: продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3, судова колегія не вбачає підстав для визнання цього правочину не дійсним, у тому числі й з підстав, наведених позивачкою ОСОБА_4, оскільки вказані нею підстави ґрунтуються на припущеннях, дійсним обставинах справи не відповідають, останньою обєктивно не доведені й не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи судом.

У звязку з цим судова колегія вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання зазначеного вище договору купівлі-продажу спірної квартири, як таких, що заявлені безпідставно.

Крім того, не підлягають задоволенню й позовні вимоги ОСОБА_4 щодо поновлення житлових прав останньої та її доньки на користування квартирою № 93 у будинку № 2 по вул. Зміївській у смт. Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області шляхом примусового вселення їх у цю квартиру та зобовязання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не чинити їм перешкод у користуванні зазначеним житлом, оскільки, як зазначалося вище, доказів на підтвердження того, що після реєстрації місця проживання за вказаною адресою, позивачка ОСОБА_4 поселялась у спірну квартиру, матеріали цивільної справи не містять, поважність причин довготривалої відсутності в спірній квартирі понад встановлені законодавством строки позивачкою не доведено, на теперішній час вказана квартира належить її новій власниці ОСОБА_11, яка як і попередній її власник ОСОБА_2, будь-якого відношення до вирішення житлових проблем позивачки, якщо такі дійсно присутні, не мають.

Що ж стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_11 про визнання її добросовісним набувачем права власності на квартиру АДРЕСА_4 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного між нею та ОСОБА_2 08 жовтня 2004 року, то ці позовні вимоги судова колегія визнає обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню, оскільки спірна квартира була придбана покупцем ОСОБА_11 у власність на підставах, передбачених законом, в установленому діючим законодавством порядку, перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, який визначений у ст.16 ЦК України, не є вичерпним, а можливість власника майна предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, прямо передбачена ст. 392 ЦК України.

Питання ж щодо розподілу судових витрат між сторонами по справі судова колегія вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст.ст. 47, 55, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6, 9, 64, 65, 65-1, 71 ЖК УРСР, ст.ст. 203, 204, 215, 228, 230, 316, 319, 328, 334, 392, 655 ЦК України, ст.ст. 1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 59, 209, 215, 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 09 листопада 2010 року - скасувати, ухваливши по справі нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 - задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_3 добросовісним набувачем права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 08 жовтня 2004 року та посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу ОСОБА_8 (реєстровий № 2574).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожного окремо, по 8 (вісім) гривень 50 коп. сплаченого ними при подачі апеляційних скарг судового збору, а також по 37 (тридцять сім) гривень оплачених ними витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи .

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: