РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2011 року

Личаківський районний суд м.
Львова

в складі: головуючого
судді
Леньо С.І

при секретарі
Станько Р.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3,
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_5 про визнання права спільної
сумісної власності на житло;

зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1,
третя особа СГІРФО Личаківського РВ
про виселення, зобов»язання до
вчинення дій , -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою, в якій просив визнати
житловий будинок № 86 по вул. Дорога
Кривчицька у м. Львові об’єктом права
спільної сумісної власності із
покійною ОСОБА_6 Заяву мотивує тим, що
12.12.2009 року померла ОСОБА_6, з якою він
протягом 17 років проживав однією
сім’єю як чоловік і жінка без
реєстрації шлюбу. Після смерті ОСОБА_6
залишився будинок № 86 по вул. Дорога
Кривчицька у м. Львові, який належав
останній на праві приватної власності
і у якому вони спільно проживали. У
даний будинок він поселився у 1993 році
за ініціативи ОСОБА_6 та був у ньому
зареєстрований 13.07.2004 року. Впродовж
усього спільного життя з ОСОБА_6 він
займався утриманням цього будинку,
проводив ремонт, сплачував комунальні
послуги, а тому вважає що будинок є
спільною сумісною власністю, оскільки
був приватизований ОСОБА_6 під час їх
спільного проживання однією сім’єю
тому просить позов задовольнити.

ОСОБА_5 пред’явила
зустрічний позов, в якому просила суд
зобов’язати ОСОБА_1 не чинити перешкод
у її реалізації права власності на
будинок № 86 по вул. Дорога Кривчицька в
м. Львові, розірвати з ним договір найму
житлового приміщення від 13.07.2004 року
укладений з ОСОБА_6 та виселити
останнього із даного будинку. В
подальшому не змінюючи підстав і
мотивів зустрічного позову, ОСОБА_5
подала уточнення до зустрічного
позову, в якому просила, виселити та
зняти з реєстрації ОСОБА_1 з будинку № 86
по вул. Дорога Кривчицька в м. Львові.
Заяви мотивує тим, що померла ОСОБА_6
була її рідною сестрою, з якою вони
підтримували тісні стосунки, померла
неодноразово приїжджала до неї до
Києва і під час одного із візитів
склала заповіт, в якому заповіла
будинок № 86 по вул. Дорога Кривчицька в
м. Львові своїй сестрі. У відповідності
до заповіту, нею –ОСОБА_5, після смерті
сестри було здійснене своє право на
спадщину, а саме 17.06.2010 року їй було
видане свідоцтво про право на спадщину,
посвідчене Четвертою Львівською
державною нотаріальною конторою, 02.07.2010
року на підставі вищезазначеного
свідоцтва їй був виданий витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, а саме будинок № 86 по вул. Дорога
Кривчицька, в м. Львові. Однак
реалізувати своє право власності на
будинок вона не може, оскільки там
проживає ОСОБА_1. який чинить їй
перешкоди, тому просить суд
задовольнити її позов.

В судовому засіданні
позивач по первісному позову та його
представник –ОСОБА_2 підтримав свої
вимоги, заперечив проти зустрічного
позову та пояснив, що має повне право
проживати у даному будинку, оскільки
зареєстрований у ньому за згодою
померлої ОСОБА_6, а також враховуючи той
факт, що проживав з останньою однією
сім’єю, а тому вважає спірний будинок
об’єктом права спільної сумісної
власності.

Відповідач по первісному
позову –ОСОБА_5 в судове засідання
24.06.2011 року не з’явилась, хоча про час
та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином, про
причини неявки суд не повідомила. При
цьому суд приймає до уваги надані нею
пояснення в попередніх засіданнях, які
є аналогічні за змістом зустрічній
заяві.

Представники ОСОБА_5
–ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні
підтримали зустрічний позов,
заперечили проти первісного та
пояснили, що ОСОБА_5 є власницею будинку
№ 86 по вул. Дорога Кривчицька в м.
Львові, згідно свідоцтва про право на
спадщину від 17.06.2010 р. на підставі
заповіту померлої - ОСОБА_6, жодних
письмових розпоряджень на користь
подальшого проживання у даному будинку
ОСОБА_1, померла не робила, а тому
вважають, що ОСОБА_1, підлягає виселенню
із спірного будинку.

Представник третьої особи
–СГІРФО Личаківського РВ в судове
засідання не з’явився, хоча про час та
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, подав заяву про розгляд
справи за його відсутності та
ухвалення рішення на розсуд суду.

Заслухавши думку учасників
процесу, показання свідків, дослідивши
зібрані по справі докази, з’ясувавши
дійсні обставини справи, суд приходить
до висновку, що у задоволенні
первісного позову слід відмовити, а
зустрічний позов підлягає до
часткового задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 12.12.2009
року померла ОСОБА_6, після смерті якої
залишилось спадкове майно, а саме
будинок № 86 по вул. Дорога Кривчицька в
м. Львові (а.с.5,8,9).

З матеріалів справи, зокрема
з оглянутого в засіданні оригіналу
будинкової книги, довідок ЛКП «№507»від
1.09.10р., від 20.06.11р. вбачається, що ОСОБА_1
був зареєстрований в спірному будинку
№ 86 по вул. Дорога Кривчицька в м.
Львові з 13.07.2004 року як наймач
(а.с.62,110-115).

У відповідності до ч.1 ст. 74
Сімейного Кодексу України, якщо
чоловік і жінка проживають однією
сім’єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6 проживала у даному будинку з 1964
року та приватизувала його у 2005 році.

Посилання позивача, як на
підставу своїх вимог, що він проживав з
ОСОБА_6 спільно однією сім’єю як
чоловік та жінка, не знайшли свого
підтвердження у судовому засіданні.

Допитані в судовому
засіданні як свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, показали, що знали ОСОБА_1, як
сусіда і знали, що він проживав в одному
будинку з ОСОБА_6М, проте остання їм
його в якості чоловіка не представляла.
Чи проживали вони однією сім’єю, мали
спільний бюджет, вели спільне
господарство та купляли спільно якісь
речі, свідки пояснити не змогли,
оскільки цього не знають.

Крім того, як було з’ясовано
у судовому засіданні, ОСОБА_1, у
встановленому законом порядку, не
звертався до суду з відповідним
позовом про встановлення факту
проживання однією сім’єю чоловіка та
жінки без шлюбу, таким чином даний
юридичний факт в судовому порядку
встановлений не був.

Щодо посилань позивача, на
прийняття участі в утриманні та
ремонті будинку, вони також не знайшли
свого підтвердження та на думку суду
спростовуються показами свідка
ОСОБА_10, який показав, що восени 2009 року
він разом з своє матір’ю ОСОБА_5
приїхав до ОСОБА_6 і вони разом
наводили порядок на подвір’ї та у
будинку. За власні грошові кошти
закупили будівельні матеріали та
власними силами проводили зовнішній та
внутрішній ремонт житлового будинку,
що знаходиться по вулиці Дорога
Кривчицька, 86. До їхнього приїзду все
було в занедбаному, безгосподарному
стані.

Дані покази свідка ОСОБА_10 також
підтверджуються показами свідка
ОСОБА_9, який показав, що знає ОСОБА_5 та
ОСОБА_10, бачив їх коли вони приїжджали
до ОСОБА_6 та бачив як вони здійснювали
зовнішній ремонт будинку.

