Апеляційний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2011р. м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі: головуючого судді Сидоренко І.П., суддів Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В., при секретарі Пугачовій Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2011р. по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: УДАІ ГУМВС України в Одеської області, ОСОБА_3 про стягнення 26235грн., та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 73600грн., -

встановила:

10 квітня 2010р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про витребування у ОСОБА_1 майна з чужого незаконного володіння, а саме належного їй на праві власності автомобіля марки «OPEL CORCA», 2007р.в., державний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказала, що 04 листопада 2009р. була складена розписка, згідно якої відповідач ОСОБА_1 повинен був повернути їй 4500долларів США за придбаний у неї автомобіль марки «OPEL CORCA», 2007р.в., державний номер НОМЕР_1, а саме частинами по 300доларів США щомісячно з першого по сьоме число кожного місяця, починаючи з грудня 2009р. протягом пятнадцяті місяців. Вона в свою чергу надала на імя ОСОБА_1 довіреність на право керування вказаним автомобілем. Однак, до дня подачі позовної заяви відповідач гроші за автомобіль не повернув, умови договору не виконує. Тому вона, як власник автомобілю, скасувала надану на імя відповідача довіреність на право керування автомобілем і просила зобовязати відповідача повернути їй автомобіль.

ОСОБА_1 позов не визнав і подав у листопада 2010р. зустрічний позов, в якому просив суд зобовязати ОСОБА_2 прийняти автомобіля марки «OPEL CORCA», 2007р.в., державний номер НОМЕР_1, стягнути на його користь з ОСОБА_2 73600грн., що еквівалентно 9200доларів США, посилаючись на те, що дійсно 04 листопада 2009р. була складена розписка, згідно якої він повинен був повернути ОСОБА_2 4500долларів США за придбаний ним автомобіль марки «OPEL CORCA», 2007р.в., державний номер НОМЕР_1, а саме частинами по 300доларів США щомісячно, починаючи з грудня 2009р. протягом пятнадцяті місяців.

ОСОБА_1 послався на те, що в своєму позові ОСОБА_2 не вказала, що він сплатив їй за автомобіль 8000доларів США та на протязі чотирьох місяців частинами сплатив ще 1200доларів США, а всього сплатив за автомобіль 9200доларів США.

ОСОБА_1 також вказав, що ОСОБА_2 під час укладення усного договору про купівлю-продаж автомобіля, повинна була разом із передачею автомобіля надати йому гарантійну книжку на гарантійне обслуговування автомобіля.

Однак, позивач гарантійну книжку йому передала лише 02 березня 2010р. Отримавши книжку, він звернувся до сервісного центру, де йому повідомили, що автомобіль знято з гарантійного обслуговування у звязку з тим, що не було зроблено чергове гарантійне обслуговування автомобіля.

ОСОБА_1 стверджував, що у звязку з тим, що у нього не було гарантійної книжки, він не знав і не міг знати коли потрібно було пройти сервісне обслуговування. А якщо б він і знав про це, то не міг без сервісний книжки пройти гарантійне обслуговування автомобіля (а.с.37-38, 46-47).

10 грудня 2010р. ОСОБА_2 подала заяву про зміну позовних вимог і просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь суму боргу, яка залишилася несплаченою відповідачем за придбаний у неї автомобіль марки «OPEL CORCA», 2007р.в., державний номер НОМЕР_1, в розмірі 26235грн., що за курсом НБУ на 10 грудня 2010р. еквівалентно 3300доларві США (а.с.52).

Рішенням суду від 10 лютого 2011р. позовну заяву ОСОБА_2 задоволено, а у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по зобовязанням у розмірі 26235грн., держмито в сумі 261грн., витрати на ІТЗ в сумі 120грн. (а.с.61, 63-65).

Ухвалою апеляційного суду від 30 травня 2011р. апелянту поновлений строк на апеляційне оскарження рішення суду (а.с.91).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 і задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що суд необґрунтовано відмовив йому у задоволені позову, безпідставно не прийняв до уваги всі обставини по справі, які мали значення для правильного вирішення спору (а.с.72).

В судовому засіданні апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 просила відмовити у задоволені апеляційної скарги, залишити без змін рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на її користь 26235гнрн. і судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, обговоривши доводи апеляційної скарги, надані докази, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд. виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та

якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають

значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6)як розподілити між сторонами судові витрати;

7)чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У пунктах 2, 3, 8 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 спочатку звернулася до суду з позовом про витребування у ОСОБА_1 майна з чужого незаконного володіння, а саме належного їй на праві власності автомобіля марки «OPEL CORCA», 2007р.в., державний номер НОМЕР_1. Подавши даний позов позивач ОСОБА_2 взагалі не зробила посилання на норму матеріального права, на підставі якої необхідно задовольнити її вимоги.

10 грудня 2010р. ОСОБА_2 подала заяву про зміну позовних вимог і просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь суму боргу, яка залишилася несплаченою відповідачем за придбаний у неї автомобіль марки «OPEL CORCA», 2007р.в., державний номер НОМЕР_1, в розмірі 26235грн., що за курсом НБУ на 10 грудня 2010р. еквівалентно 3300доларві США (а.с.52). В даній заяві ОСОБА_2 також не вказала за якою саме нормою матеріального права слід задовольнити її позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнав і подав зустрічний позов, в якому просив суд зобовязати ОСОБА_2 прийняти автомобіль марки «OPEL CORCA», 2007р.в., державний номер НОМЕР_1, стягнути на його користь з ОСОБА_2 73600грн., що еквівалентно 9200доларів США.

ОСОБА_1 просив суд задовольнити його позовні вимоги на підставі ч.3 ст.215, ч.1 ст.216, які регулюють недійсність правочину, правові наслідки недійсності правочину. Також ОСОБА_1 просив застосувати ч.1 ст.613, ч.2 ст.651, ч..2, 3 ст.652 ЦК України, які регулюють відносини прострочення кредитора, підставі для розірвання договору та розірвання договору, у звязку з істотною зміною обставин.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони усно домовилися про купівлю-продаж автомобіля, який належить на праві власності ОСОБА_2

ОСОБА_1 04 листопада 2009р. написав розписку, в якій вказав, що він зобовязується повернути ОСОБА_2 4500долларів США за придбаний ним автомобіль марки «OPEL CORCA», 2007р.в., державний номер НОМЕР_1, а саме частинами по 300доларів США щомісячно з першого по сьоме число кожного місяця, починаючи з грудня 2009р. протягом пятнадцяті місяців. Також в розписці ОСОБА_1 вказав, що загальна вартість автомобіля складає 12500доларів США, що він сплатив ОСОБА_2 8000долларів США, що він гарантує виплату боргу всім своїм майном та фінансами (а.с.7).

Суд першої інстанції встановив фактичні відносини, які склалися між сторонами, а саме з підстав усної домовленості про купівлю-продаж автомобіля, належного на праві власності ОСОБА_2, а також встановив наявність боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за продаж вказаного автомобіля в сумі 3300доларів США, але не звернув увагу на те, що сторони не складали ніякого договору купівлі-продажу автомобіля. Судом не надано оцінки тому, що строк сплати боргу в сумі 4500долларів США, згідно розписки, що надав ОСОБА_1, спливав лише у березні 2011року, а ОСОБА_2 звернулася з позовом 10квітня 2010р.

При цьому позивач ОСОБА_2 в первісному позові просила суд витребувати у ОСОБА_1 автомобіль у звязку з тим, що він не сплачував їй борг в сумі 4500доларів США та не вказала, що вона отримала від ОСОБА_1 за продаж автомобіля 8000доларів США, а згодом ще 1200долларів США. Тому не зрозуміло чому вона вважала, що ОСОБА_1 безпідставно утримує її автомобіль. Лише після подачі ОСОБА_1Ю, зустрічного позову до ОСОБА_2 про стягнення з неї 9200долларів США, вона уточнила позовні вимоги і просила стягнути з ОСОБА_1 борг в сумі 3300долларів США.

Суд не уточнив у ОСОБА_2 норму матеріального права, на підставі якої необхідно задовольнити її вимоги.

Суд не зясував у ОСОБА_1 та не надав оцінку тому, чому він заявив позов саме з підстав визнання недійсним правочину в той час, як ніякого правочину між сторонам не існувало.

Суд першої інстанції задовольняючи позов ОСОБА_2 і відмовивши у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1, виходив з підстав, передбачених статтями 509, 525, 610, 615 ЦК України, а саме з підстав зобовязання, виконання зобовязання, порушення зобовязання та одностороння відмова від зобовязання.

Тобто суд в порушені вимог ЦПК України самостійно визначився з нормами матеріального права, з яких суд вважав за необхідне задовольнити позов ОСОБА_2 та відмовити у задоволені позову ОСОБА_1

Судом першої інстанції при ухвалення рішення про задоволення позову ОСОБА_2 не було прийнято до уваги, що сплативши позивачці 9200долларів США за придбаний автомобіль, а також у випадку виконання рішення суду про стягнення ще 3300долларіва США, відповідач ОСОБА_1 не буде власником автомобіля, який належить до цього часу ОСОБА_2

Судом апеляційної інстанції сторонам було надано строк для вирішення питання мирним шляхом. Спочатку сторони погодилися належним чином оформити купівлю-продаж автомобіля у відповідних органах, при цьому ОСОБА_1 погодився сплатити ОСОБА_2 2300долларів США, а частину боргу в розмірі 1000долларів США просив надати можливість сплатити пізніше з урахуванням того, що може наступити страховий випадок. В подальшому сторони відмовилися вирішити спір мирним шляхом, та наполягали на задоволені їх позовних вимог. Але в тому вигляді, як позовні вимоги викладені сторонами, вони не можуть бути задоволені.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції в порушенні вимог ЦПК України, без уточнення правових підстав задоволення вимог, самостійно визначив норми матеріального права при вирішені вказаного спору. Тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 і ОСОБА_1

Сторони не позбавлені можливості звернутися знову до суду з відповідними позовними вимогами з вказівкою конкретних статей ЦК України, з яких слід задовольнити їх позов, а також з наданням допустимих і необхідних доказів в обґрунтування позову.

Керуючись ст.ст.304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2011р. - скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: УДАІ ГУМВС України в Одеської області, ОСОБА_3 про стягнення 26235грн. відмовити.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 73600грн. відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.П. Сидоренко

Судді Є.С. Сєвєрова

ОСОБА_4