АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 27 (І) ОСОБА_1
Доповідач Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

20 грудня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Митрофанової Л.В., Соколан Н.О.

при секретарі: Бондаренко І.В.

У звязку з неявкою осіб, що беруть участь у справі, належним чином повідомлених про розгляд справи, згідно з вимогами ч.2 ст. 197 ЦПК України, судовий розгляд здійснювався без фіксації судового процесу технічними засобами,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 вересня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа ОСОБА_4, про визнання недійсними кредитних договорів та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за кредитними договорами, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитних договорів від 14.08.2007 року та від 14.12.2007 року, укладених між ним та відповідачем, посилаючись на те, що зміст цих договорів щодо валюти кредитування в доларах США суперечить діючому законодавству.

Уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати недійними вказані кредитні договори, а також визнати недійними договір іпотеки та договір поруки, укладені 14.08.2007 року в забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором від 14.08.2007 року, додатковий договір № 1 від 15.04.2007 року до договору поруки; зобовязати відповідача прийняти від нього суму у розмірі 303000 грн. з розстрочкою платежів на 60 місяців за таких умов, що щомісячний платіж складатиме 5050 грн.; зобовязати відповідача прийняти від нього суму у розмірі 138875 грн. з розстрочкою платежів на 60 місяців за таких умов, що щомісячний платіж складатиме 2314,58 грн.; зобовязати відповідача повернути йому грошові кошти, які сплачені ним на виконання укладених кредитних договорів.

В березні 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна», яке є правонаступником ПАТ «ОТП Банк» відповідно до умов укладеного договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 року, звернулося до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитними договорами станом на 11.05.2010 року в загальному розмірі 531755,67 грн., 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Ухвалою суду від 17.05.2011 року до участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитних договорів залучено ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 вересня 2011 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсним кредитного договору.

Задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в сумі 531755,67 грн., а також витрати по оплаті судового збору у сумі 1700 грн. та витрати по оплаті за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та задоволення позову ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, зокрема судом не враховано, що позивачем оспорювалися кредитні договори в частині покладення усіх валютних ризиків на споживача у звязку з наданням кредиту в іноземній валюті, що суперечить чинному законодавству та свідчить про наявність підстав для визнання оспорюваних кредитних договорів недійсними.

Справу розглянуто за відсутності належним чином повідомлених сторін. Заяву ж представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю його в іншому судовому засіданні, колегія суддів не приймає як поважну причину неявки в судове засідання та наявності у звязку з цим підстав для відкладення розгляду справи, оскільки представником позивача не підтверджено свою зайнятість належними та допустимими доказами на момент подання цієї заяви.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 серпня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № CМ-SМЕ0AU/170/2007, згідно якого боржнику надано кредит на споживчі цілі в сумі 60000 дол. США на строк до 14.08.2014 року зі сплатою 5% річних за користування кредитними коштами.

14 грудня 2007 року між та ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання кредитної лінії № СrL- SМЕ/0AU/303/2007, згідно якого надано кредит на споживчі цілі на суму 27500 дол. США на строк до 14.12.214 року зі сплатою 5,4% річних за користування кредитними коштами.

В забезпечення виконання зобовязань за вказаними кредитними договорами між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договори поруки № SR-SМЕ0AU/170/2007 від 14.08.2007 року та № SR-SМЕ/0AU/303/2007 від 14.12.2007 року.

У звязку з невиконанням ОСОБА_2 та ОСОБА_4 взятих на себе зобовязань щодо погашення кредитів, сплати відсотків за їх користування станом на 11.05.2010 року виникла заборгованість в загальному розмірі 531755,67 грн., яка складається з заборгованості за кредитним договором № CМ-SМЕ0AU/170/2007 від 14.08.2007 року в розмірі 41913,30 дол. США, що еквівалентно 332192,24 грн. та заборгованості за договором про надання кредитної лінії № СrL-SМЕ/0AU/303/2007 від 14.12.2007 року в сумі 25179,28 дол. США, що еквівалентно 199563,43 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання укладених кредитних договорів недійсними, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з факту неналежного виконання зобовязання за укладеними кредитними договорами боржником та поручителем в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, й права банку, у звязку з цим вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася сплати процентів та пені від боржника та поручителя як солідарних боржників за укладеними кредитними договорами.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Предметом позовних вимог ОСОБА_2 є визнання недійсними кредитних договорів № CМ-SМЕ0AU/170/2007 від 14 серпня 2007 року та № СrL- SМЕ/0AU/303/2007 від 14.12.2007 року, а також укладених в забезпечення їх виконання договору іпотеки та поруки від 14.08.2007 року, зобовязання вчинити дії.

Статтею 203 ЦПК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч.1 вказаної статті, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Правочин може бути визнаний недійним у разі недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦПК України.

Аналогічне розяснення надане й Пленумом Верховного Суду України в п.7 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» від 06.11.2009 року № 9.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 послався на те, що при укладенні кредитних договорів та договорів в забезпечення виконання зобовязання за ними, банком порушено положення діючого законодавства щодо валюти визначення грошового зобовязання й тим самим введено позивача в оману.

Оскільки доказів в підтвердження заявлених ним вимог, ОСОБА_2, в порушення ч.3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України, не надано, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, відповідно до діючого законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

З аналізу положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року, Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121-III від 07.12.2000 року, Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України № 275 від 17.07.2001 року, якими регулюються правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог п.п. «в» п. 4 ст. 5 Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 вказаного Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Укладаючи оспорювані кредитні договори з ОСОБА_2, а також договори в забезпечення їх виконання, ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач, діяло на підставі виданої Національним банком України ліцензії № 191 від 08.11.2006 року, якою передбачено право на виконання банківських операцій, визначених ч.1 та п.5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а також на підставі дозволу № 191-1 від 08.11.2006 року, додатком до якого передбачено право ЗАТ «ОТП Банк»на здійснення валютних операцій, у тому числі операцій щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с. 203-207).

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги щодо порушення банком вимог чинного законодавства при укладенні оспорюваних кредитних договорів.

Оскільки факт невиконання, кредитних договорів № CМ-SМЕ0AU/170/2007 від 14 серпня 2007 року та № СrL- SМЕ/0AU/303/2007 від 14.12.2007 року боржником не заперечувався, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як солідарних боржників.

Вказаний висновок суду відповідає положенням ст.ст. 526,610, 612, ч. 2 ст. 1050 ЦК України та умовам укладених кредитних договорів, а також договорів поруки.

Правильність даних розрахунку заборгованості в загальному розмірі 531755,67 грн., за обома кредитними договорами (а.с. 125,126), не оспорювалася ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, відповідно до ст. 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 28 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: