№ 2- 9495
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2011 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Ткаченко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області до ОСОБА_1 , треті особи Дніпропетровська міська рада і головне управління Держкомзему у Дніпропетровській області про знесення самовільно побудованої будівлі, -

ВСТАНОВИВ:

Інспекція ДАБК у Дніпропетровській області 16 вересня 2011 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про знесення самовільно побудованої будівлі. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що в ході перевірки використання та охорони земель було виявлено, що відповідач незаконно і самовільно збудувала будівлю гаражу і займає земельну ділянку площею 0.002 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , ніякого рішення про її виділення не було, законних підстав користування вказаною будівлею у відповідача немає, в добровільному порядку відповідач вказану земельну ділянку державі не повертає. Вважає таку позицію відповідача протиправною, просив зобов`язати відповідача знести самочинно побудовану будівлю , повернути вказану самовільно зайняту земельну ділянку площею 0.002 га державі, задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що вона дійсно користується вказаною позивачем будівлею і що вона не узаконена і земельна ділянка для цього не відводилася, але вона з сім`єю користується будівлею як сараєм вже дуже багато років, вважає її своєю, питання оформлення документів на неї ніколи не стояло, вона готова це робити. Вважає позовні вимоги безпідставними і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи головного управління Держкомзему у Дніпропетровській області в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснивши, що дійсно стосовно земельної ділянки площею 0.002 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , ніякого рішення про її виділення відповідачу або наданню в користування не було, законних підстав користування нею у відповідача немає, будівля гаражу самочинна і незаконна, в добровільному порядку відповідач вказану земельну ділянку державі не повертає. Вважає позовні вимоги обґрунтованими і просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник третьої особи Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду позов підтримав, просив його задовольнити і справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 169 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представників позивача та третьої особи, відповідача, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що згідно зі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі ст. 125 Земельного Кодексу України, право власності або право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності або право користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, а право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документу, що посвідчує право на неї та його державної реєстрації -забороняється.

Судом встановлено, що 23 червня 2011 року до інспекції ДАБК у Дніпропетровській області надійшов лист головного управління Держкомзему у Дніпропетровській області щодо встановлення факту самовільного зайняття земельної ділянки площею 0.002 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та використання відповідачем під розміщення гаражу за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу землі у власність чи в оренду, що є порушенням ст. ст. 125, 126 ЗК України.

25 червня 2011 року головним державним інспектором Дніпропетровського регіонального відділу інспекції ДАБК у Дніпропетровській області проведено перевірку об`єктів, розташованих на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 , про що складено акт та встановлено факт експлуатації вказаного гаражу, вищезазначений гараж позивачем в експлуатацію не приймався, дозволу на виконання робіт з будівництва не надавалося.

За самовільне будівництво стосовно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності по ст. 97 КУпАПП і видано припис від 29 червня 2011 року, яким запропоновано відповідачці оформити дозвільну і проектну документацію, провести технічне обстеження конструкцій та оформити земельну ділянку під дану забудову. Протокол, припис, постанова та акт були направлені на адресу відповідачки і отримані нею, що вона підтвердила в ході судового засідання. Але станом на вересень 2011 року вимоги припису виконані відповідачкою не були.

Відповідно до ст. 212 Земельного Кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівельних споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок проводиться за рішенням суду.

Судом встановлено, що самовільне зайняття вказаної земельної ділянки відповідачем порушує інтереси держави в особі Дніпропетровської міської ради. Статтею 84 Земельного кодексу України передбачено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності`розмежування земель державної та комунальної власності здійснюється в межах адміністративно-територіальних утворень -- сіл, селищ, міст, районів, областей. Підставою для проведення робіт, пов`язаних з розмежуванням земель державної та комунальної власності в межах населених пунктів, є рішення сільської, селищної, міської ради, а за межами населених пунктів - рішення Ради міністрів АРК або відповідної обласної державної адміністрації. Розмежування земель державної та комунальної власності здійснюється за проектами, які за замовленням відповідних сільських, селищних, міських рад, Ради міністрів АРК, обласних державних адміністрацій розробляються державними та іншими землевпорядними організаціями. При віднесені частини земельної ділянки до земель державної чи комунальної власності її поділ проводиться на кадастрових планах з наступним встановленням меж у натурі (на місцевості).

На сьогоднішній день не відбулося розмежування землі на державну та комунальну власність, тому згідно ст. 14 Конституції України та ст. 1 Земельного кодексу України вся земля (окрім приватної) перебуває у державній власності, а розпорядження нею здійснюється згідно п. 12 перехідних положень Земельного кодексу України, де вказано, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснює міська рада. Це свідчить, що законом органу місцевого самоврядування надані повноваження органа виконавчої влади щодо надання в оренду земельних ділянок.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельній ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості) до одержання документа, що посвідчує право на неї, та його державної реєстрації.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування та забудову територій`будівництвом слід вважати здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування об`єктів градобудівництва, розширення та технічного переоснащення.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою. Яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже забудоване нерухоме майно.

Згідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України передбачено, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що позивач заперечує проти землекористування відповідача в районі самочинно збудованою будівлі спірного гаражу; відповідач не є власником або належним користувачем спірної земельної ділянки, цей відповідач у встановленому законом порядку не отримував ні в користування, ні у власність вказану земельну ділянку, буудівництво нею гаражу відбулося всупереч чинного законодавства. Тобто законних підстав використовувати цю земельну ділянку на свій розсуд (будівництво, обробка тощо) ОСОБА_1 не мала і не має. Сама по собі наявність незаконно збудованого гаражу, а також добровільна сплата земельного податку, тривалість користування, потреби сім`ї чи інш., не свідчать про визнання уповноваженими органами держави чи місцевого самоврядування їх права належного користування земельною ділянкою. Судом також встановлено, що вищезазначений гараж відповідачем було збудовано без належного встановлення меж землекористування, тому визнання за позивачем права власності на об`єкти самочинного будівництва або залишення гаражу в такому стані може порушувати права інших фізичних та юридичних осіб, інших співвласників і мешканців сусідніх багатоповерхових будинків.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач ОСОБА_1 повинна довести, що її дiями не було порушено її права або права позивача. Однак, жодних доказiв цим відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вказаного вiдповiдача відносно самочинної будівлі, завданої шкоди, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливі заперечення відповідача проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та знести самочинно збудований гараж, який знаходиться в м. Дніпропетровську на земельній ділянці площею 0.002 га в районі будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином обставини позовних вимог про знесення самовільно побудованої будівлі знайшли своє підтвердження в ході судового засідання та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 13, 14, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 1, 84, 96, 103, 104, 125, 126, 152, 212 3К України, ст. ст. 34-39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 18, 19, 22. 25, 26 Закону України «Про основи містобудування», ст. ст. 15, 16, 376 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та знести самочинно збудований гараж, який знаходиться в м. Дніпропетровську на земельній ділянці площею 0.002 га в районі будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір 08 грн. 50 коп. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 37 грн., а всього 45 грн. 50 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -