Справа № 22-ц-191/2011 Провадження № Головуючий у I інстанції Логвіна Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2011 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Позігуна М.І., суддів - Губар В.С, ОСОБА_1,

при секретарях - Кравченко В.В., Рачовій І.І. з участю - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою Відкритого акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі ВАТ „Державний ощадний банк України" просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 листопада 2010 року і винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено: стягнуто з ВАТ „Державний ощадний банк України" на його користь 6872 грн. 25 коп. компенсаційної індексації, 611 грн. 72 коп. три проценти річних, 4501 грн. 32 коп. інфляційних та 939 грн. 84 коп. у повернення сплачених судових витрат, а всього - 12925 грн. 13 коп.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 13 квітня 2007 року Чернігівським обласним управлінням ВАТ „Державний ощадний банк України" на погашення облігації державного цільового безпроцентного займу вартістю 2500 рублів ОСОБА_2 було видано 2625 грн.

Апелянт зазначає, що зобов'язання держави перед громадянами України, які станом на 01.01.1992 року мали заощадження в установах банку СРСР, регулюється Законом України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України". Розповсюдження облігацій державного безпроцентного займу було покладено на ВАТ „Державний ощадний банк України", зокрема і на Чернігівське обласне управління. Апелянт вважає, що ВАТ „Державний

ощадний банк України" не є належним відповідачем по справі і не може відповідати за зобов'язаннями, які взяла на себе держава. На думку апелянта, судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, а саме ст. 33 ЦПК України, оскільки належним відповідачем по даній справі є державне казначейство України.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що Законом України „Про державний бюджет України на 2007 рік" та в попередні роки кошти на погашення цінних паперів з урахуванням інфляції не були передбачені, і Головним управлінням Державного казначейства України в Чернігівській області кошти на погашення цінних паперів з врахуванням інфляції не перераховувались, тому Чернігівське обласне управління ВАТ „Державний ощадний банк України" не мало можливості виплатити позивачу належні кошти через їх відсутність.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на неможливість задовольнити вимоги позивача, оскільки погашення цінних паперів здійснювалось у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Зазначає, що на виконання зазначеного Закону Кабінетом Міністрів України прийнято ряд постанов, за якими" громадянам України здійснено виплати, виходячи з переліку груп вкладників та черговості виплат проіндексованих грошових заощаджень в рамках коштів, передбачених Державним бюджетом України на відповідний рік.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відхилити апеляційну скаргу ВАТ „Державний ощадний банк України", а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 листопада 2010 року - залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ВАТ „Державний ощадний банк України" підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом по справі встановлено, що ОСОБА_2 отримав у спадщину облігацію № 0180240 державної цільової безвідсоткової позики 1990 року на суму 2500 рублів для придбання відеомагнітофона, виданої Деснянським відділенням № 57 Ощадного банку у ОСОБА_4.

Як встановлено судом, 13 квітня 2007 року Чернігівським обласним управлінням ВАТ „Державний ощадний банк України" вищевказана облігація була погашена шляхом видачі позивачеві 2625 грн., що підтверджується заявою про видачу готівки від 13.04.2007 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що розміщення особою коштів на рахунках ощадного банку з метою їх збереження є реалізацією особою її права власності на ці кошти і, водночас, укладенням між вкладником і ощадним банком цивільно-правової угоди - договору банківського вкладу. Як правильно визначено судом, зазначені правовідносини між сторонами охоплені і врегульовані ст.ст. 1, 3 Закону України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", ст.ст 177, 321, 316, 317, 625 ЦК України та підлягають захисту згідно до ст. З, ст. 41 Конституції України.

У рішенні Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року № 13-рп/2001 зазначено, що Законом України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" встановлено зобов"язання держави перед громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які внаслідок інфляції та інших обставин фактично втратили свої грошові заощадження, поміщені в період до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, а також в установи Ощадного банку України протягом 1992 - 1994 років, якщо вони перебували на його рахунках не менше одного повного календарного року в в період 1992 - 1995 років (стаття 1). Суть цих зобов'язань полягає у збереженні та відновленні реальної вартості зазначених заощаджень громадян шляхом їх одноразової компенсаційної індексації установами Ощадного банку України протягом грудня 1996 року - березня 1997 року, що й було зроблено та засвідчено видачею ощадних книжок вкладникам (статті 2, 5). Подальша компенсаційна індексація заощаджень громадян відповідно до частини 2 статті 3 Закону здійснюється під час видачі вкладів.

Відновлення заощаджень громадян шляхом компенсаційної індексації в установах Ощадного банку України означає не тільки поновлення їх реальної вартості, але й право вкладника як власника грошових заощаджень вимагати повернення відновленої і проіндексованої суми цього вкладу.

Зважаючи на сукупність обставин справи та вищевикладені вимоги матеріального закону, суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання відповідача на відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму повернення заощаджень вкладників за означений позивачем період обмежує конституційне право власності позивача, грошовий вклад якого відновлено частково та обґрунтовано задовольнив вимоги позивача в частині стягнення компенсаційної індексації відповідно до індексу інфляції за період з 01.10.1996 року по 31.03.2007 року у розмірі 6872 грн. 25 коп. у відповідності до ст. З Закону України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" у редакції, що діяла на час погашення облігацій. До правовідносин між сторонами судом також правильно застосовані передбачені ст. 625 ЦК України санкції за порушення грошового зобов'язання і вірність вищевказаних висновків суду апелянтом не спростована у апеляційному суді належними і допустимими доказами.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про відсутність коштів на задоволення вимог позивача, оскільки відсутність бюджетного фінансування передбачених Законом України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" виплат компенсаційної індексації не може бути підставою для відмови у їх нарахуванні та виплаті, так як реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від відсутності бюджетних коштів.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що він є неналежним відповідачем по справі з таких підстав. Відповідно до ст.ст. 28, 29 ЦПК України здатність мати цивільні права та обов"язки сторони (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі юридичні особи. Здатність особисто здійснювати

цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки у суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають юридичні особи.

Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2, суд обґрунтовано стягнув з ВАТ „Державний ощадний банк України" на користь позивача 6872 грн. 25 коп. компенсаційної індексації, 661 грн.72 коп. три проценти річних, 4501 грн. 32 коп. інфляційних та судові витрати по справі, оскільки цивільно-правові договірні взаємовідносини банківського вкладу виникли безпосередньо між позивачем і відповідачем, і саме на відповідача згідно Закону України „Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" покладено обов'язок повернення заощаджень громадянам України з компенсаційною індексацією відповідно до індексу інфляції.

Сукупність досліджених та проаналізованих доказів та обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції вірно встановлені правовідносини між сторонами і їм дана вірна юридична оцінка.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять передбачених законом підстав для скасування законного і вірного по суті судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦГЖ України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: