справа № 2-2908/11
ЛЕНІНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Рішення

Іменем України

04 листопада 2011 року м.Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2

за участю:

позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом Громадської організації «Комітет «Правозахисник Миколаївської області» в інтересах ОСОБА_3 до Управління Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Миколаївській області про зобовязання спростувати недостовірні відомості

встановив:

У липні 2011 року Громадська організація «Комітет «Правозахисник Миколаївської області» в інтересах ОСОБА_3 звернулася до Ленінського районного суду м.Миколаєва з позовом про зобовязання відповідача спростувати недостовірні відомості щодо ОСОБА_6, які внесено до Акту № 1 від 15.09.2008 про нещасний випадок на підприємстві, не пов'язаний з виробництвом (далі Акт № 1), які поширено відповідачем серед органів прокуратури, суду та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Заводському районі м.Миколаєва.

Позов мотивований тим, що 04.03.2006 в неробочий день, в суботу, ОСОБА_6 був викликаний на роботу для проведення екстреного ремонту екструдера (млина). Під час чистки приймального бункера екструдера Е 1000 невстановлена особа ввімкнула напругу і привела його в дію, внаслідок чого ОСОБА_6 були заподіяні тілесні ушкодження від яких він помер 09.03.2006. 15.09.2008 комісією у складі представників відповідача, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Заводському районі м.Миколаєва, Малого підприємства «Орбіта-Н» складено і видано офіційний документ Акт № 1 до якого внесено завідомо неправдиві відомості про те, що працевлаштування ОСОБА_6 планувалося лише з 15.04.2006, а також інші відомості. Внесення до акту завідомо неправдивих відомостей здійснено з метою приховати фактичні трудові відносини, які встановлено рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 20.11.2006 по справі № 2-2514/06, яке в цій частині залишено в силі рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22.03.2007.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримала та просили його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував на підставах, вказаних у письмових запереченнях.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

04.03.2006 в неробочий день, в суботу, керівництвом Малого підприємства «Орбіта Н» ОСОБА_6 був викликаний на роботу. Під час чистки приймального бункера екструдера Е 1000 невстановлена особа ввімкнула напругу і привела його в дію, внаслідок чого ОСОБА_6 були заподіяні тілесні ушкодження від яких він помер 09.03.2006.

У проведенні спеціального розслідування нещасного випадку було відмовлено через те, що ОСОБА_6 на Малому підприємстві «Орбіта-Н» працював за договором підряду.

Факт трудових відносин ОСОБА_6 з ОСОБА_5 підприємством «Орбіта-Н» на момент виникнення нещасного випадку встановлено рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 20.11.2006, яке в цій частині залишено в силі рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22.03.2007.

15.09.2008 представниками відповідача, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Заводському районі м.Миколаєва, Малого підприємства «Орбіта-Н» складено Акт № 1, до якого внесено відомості, які на думку позивача та її представника є завідомо неправдивими.

Як вважає представник позивача до недостовірних відомостей відносяться відомості щодо: стажу роботи; не встановлення, що ОСОБА_6 працював в умовах дії шкідливих та небезпечних факторів; невідповідності обовязків, які повинен був виконувати потерпілий у день, коли стався нещасний випадок; заборони директора підприємства щодо ремонту екструдера без попереднього його огляду електриком та його нагляду за проведенням ремонтних робіт; вмикання та вимикання ОСОБА_7 пульта керування екструдером; умовляння потерпілого іншим працівником не ремонтувати екструдер; фактичної причини нещасного випадку; порушення ОСОБА_7 вимог законодавства з охорони праці.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що недостовірні відомості про ОСОБА_6 були поширені серед інших осіб шляхом направлення документів щодо нещасного випадку, зокрема, Акту № 1 до органу прокуратури, суду та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Заводському районі м.Миколаєва.

Способом спростування вказаних відомостей позивач і її представник вважають повторне створення комісії із розслідування нещасного випадку та складання нового акту встановленої форми до якого повинні бути внесені достовірні відомості.

Як на правову підставу для звернення до суду з даним позовом представник позивача посилається на статті 32, 55 Конституції України та статі 47, 48 Закону України «Про інформацію».

У ході судового розгляду справи встановлено та не заперечувалося сторонами, що оскарження спірного Акту № 1 здійснюється позивачем через Прокуратуру Заводського району м.Миколаєва, яку постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.07.2011 № 2а-2466/11/1470 зобовязано звернутися до суду з позовом в інтересах ОСОБА_3 про скасування спірного акту.

Тому, позовні вимоги, які є предметом розгляду даної справи, на думку представника позивача, підлягають окремому розгляду і не залежать від оскарження Акту № 1 на підставі статті 55 Конституції України.

На думку представника відповідача позов задоволенню не підлягає, оскільки позивач ставить питання про зобовязання Управління Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Миколаївській області скласти новий акт на підставі рішення суду, що не відповідає закону та порядку розслідування нещасних випадків, встановленому законодавством.

З наведеними вище доводами позивача та позовними вимогами суд не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до статті 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

У пункті 16 наведеної Постанови розяснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про охорону праці» та пунктів 37,38 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 № 1112, у разі незгоди потерпілого зі змістом акта про нещасний випадок на виробництві питання вирішується посадовою особою органу державного нагляду за охороною праці, чиє рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

Згідно із частиною першою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 наведеного Кодексу передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Отже, аналіз наведених вище норм свідчить про те, що недостовірні відомості, які включено до акта про нещасний випадок на підприємстві можуть бути оскаржені до суду шляхом оскарження акту, а не спростування певних відомостей, які внесено до нього.

На підставі наведеного, суд вважає, що позивач звернувся до суду для захисту свого порушеного права у спосіб, який не відповідає способу захисту, встановленого законом, а саме Законом України «Про охорону праці».

Щодо доводів представника позивача про неправомірність поширення відомостей органам прокуратури, суду та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, суд вважає їх помилковими, оскільки позивач ОСОБА_3 особисто зверталася у порядку встановленому законом до вказаних органів, зокрема Прокуратури Заводського району м.Миколаєва та суду для захисту свого права, а представник відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві був членом комісії із розслідування нещасного випадку на підприємстві та приймав участь при складанні Акту № 1.

Інші доводи позивача та її представника суд не приймає до уваги, оскільки вони не впливають на результати розгляду даної справи.

На підставі наведеного та керуючись статтями 10, 11, 60, 62, 88, 212 - 214 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову Громадської організації «Комітет «Правозахисник Миколаївської області» в інтересах ОСОБА_3 до Управління Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду по Миколаївській області про зобовязання спростувати недостовірні відомості - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 37,00 грн. (тридцять сім гривень 00 коп.)

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя /підпис/ ОСОБА_1

Повний текст рішення

підписано 07.11.2011

Згідно оригіналу.

Рішення законної сили не набрало.

Суддя: