АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Солодова І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 року позивач звернувся до суду та з урахуванням уточнених позовних вимог просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування 42/100 частин домоволодіння №353 по пр. Свободи в м. Дніпропетровську, який було укладено 04 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6

В обґрунтування позовних вимог він вказував на те, що в липні 2003 року його мати продала квартиру №23, корп. 2, буд. №13 ж/м Тополя-3 в м. Дніпропетровську, в якій він проживав та був зареєстрований. 04 грудня 2003 року позивач придбав 42/100 частин домоволодіння №353 по пр. Свободи в м. Дніпропетровську. В цій частині домоволодіння стали проживати він, його мати та відповідачка, з якою позивач з 2000 року перебуває у цивільному шлюбі. 29 червня 2007 року ним було скоєно правопорушення, а саме, незаконне заволодіння транспортним засобом, який належав ОСОБА_7. Останній на протязі досудового та судового слідства через погрози вимагав від позивача 25000 грн. майнової шкоди, а потім вимагав переоформити 42/100 частин домоволодіння №353 по пр. Свободи в м. Дніпропетровську на себе , а якщо добровільно позивач це не зробить, то погрожував, що воно буде конфісковано в дохід держави. У в зв'язку з чим, позивач , порадившись з матір»ю та своєю цивільною дружиною, у травні 2008 рок подарував зазначену частину домоволодіння ОСОБА_3 Як зазначає позивач, зроблено це було для вигляду, знаючи заздалегідь, що цей договір не буде виконаний. Він та відповідачка мали на меті приховати майно від примусового відчуження. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2008 року позивач був визнаний винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст.289 КК України та засуджений до трьох років позбавлення волі , а цивільний позов постраждалого залишено без розгляду. Через деякий час позивач був звільнений від покарання за амністією. Коли повернувся позивач до свого домоволодіння, то дізнався про те, що відповідачка проживає з іншим чоловіком. На сьогоднішній день відповідачка право проживання позивача в домоволодінні визнає, але ж розірвати договір дарування добровільно не бажає.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2010 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд , виконавши всі вимоги цивільного судочинства , вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень , підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи 04 квітня 2008 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_5 прийняла у дар 42/100 частин домоволодіння №353 по пр. Свободи в м. Дніпропетровську. Договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1065 (а.с.29). Частина домоволодіння, що відчужена, належала ОСОБА_2. на підставі договору дарування, посвідченого 04 грудня 2003 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_8 за реєстровим № 3450 (а.с.27). Позивач та відповідачка знаходились в цивільному шлюбі з 2000 року по травень 2008 року, а в спірному домоволодінні проживають разом з 2003 року , що не заперечували в судовому засіданні.

Суд першої інстанції повно і всебічно у відповідності до ст.. ст..202, 203,234, 717 ЦК України з'ясував обставини справи, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, дав їм належну правову оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, тому що немає підстав для визнання договору дарування від 04 квітня 2008 року недійсним, оскільки судом встановлено, що спірний договір відповідає вимогам діючого законодавства України, з врахуванням добутих в судовому засіданні доказів. Судом встановлено, що цей договір відповідав волевиявленню сторін, був спрямований на виникнення правовідносин, носив безоплатний характер.

Таким чином, доводи ОСОБА_2 приведені в апеляційній скарзі, є безпідставними, до того ж вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Так, зокрема посилання позивача в апеляційній скарзі на те , що вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2008 року його було визнано винним в скоєні злочину, передбаченого ст.289 ч.1 КК України (а.с.8-9) і він був змушений укласти фіктивний договір дарування з відповідачкою для того , щоб його майно не було примусово відчужене , не знайшло свого підтвердження в суді , хоча у відповідності до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна із сторін по справі забов"язана надавати докази в підтвердження своїх вимог .

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засідання всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегiя суддiв -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: