Справа № 2-7431/2011
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2011 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді -
Шелестова К.О.

при секретарі -
Шнейдеріс А.С.

за участю : позивача –ОСОБА_1

представника позивача
–ОСОБА_2

представника позивача
–ОСОБА_3

представника
відповідача –ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_5, третя особа –приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання правочину недійсним , -

В С Т А Н О В И В:

14 березня 2011 року ОСОБА_1 звернулась до
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_5,
третя особа –приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання правочину недійсним ( а. с. 4-5).

Позивач у позовній заяві в
обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що 18 травня 2001 року
зареєструвала шлюб з відповідачем, від
спільного життя у подружжя народився
син. За період спільного проживання
сторони придбали нерухомість, а саме:
квартиру № 11 у будинку № 24 А по вул.
Виконкомівській та квартиру АДРЕСА_1.
Однак, при оформленні договору
купівлі-продажу квартири у м.
Дніпропетровську, ОСОБА_5 змусив
позивача підписати заяву про те, що
вона не заперечує той факт, що
відповідач купує нерухомість за кошти,
подаровані йому на підставі Договору
дарування грошей, укладеного між
відповідачем та ОСОБА_7 10 червня 2006 року
ОСОБА_1 написала заяву про те, що вона
не заперечує проти купівлі її
чоловіком ОСОБА_5 в його особисту
власність квартири АДРЕСА_2. 16 червня 2010
року на підставі рішення Дарницького
районного суду м. Києва шлюб між
сторонами було розірвано. Після
розірвання шлюбу ОСОБА_5 подав позов
про поділ спільного сумісного майна
подружжя, зазначивши, що квартира
АДРЕСА_3 є спільною власністю сторін, а
квартира № 11 у будинку № 24 А по вул.
Виконкомівській у м. Дніпропетровську
є його особистою приватною власністю.
Однак, позивач вважає, що заяву, яку
вона підписала про те, що квартира у м.
Дніпропетровську придбана за грошові
кошти відповідача підписана нею
внаслідок застосування до неї
психічного тиску з боку відповідача, у
зв’язку з чим звернулась до суду та
просила суд визнати одностороннім
даний правочин та покласти на
відповідача судові витрати понесені
нею по даній цивільній справі ( а. с. 4-5).

Позивач та її представники у судовому
засіданні позовні вимоги підтримали
та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнавав
та просив суд у задоволенні позову
відмовити посилаючись на те, що на
позивача на момент підписання заяви з
боку відповідача не здійснювалося ні
психічного, ні фізичного впливу, що
підтверджується поясненнями нотаріуса
ОСОБА_6 у судовому засіданні. Крім того,
підпис на заяві зроблено рівним, чітким
почерком без ознак хвилювання та
примусу з боку інших осіб. Крім того,
позивач не надала суду доказів того, що
спірний правочин був вчинений проти її
справжньої волі. На протязі майже
п’яти років позивач не оспорювала
вчинений нею правочин, із заявами до
правоохоронних органів не зверталась.
З вересня 2005 року ОСОБА_1 переїхала
проживати до м. Києва. Доля квартири № 11
по вул. Виконкомівська у м.
Дніпропетровську позивача до
останнього часу не цікавила. Грошей на
придбання даної квартири позивач не
вкладала, даний факт підтвердився у
судовому засіданнями показаннями
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_7

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали даної цивільної
справи, суд вважає позовні вимоги
такими, що не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

18 травня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5
зареєстрували шлюб, від шлюбу у
подружжя 25 березня 2001 року народився
син ОСОБА_9 ( а. с. 41).

Судом встановлено, що 10 червня 2006 року
між ОСОБА_5 та його батьком ОСОБА_8
укладено договір купівлі-продажу
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_4, що підтверджується зазначеним
договором наявним в матеріалах справи (
а. с. 7-8).

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 не заперечує проти купівлі її
чоловіком ОСОБА_5 в його особисту
приватну власністьАДРЕСА_5, що
розташована за адресою: м.
Дніпропетровськ, вул. Виконкомівська,
будинок № 24 за будь-яку ціну та на
будь-яких умовах, оскільки гроші за які
він купує дану квартиру належать йому
особисто на підставі Договору
дарування грошей, посвідченого
нотаріусом ОСОБА_10, 11 жовтня 2004 року, за
реєстровим № 2808, не є спільною сумісною
власністю подружжя та на яку вона не
має ніяких прав, що підтверджується
заявою від 10 червня 2006 року,
посвідченою приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_11, яка
засвідчила справжність підпису
позивача, зробленого у її присутності,
що підтверджується письмовими
доказами наявним в матеріалах справи (
а. с. 6. 14).

16 червня 2010 року рішенням Дарницького
районного суду м. Києва шлюб між
сторонами було розірвано, що
підтверджується письмовими доказами
наявним в матеріалах справи ( а. с. 15). В
даному рішенні зазначено, що сторони з
серпня-вересня 2009 року не ведуть
спільного господарства.

Статтею 231 ЦК України передбачено, що
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним. У позовній заяві та у
судовому засіданні ОСОБА_1 стверджує,
що оскаржувана до суду заява була
зроблена нею внаслідок застосування з
боку ОСОБА_5 психічного тиску. Однак,
даний факт не знайшов свого
підтвердження у судовому засіданні.
Крім того, як пояснила суду приватний
нотаріус допитана у якості свідка
ОСОБА_11 фізичного чи психологічного
тиску на позивача не було, якби був
тиск, то це було б одразу помічено
нотаріусом.

Як пояснив ОСОБА_5 у судовому засіданні,
ОСОБА_1 уклала договір на участь у фонді
фінансування будівництва квартири у м.
Києві менше ніж за місяць після
підписання заяви, а саме 04 липня 2006
року. Квартира у м. Києві та машиномісце
були оформлені на ім’я позивача. За
короткий проміжок часу сторони
виплатили грошові кошти за квартиру у
м. Києві. Ніхто подружжю в придбанні
майна не допомагав, що підтверджується
поясненнями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_7
допитаними у судовому засіданні.
Вищевикладені обставини свідчать про
те, що подружжя після вчинення ОСОБА_1
правочину, а саме підписання заяви 10
червня 2006 року продовжувало
інвестувати кошти у придбання
спільного майна та про відсутність
конфлікту між сторонами з приводу
придбання квартири у м. Києві. ( а. с. 33-38,
74, 75).

Встановлено, що ОСОБА_5 11 липня 2008 року
оформив на ОСОБА_1 довіреність на право
розпоряджатися всім належним йому
майном, включаючи квартиру № 11 по вул.
Виконкомівська у м. Дніпропетровську,
квартиру та машиномісце у м. Києві.
Таким чином, позивач мала всі
можливості на власний розсуд, без
додаткової згоди відповідача,
розпоряджатися його майном. Це
свідчить про повну довіру між
подружжям в майнових питаннях, яка
існувала до жовтня 2009 року, коли ОСОБА_5
скасував видану довіреність на ім’я
дружини ( а. с. 62, 64).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов’язків.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено
те, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Оцінюючи усі докази, які були
досліджені судом у судовому засіданні
у їх сукупності, та враховуючи те, що на
момент вчинення правочину, а саме
підписання заяви позивач
усвідомлювала свої дії та до неї з боку
відповідача не застосовувалося
фізичного та психічного тиску, а також
враховуючи те, що позивачем не надано
суду доказів того, що спірний правочин
був вчинений проти її волі, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню,
оскільки не знайшли свого
підтвердження у судовому засіданні.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат та враховуючи результат
розгляду справи, суд вважає за
необхідне судові витрати, пов’язані з
розглядом даної цивільної справи
покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 202, 203, 231 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 10, 11,
60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, суд –

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 у задоволені позову
до ОСОБА_5, третя особа –приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання правочину недійсним
–відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено у
Апеляційний суд Дніпропетровської
області шляхом подання апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення через Жовтневий районний
суд м. Дніпропетровська.

Головуючий
суддя:

К.О. Шелестов