Справа № 2-1389/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2011 року Кіровський районний
суд міста Кіровограда у складі:

головуючого судді
Завгороднього Є.В.

при секретарі судового засідання
Зайцевій Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання частини
правочину недійсним, зміни умов
договору, визнання порушень прав
споживача,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася із позовною заявою
до публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» про
визнання недійсним розділу восьмого
кредитного договору KGPRGA01580001 від 23.04.2008
року укладеного між ЗАТ КБ
„ПриватБанк" та ОСОБА_1, зобов'язати
відповідача провести зміни, відповідно
до закону, в розділі восьмому
оспорюваного договору, визнати
порушення прав споживача пов»язаних із
не наданням письмових умов по всім
кредитним програмам, що існували на час
укладення оспорюваного правочину,
направлення банківською установою
інформаційного листа по кредитній
угоді KGPRGA01580001 від 23.04.2008 року.

В суді представник позивача вимоги
підтримав, в обґрунтування зазначив, що
договір укладено на невигідних умовах,
у правочині застосована незаконна
валюта платежу, змінились істотні
умови договору пов»язані із
знеціненням національної валюти, а
ризики такої зміни банк покладає
виключно на позичальника.

Представник відповідача позовні
вимоги заперечив через їх
недоведеність і безпідставність.

З»ясовані наступні факти і відповідні
їм правовідносини :

23.04.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ
„ПриватБанк" укладено кредитний
договір № KGPRGA01580001 за умовами якого
позивач отримав кредит у розмірі
26480,00,00 доларів США зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 1,08 %
на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 23.04.2028 року.

Погашення заборгованості здійснюється
щомісяця в період з 18-23 число кожного
місяця. Позичальник повинен надавати
банку грошові кошти (щомісячний платіж)
для погашення заборгованості за
кредитом, яка складається із
заборгованості за кредитом,
відсотками, комісією та інші витрати
згідно умов договору. Своїх зобов'язань
за кредитним договором позивач
належним чином не виконує. Тому у
відповідності до статей 525, 526 ЦК
України та п.5.1. кредитного договору
Банківська установа мала право
надсилати позивачу інформаційний лист,
що у випадку несвоєчасного погашення
заборгованості по кредиту позичальник
сплачує банку пеню у розмірі,
зазначеному у п.8.4 договору за кожний
день прострочки. В цій частині вимоги
позивача безпідставні і задоволенню не
підлягають.

Позовна вимога щодо порушення прав
споживача через не наданням в
письмовій формі інформації про умови
угод по всім чинним на той час
кредитним програмам задоволенню не
підлягають, оскільки ОСОБА_1 з власної
волі вільно обрала і власноручно
підписала оспорюваний кредитний
договір із зазначенням всіх істотних
умов договору.

Згідно вимог 10,60 ЦПК України, кожна
сторона зобов»язана надати докази на
підтвердження висловленої правової
позиції, так ОСОБА_1 і її представник не
довели, навмисних дій відповідача щодо
замовчування чи приховування від
споживача чинних в той час програм
кредитного обслуговування, що виключає
можливість задоволення зазначеної
вимоги.

Також не підлягає задоволенню вимога
про недійсність розділу восьмого
кредитного договору відповідно і
зобов»язань щодо внесенняю до нього
змін, так-як ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК
України, передбачають, що використання
іноземної валюти, в томи числі при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов'язаннями,
допускається у випадках, в порядку та
на умовах, встановлених законом.

Законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю, є
Декрет Кабінету Міністрів України
„Про систему валютного регулювання і
валютного контролю".

Відповідно до ст. 5 Декрету „Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" операції з
валютними цінностями здійснюються на
підставі генеральних та
індивідуальних ліцензій Національного
банку України. Операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральної ліцензії) на
здійснення операцій з валютними
цінностями відповідно до п. 2 ст. 5
Декрету.

Вимога щодо необхідності отримання
індивідуальної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями дійсно
встановлена ч. 4 ст. 5 Декрету, але за
умови, що терміни і суми кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі.

Однак на час виникнення спірних
правовідносин такі терміни і суми
кредитів в іноземній валюті
законодавством не визначені.

Згідно з п. 1.5. Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14.10.2004
року № 483 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 09.11.2004
року за № 1429/10028, використання
іноземної валюти, як засобу платежу без
індивідуальної ліцензії дозволяється,
якщо ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк.

Таким чином суд дійшов обґрунтованого
висновку про те, що при відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій, єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті згідно зі
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України „Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій.

Згідно умов ліцензії № 22 виданої ЗАТ КБ
„ПриватБанк" Національним банком
України і дозволом із зазначенням
переліку операцій, банк має право
здійснювати банківські операції з
валютними цінностями, зокрема,
надавати кредити в іноземній валюті,
ведення рахунків клієнтів в іноземній
валюті, тощо, відтак розділ восьмий
кредитного договору містить перелік
всіх істотних умов, та визначає валюту
платежу, відповідно до вимог законів,
що діяли на момент виникнення спірних
правовідносин.

Частина 1 ст. 230 ЦК України вказує, що
правочин (частина правочину)
визнається судом недійсним, якщо одна
сторона навмисно замовчує існування
обставин, які мають істотне значення і
можуть перешкодити вчиненню правочину.
Істотними умовами кредитного договору
відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054
ЦК України, є умови про мету, суму і
строк кредиту, умови і порядок його
видачі і погашення, розмір, порядок
нарахування та виплата процентів,
відповідальність сторін. Згідно з
текстом укладеного сторонами
кредитного договору, такі умови
договором передбачено.

Посилання позивача на
несправедливість умов договору про
покладання тільки на позичальника,
ризику знецінення національної валюти
як на підставу визнання частини
договору недійсним є безпідставними,
оскільки відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627
ЦК України, сторони є вільними в
укладені договорів та визначені умов з
урахування вимог цього Кодексу. Інших
актів цивільного законодавства, вимог
розумності та справедливості. Позивач
погодився з усіма умовами кредитного
договору та власноручно підписав
кредитний договір, чим підтвердив факт
ознайомлення його з елементами
вартості кредиту, які він повинен
сплатити по договору.

При розподілі судових витрат, в порядку
ч.3 ст. 88 ЦПК України. з позивача в дохід
держави підлягає стягненню 8грн. 50 коп.
судового збору.

Зважаючи на перераховані обставини ,
керуючись ст.213-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити у повному обсязі у
задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» про
визнання недійсним розділу восьмого
кредитного договору KGPRGA01580001 від 23.04.2008
року укладеного між ЗАТ КБ
„ПриватБанк" та ОСОБА_1, зобов'язань по
проведенню змін в розділі восьмому
цього договору, визнання порушень прав
споживача.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави
8грн.50коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів.

Суддя Кіровського районного суду
м.Кіровограда Є. В. Завгородній