АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2011 року колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Куценко Т.Р., Повєткіна В.В.

при секретарі: Гребенкіній Г.М.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на самовільно зведену будівлю, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2010 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на самовільно зведену будівлю.

Позивач зазначав, що по договору купівлі-продажу від 24.07.1998року придбав земельну ділянку площею 0,0506га, цільове призначення для садівництва, яка розташована за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Байкальська,10, с/т «Металург», ділянка №242.

Протягом 1989-1990року за власні кошти побудував обєкти нерухомого майна: садовий будинок літ.А-1, прибудову літ.а-1, прибудову літ.а1-1, сарай-Г.

Згідно з даними нової інвентарної справи вказані обєкти нерухомого майна підлягають узаконенню, будівництво останніх не було узгоджено з відповідними державними установами.

Посилаючись на викладені обставини та вказуючи на те, що новозбудований садовий будинок не порушує права інших осіб, не є обєктом виробничого комплексу та іншої загрозливої категорії, позивач на підставі ст.ст.375,376 ЦК України просив визнати за ним право власності на зазначене нерухоме майно.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2010 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх зясування, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із справи видно, що ОСОБА_2 є членом садівничого товариства «Металург». На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №835408 від 27.09.2005року він є власником земельної ділянка площею 0,0506га, що розташована на території Індустріального району м. Дніпропетровська, с/т «Металург», ділянка №242, на території якої за власні кошти збудував садовий будинок у 1990 році без встановленого дозволу та відповідного погодження(а.с.13,20).

Наведені обставини свідчать, що правовідносини щодо створеного позивачем обєкту нерухомості виникли до 01 січня 2004року, тобто в період дії ЦК УРСР в редакції 1963року, яким питання визнання права власності на самочинне будівництво у судовому порядку не врегульовано. У зазначений період існував інший порядок визнання права власності на самочинне будівництво.

З позовом до суду про захист своїх прав ОСОБА_2 звернувся у травні 2010року та просив задовольнити позов на підставі ст.ст.375,376 ЦК України в редакції 2003року(а.с.5).

Згідно ч.2 ст.375 ЦК України право власника земельної ділянки на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються ст.376 цього Кодексу.

Із рішення реєстратора про відмову в реєстрації права власності на обєкт нерухомого майна від 01.04.2010року та технічного паспорту на садовий будинок №242, який виготовлено за станом на 10.03.2010року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, вбачається, що за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Байкальська,10, с/т «Металург», ділянка №242 - садовий будинок №242 збудовано самовільно, останній підлягає введенню в експлуатацію та узаконенню (а.с.7-12).

Перевіряючи доводи та заперечення сторін щодо заявлених вимог, суд встановив, що будівництво спірного обєкту нерухомого майна не було узгоджено з відповідними державними установами, останні збудовані самовільно, у встановленому законом порядку не прийняті в експлуатацію та не узаконені.

Матеріали справи не містять даних про те, що позивач у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України від 8.10.2008р. №923(з послідуючими змінами)Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 7.02.2002р.(з послідуючими змінами), звертався у відповідні органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування з питання реєстрації права власності на вказані збудовані обєкти, та що з приводу зазначеного питання приймалось відповідне рішення, яке б свідчило про порушення його права, яке підлягає захисту у відповідності до вимог ст.3 ЦПК та у спосіб, передбачений ст.4 ЦПК України.

Оскільки позивач не надав доказів, як це передбачено ст.60 ЦПК України, про порушення його права, то суд прийшов до правильного висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони не спростовують висновки суду про необґрунтованість заявлених вимог.

Факт відмови реєстратора в реєстрації права власності за ОСОБА_2 на вказане нерухоме майно не є підставою для визнання за ним права власності на останнє у судовому порядку з наведених мотивів.

Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам закону, що регулює зазначені правовідносини, доказам у справі суд дав оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, підстав для скасування судового рішення не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів, - У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий-

Судді-