Також суд звертає увагу, що
приватизація спірного будинку
проведена на підставі Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду». Відтак, така набута
ОСОБА_6 шляхом приватизації, а не нажита
спільно із ОСОБА_11

Жодних доказів того, що позивач по
первісному позову проживав з померлою
ОСОБА_6 однією сім’єю, як чоловік і
жінка і відповідно будинок № 86 по вул.
Дорога Кривчицька в м. Львові є
об’єктом права спільної сумісної
власності суду не представлено, тому
суд відмовляє в задоволенні позову
ОСОБА_1

Як встановлено в судовому
засіданні і не заперечується
сторонами, ОСОБА_6. після своєї смерті
заповіла своїй сестрі ОСОБА_5 будинок №
86 по вул. Дорога Кривчицька в м. Львові
та вона оформила на нього право
власності, що підтверджується
долученим до матеріалів справи витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно виданим 02.07.2010 року ОКР
ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», на підставі
свідоцтва про право на спадщину від
17.06.2010 року (а.с.52-54).

Згідно з ч. 1 статті 319 Цивільного
кодексу України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 391 Цивільного
кодексу України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 150 Житлового кодексу
України, громадяни, які мають у
приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

У відповідності до статті 170 Житлового
кодексу України при переході права
власності на жилий будинок, (частину
будинку, квартиру), в якому знаходиться
здане в найом жиле приміщення, до іншої
особи договір найму зберігає силу до
закінчення зазначеного в ньому строку.

Однак, як пояснив в судовому засіданні
сам позивач –ОСОБА_1, жодного договору
найму житлового приміщення з ОСОБА_6
він не підписував і такого договору не
існує.

У разі припинення договору
найму жилого приміщення в будинку, що
належить громадянинові на праві
приватної власності, наймач і особи,
які проживають разом з ним,
зобов’язані звільнити жиле
приміщення, а в разі
відмовлення-підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення (стаття 169 Житлового
Кодексу України).

Як пояснили в судовому
засіданні представники відповідача по
первісному позову –ОСОБА_5, остання
неодноразово попереджала ОСОБА_1 про
необхідність виселитись із займаного
ним приміщення, однак останній
натомість чинить їй перешкоди у
користуванні власністю.

Оскільки в судовому
засіданні безспірно встановлено, що
відповідач по первісному позову ОСОБА_5
правомірно володіє будинком № 86 по вул.
Дорога Кривчицька в м. Львові, суд
вважає підставною вимогу позивачки по
зустрічному позову щодо виселення
ОСОБА_1 із займаного ним приміщення.

Разом з тим, вимога по зустрічному
позову про зобов»язання СГІРФО
Личаківського РВ зняти ОСОБА_1 з
реєстрації в будинку не підлягає до
задоволення, з огляду на те, що СГІРФО є
третьою особою у справі, а не
відповідачем, тому у суду відсутні
правові підстави для покладення
будь-яких обов’язків за позовними
вимогами на третю особу. При цьому, суд
звертає увагу, що судове рішення про
виселення особи, є самодостатньою
підставою для зняття її з реєстрації в
житловому приміщенні.

Враховуючи наведене,
керуючись ст.ст. 10,11,60,61,169,209,212-215,218 ЦПК
України, ст.ст. 319, 391 ЦК України, ст. 74
Сімейного Кодексу України, ст.ст. 150, 169,
170 Житлового Кодексу України, суд, -

в и р і ш
и в:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про
визнання житлового будинку № 86 по вул.
Дорога Кривчицька у м. Львові об’єктом
права спільної сумісної власності
ОСОБА_1 з ОСОБА_6.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Виселити ОСОБА_1 із займаного житлового
приміщення –будинку № 86 по вул. Дорога
Кривчицька у м. Львові.

В задоволенні решти вимог по
зустрічному позову –відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5
судові витрати в розмірі 45,50 грн.

Скасувати заходи забезпечення позову
вжиті ухвалою суду від 12 травня 2010 року,
а саме накладення арешту на будинок № 86
по вул. Дорога Кривчицька у м. Львові.
(Позивач ОСОБА_1 –м. Львів, вул. Дорога
Кривчицька, 86 ; відповідач ОСОБА_5 –
АДРЕСА_1).

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294, 296 ЦПК України.

Суддя:

Леньо С.І