АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
22ц-8235/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1
Категорія 4 Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого Каратаєвої Л.О.

Суддів Михайловської С.Ю., Чубукова О.П.

При секретарі Куць О.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року та на додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину нерухомого майна, -

встановила:

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину нерухомого майна задоволені (а.с.210-213).

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 8467/10000 частини складських та адміністративних будівель та споруд, що розташовані по вул. Янтарній, 67 у м. Дніпропетровську та складаються зі: складу В-1; складу Д-1; складу Ж-1; складу Е-1; складу И-1; складу К-1; складу Л-1; битовки М-1; сторожки С-1; сторожки с1-1, убиральні Р; сараю Г; питної ями П; питної ями Б; І-ІІ вимощення; воріт №1; огорожі №2, №3, №4; колодязя №5; водоколонки №6; Ѕ частини холодильної камери А-1; Ѕ частини естакади а-1; Ѕ частини ганку а1; Ѕ частини пантусу а2; Ѕ частини адміністративної будівлі А,-1.

Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2011 року вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.274).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового, про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Вказані вимоги ЦПК України суд першої інстанції не врахував.

Відповідно до п.2, 4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 з 1992 р. займається підприємницькою діяльністю, від якої з 1996 р. отримує великі доходи. У 1980 р. він познайомився з відповідачкою, з якою став підтримувати тісні стосунки. Так як ОСОБА_2 з 1996 р. не отримувала доходів (знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати), він фактично утримував її та її двох дітей. З червня 1997 р. вони почали проживати разом однією сімєю в квартирі відповідачки АДРЕСА_1. ОСОБА_2 допомагала йому в роботі вела касу, заробітну платню за це не отримувала, але з його згоди брала гроші з каси. 06.08.1997 р. ОСОБА_2 за пропозицією ОСОБА_3, так як це йому необхідно було для роботи та він мав намір придбати нерухомість, яку не бажав оформлювати на себе, через нерозірваний шлюб з ОСОБА_4, оформилась як приватний підприємець. Відразу після цього, 13 вересня 1997 р., ОСОБА_3 придбав складську базу по вул.Янтарній, 67 в м. Дніпропетровську, яку за пропозицією ОСОБА_2 оформив на неї.

З 1997 по 1999 роки ОСОБА_3 добудував додаткові складські та холодильні приміщення на придбаній базі, здав їх в експлуатацію, внаслідок чого обєкт нерухомості був значно збільшений.

У 2007 р. ОСОБА_2 перестала визнавати його право на спірну складську базу, з приводу чого він звернувся до суду.

Суд першої інстанції вважав доведеним те, що ОСОБА_3 придбав та добудував спірну складську базу по вул.Янтарній, 67 в м. Дніпропетровську за власні кошти, обґрунтувавши ці висновки поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які підтвердили фінансову спроможність ОСОБА_3 щодо придбання та добудови спірної бази та відсутність грошей у ОСОБА_2

З цих підстав та положень ст.ст.112, 113 ЦК України в редакції 1963 р., ч.1 ст.17 Закону України Про власність, які діяли на той час, суд першої інстанції визначив спірне майно спільною сумісною власністю позивача та відповідачки та визнав право власності за ОСОБА_3 на 8467/10000 частин спірного нерухомого майна.

Проте, з таким рішенням погодитися не можна, оскільки при його ухваленні суд першої інстанції дійшов вказаних висновків без урахування вимог матеріального права, що регулюють правовідносини сторін, припустившись при цьому порушень норм процесуального права.

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу, що передбачено ст.16 Закону України Про власність, ст.22 КпШС; майно придбане внаслідок спільної праці членів сімї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше; або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, згідно з п.1, 2 ст.17, ст.18 Закону України Про власність.

У інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності під час надбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності, що викладено в розясненні п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності.

Згідно з вимогами ч.3 ст.10, ч.1, 4 ст.60 ЦПК кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_2 є власником складських та адміністративних будівель та споруд, що розташовані по вул. Янтарній, 67 у м. Дніпропетровську відповідно до свідоцтва про право власності від 19 червня 1999 р. (т.1, а.с.19), а тому не повинна доводити як сам факт придбання цієї нерухомості, так і свою фінансову спроможність.

Обовязок доказування причетності до придбання та будування спірного майна у даному випадку лежить на ОСОБА_3 Але останнім не надано належних доказів на підтвердження доводів щодо його витрат, повязаних з придбанням, добудовою спірної складської бази, зокрема квитанцій про оплату за спірне нерухоме майно при укладанні договору купівлі-продажу, придбання будівельних матеріалів, виконання будівельних та ремонтних робіт. Також ОСОБА_3 не доведено чи була між ним та ОСОБА_2 домовленість про створення спільної сумісної власності.

Пояснення свідків, податкові документи, на які послався суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення, свідчать лише про наявність грошей у ОСОБА_3, але не підтверджують факт їх витрачання на придбання та будування спірного нерухомого майна.

Висновки суду першої інстанції щодо фінансової неспроможності ОСОБА_2 щодо придбання спірного нерухомого майна суперечать матеріалам справи, а саме договору займу від 03 січня 2003 р. (т.1. а.с.41), відповідно до якого ОСОБА_2 надала у борг ОСОБА_3 500000 грн. (пять сот тисяч грн.). вказаний договір ОСОБА_3 не оспорений.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку щодо обґрунтованості апеляційної скарги та вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2011 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину нерухомого майна відмовити.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді