Справа № 2-196/2011
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2011 року
Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Маймур
Ф.Ф.

при секретарі - Величко О.М.

за участю : позивача –ОСОБА_1

представника позивача -
ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу № 2-196/11 за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, Повного
товариства «Дніпровський кредит»,
треті особи –Перша Дніпропетровська
державна нотаріальна контора,
Виконавчий комітет Жовтневої районної
у м. Дніпропетровську ради про визнання
договорів недійсними, визнання права
власності, відшкодування шкоди,
виселення; за позовом ОСОБА_4 до
Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_1, третя особа –Управління
Держкомзему у м. Дніпропетровськ
Дніпропетровської області, Виконавчий
комітет Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради про визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на землю, визнання
права власності на самовільно
збудовані споруди, -

В С Т А Н О В И В:

16 вересня 2002 року ОСОБА_1
звернувся до Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа
–Виконавчий комітет Жовтневої
районної у м. Дніпропетровську ради про
визнання права власності (том 1 а.с.2-3)

04 листопада 2002 року ОСОБА_4
та ОСОБА_3 звернулися до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська з
зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя
особа - Управління земельних ресурсів
м. Дніпропетровська про визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на землю, визнання
права власності на самовільно
збудовані споруди (том 1 а.с. 30-31)

Ухвалою Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
02 січня 2003 року цивільна справа за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя
особа –Виконавчий комітет Жовтневої
районної у м. Дніпропетровську ради про
визнання права власності та зустрічним
позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
третя особа - Управління земельних
ресурсів м. Дніпропетровська про
визнання недійсним державного акту на
право приватної власності на землю,
визнання права власності на самовільно
збудовані споруди була призначена до
судового розгляду(том 1 а.с. 1)

У жовтні 2003 року цивільна
справа була передана до провадження
судді Чорнобук В.І.(том 1 а.с. 180)

Ухвалою суду від 23 грудня 2003
року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
третя особа - Управління земельних
ресурсів м. Дніпропетровська про
визнання недійсним державного акту на
право приватної власності на землю,
визнання права власності на самовільно
збудовані споруди було виділено в
самостійне провадження(том 1 а.с. 242)

20 травня 2004 року ухвалою
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська було задоволено
клопотання позивача про відвід судді
Чорнобука В.І., в результаті чого
цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа
–Виконавчий комітет Жовтневої
районної у м. Дніпропетровську ради,
Управління земельних ресурсів м.
Дніпропетровська, Перша
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання права власності,
визнання договорів недійсними та
витребування майна з чужого
незаконного володіння була прийнята
суддею Мазницею А.А. до свого
провадження (том 2 а.с.15-16)

Зважаючи на доповнення
позовних вимог позивача ОСОБА_1, до
розгляду справи у якості
співвідповідача було залучено Повне
товариство «Дніпровський
кредит»ОСОБА_4 та ОСОБА_5»(скорочена
назва –Повне товариство «Дніпровський
кредит») та в якості третьої особи -
Першу Дніпропетровську державну
нотаріальну контору(том 1 а.с.230-238, том 2
а.с.96-99)

Ухвалою Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
21 січня 2005 року позов ОСОБА_1 було
залишено без розгляду, яка була
скасована ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22 серпня
2005 року(том 2 а.с. 121, 159)

Ухвалою судді Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
Мазниці А.А. винесеною одноособово 26
травня 2005 року було заявлено
самовідвід по цивільній справі № 2-50/05
(№ 2-196/11)(том 2 а.с.125, том 3 а.с.1)

Ухвалою суду від 10 жовтня 2005
року цивільна справа за позовом ОСОБА_4
та ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа -
Управління земельних ресурсів м.
Дніпропетровська про визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на землю, визнання
права власності на самовільно
збудовані споруди та цивільна справа
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3,
третя особа –Виконавчий комітет
Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради, Управління
земельних ресурсів м.
Дніпропетровська, Перша
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання права власності,
визнання договорів недійсними та
витребування майна з чужого
незаконного володіння були об’єднані
в одне провадження(том 3 а.с.204)

27 листопада 2006 року вказана
цивільна справа була прийнята до свого
провадження суддею Бондаренко Р.В.(том 4
а.с.13)

Ухвалою судді Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
Черновського Г.В. від 07 травня 2007 року
цивільна справа була прийнята до свого
провадження (том 4 а.с.20)

Ухвалою суду від 07 листопада
2007 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3,
третя особа –Виконавчий комітет
Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради, Управління
земельних ресурсів м.
Дніпропетровська, Перша
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання права власності,
визнання договорів недійсними та
витребування майна з чужого
незаконного володіння залишено без
розгляду, була скасована ухвалою
Апеляційного суду Дніпропетровського
області від 24.07.2008 року(том 4 а.с.96,269-271)

Заочним рішенням Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
07 листопада 2007 року позов ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 було задоволено в
повному обсязі. Вказане рішення
скасовано ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровського області від 24.07.2008
року (а.с. том 4 а.с.97-99, 120, 292-294)

09 липня 2008 року цивільна
справа № 2-3459/2008 (2-196/11) була прийнята до
свого провадження суддею Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
Маймур Ф.Ф.(том 5 а.с.3)

У судовому засіданні 17
листопада 2008 року судом було виключено
Управління земельних ресурсів м.
Дніпропетровська як третю особу за
позовом ОСОБА_1, а у судовому засіданні
29 квітня 2009 року судом визначено вірне
найменування третьої особи за позовом
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1, як
Управління Держкомзему у м.
Дніпропетровськ Дніпропетровської
області (том 5 а.с. 147, 176-177)

15 квітня 2010 року ухвалою
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська було зупинено
провадження по цивільній справі № 428/10
(2-196/11) до розгляду Красногвардійським
районним судом м. Дніпропетровська
кримінальної справи за обвинуваченням
ОСОБА_4 по ч. 4 ст. 190 КК України.
Провадження було відновлено ухвалою
суду від 15 березня 2011 року. (том 5 а.с.231,
том 6 а.с. 53)

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 01 червня 2011 року
провадження по даній цивільній справі
було зупинено до розгляду Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ касаційної скарги ОСОБА_4 на
вирок Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 21.09.2010 року
по кримінальній справі № 1-022-2010 року за
обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.4 ст..190 КК
України. Відновлено провадження
ухвалою суду від 30.09.2011 року (том 6
а.с.82-84, 90)

У судовому засіданні 20
грудня 2011 року судом була прийнята
відмова позивача ОСОБА_3 від позову до
Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_1, третя особа –Управління
Держкомзему у м. Дніпропетровськ
Дніпропетровської області, Виконавчий
комітет Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради про визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на землю, визнання
права власності на самовільно
збудовані споруди, а провадження в цій
частині закрито (том 6 а.с. 183)

Позивач ОСОБА_1 у позовній
заяві та у судовому засіданні, разом зі
своїм представником, в обґрунтування
позовних вимог з урахуванням уточнень
та доповнень, посилались на те, що в
січні 1997 року він звернувся до ОСОБА_3
та ОСОБА_4, який на той час займав посаду
директора Повного товариства
«Дніпровський кредит»з проханням
видати йому позику. Відповідачі
посилаючись на те, що Статутом ПТ "
Дніпровський кредит" такі угоди не
передбачені, запропонували йому
укласти з ними договір купівлі-продажу
будинку і договір поруки згідно з яким
ПТ "Дніпровський кредит" виступало
поручителем за виконання покупцем усіх
зобов'язань за договором
купівлі-продажу будинку №45 по ул.9-го
Січня в м. Дніпропетровську, який
належав позивачу. При отриманні позики
в сумі 50 тис. доларів США в ПТ
"Дніпровський кредит" за пропозицією
ОСОБА_4 між сторонами було оформлено
два договори. Перший - договір
купівлі-продажу житлового будинку
укладений 21 лютого 1997 року, як
пояснював ОСОБА_4 оформлений формально
без фактичного продажу будинку і буде
запорукою повернення позики ОСОБА_1,
крім того відповідач запевнив, що
договір буде розірваний після
повернення позики, будинок не буде
переоформлятися на відповідачів, а
позивач як проживав, так і буде
проживати з сім'єю у своєму будинку.
Другий - договір поруки № 124 укладений 21
лютого 1997 року, по якому відповідач
ОСОБА_4, як директор ПТ "Дніпровський
кредит" виступатиме від імені
товариства на стороні позивача,
гарантуючи що це товариство поверне
гроші позикодавцеві у разі не
повернення позики ОСОБА_1 Цим же
договором передбачалося внесення
позивачем грошових коштів (щомісячних
внесків) по погашенню суми позики і
відсотків, що нараховувалися, і
відсотків на відсотки. Позику у розмірі
25 000 дол. США позивач отримав 21 лютого 1997
року відразу ж після підписання
договорів в офісі ПТ "Дніпровський
кредит" особисто від ОСОБА_4 і.Д. Решту
коштів - 25.000 дол. США відповідач
пообіцяв надати ОСОБА_1 через 20 днів
після підготовки цієї суми, про що він
своєю рукою вніс примітку в договір
поруки №124 від 21 лютого 1997 року на
останній сторінці цього договору. Як
стало відомо позивачу пізніше, друга
частина суми позики була передана йому
після "перезакладки" ОСОБА_4 будинку №-
45 по вул. 9 Січня в місті
Дніпропетровську в одному з відділень
ПАТ КБ "Приватбанк". Інших грошових
коштів позивач від відповідачів не
отримував, оскільки між ними фактично
оформлялася позика, а не
купівля-продаж. Позика надавалася під 10
відсотків від суми позики в місяць. При
цьому такий великий відсоток брався, як
пояснював відповідач ОСОБА_4 у зв'язку з
тим, що при оплаті відсотків
передбачається і одночасне погашення
боргу. Для того, щоб ОСОБА_4 мав вигоду
від угоди з позивачем, він вказав що в
договорі поруки замість відсотків буде
нараховуватися штраф у зв'язку з нібито
порушенням терміну повернення боргу.
Частина штрафу буде йти на погашення
боргу, а інша частина буде доходом
ОСОБА_4 Сторона, що надавала грошові
кошти у борг, в особі директора ПТ
"Дніпровський кредит" ОСОБА_4, одночасно
виступала і покупцем за договором
купівлі-продажу будинку позивача №- 45
по вул. 9 Січня в місті
Дніпропетровську. За умовами ОСОБА_4
перший договір поруки буде укладений
на шість місяців, подальші договори
поруки будуть щомісячно
переукладатися. До березня 2001 року
договори поруки переоформлялися
вищезгаданим способом, а позивачу
видавалися копії цих договорів та
розписок до них. Погашення сум, які
здійснював ОСОБА_1, відображалися в цих
щомісячних так званих договорах
поруки. Після підписання ним чергового
договору відповідач повертав йому його
розписки фіксуючі суму попереднього
боргу, а також видавались розписки в
отриманні від позивача суми . До
багатьох договорів поруки додавалися
записки, оформлені особисто ОСОБА_4, які
підтверджували порядок нарахування
відсотків і сум що вносяться в ці
договори.

Позивач виконував умови договору
позики, і таким чином, станом на
березень 2001 року, тобто на дату
оформлення договору поручительства за
№ 6 позивач повернув ОСОБА_4 грошову
суму в 1,76 разів більше, ніж яка була ним
отримана, тому з врахуванням цього
запропонував відповідачу припинити
нерівноправні зобов’язання. Проте,
ОСОБА_4 відмовився від пропозиції
позивача та в порушення домовленості,
сказав, що будинок є його власністю, а
також і самочинно побудовані
господарські будівлі які в договорі
купівлі-продажу не зазначені та були
побудовані позивачем в період його з
проживання в домоволодінні з 1997 по 2003
роки. В лютому 2002 року, через п'ять років
після оформлення фіктивного договору
купівлі-продажу будинку, відповідач
почав вимагати, щоб ОСОБА_1 виселився з
будинку. До цього моменту ОСОБА_4 не мав
ніякого відношення до того, що
відбувається у будинку і на території
домоволодіння, не знав про виконані
позивачем будівельні роботи.

Згідно вироку Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська
ОСОБА_4 визнаний винним в шахрайстві і
засуджений по ст. 190 ч.4 КК України до 6-ти
років позбавлення волі. Ухвалою
Апеляційного суду Дніпропетровської
області вирок залишений в силі. Дії
відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_3 свідчать
про зловживання довірою позивача, які
ввели його в оману про свої фінансові
можливості і фактичні наміри.
Відповідачі, як виявилося відразу ж
всупереч домовленості незаконно
переоформили на себе будинок позивача
шляхом підробки технічних паспортів,
заклали його в ПАТ КБ "Приватбанк" і
отримали кредит, з якого видали йому
другу частину позики у розмірі 25.000 дол.
США, а в подальшому шахрайським шляхом
і бандитським способом заволоділи його
будинком, майном і грошовими коштами. 10
лютого 2003г. ОСОБА_6 з групою осіб
незаконно бандитським шляхом,
замінивши замки на вхідних дверях,
проникли в домоволодіння позивача і
захопили його разом з майном, що
знаходилось в домоволодінні та членами
його сім’ї. Починаючи з березня і
впродовж літа 2003 року ОСОБА_4 вивіз з
домоволодіння майно позивача в
невідомому напрямку на очах у всіх
сусідів різним транспортом. Всього з
домоволодіння позивача зникло майна
на загальну суму (станом на 10 лютого 2003
року) - 258 468,00 грн. Зараз доля
зазначеного майна, викраденого ОСОБА_4
та грошових коштів позивачу не відома.
Крім того, до 2003 року позивач побудував
для своїх потреб огорожу навколо
домоволодіння, виклав тротуарною
плиткою двір і територію з вулиці,
зробив дренажні стоки, збудував для
свого користування у дворі будинку
господарські будівлі, які включали
гараж, туалет, літню кухню з їдальнею і
підвалом, столярну майстерню з коморою,
теплицю, відкритий літній басейн,
зовнішні печі з навісом, навіси,
вольєри. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали в КП
ДМБТІ два варіанти технічних паспортів
на домоволодіння №45 по ул.9-го Січня
виконані станом на 12 квітня 2002 року вже
з внесеними в них господарськими
будівлями і перебудовами у будинку.

Враховуючи всі обставини, позивач
просив суд поновити строк позовної
давності для подачі вказаної позовної
заяви, так як про порушене право
позивач дізнався лише у 2002 році,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу будинку №-45 по вул. 9-го
Січня в місті Дніпропетровську,
засвідчений 21 лютого 1997 року Першою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, зареєстрований
в реєстрі за №4-753 і привести сторони в
первинне положення; визнати недійсними
договори поручительства, оформлені
щомісячно в період з 21 лютого 1997 року по
березень 2001 року між мною ОСОБА_3 і ПТ
"Дніпровський кредит" в особі директора
ОСОБА_4 і привести сторони в положення
що відповідає вимогам договору позики;
визнати за позивачем право власності
на побудовані ним господарські
будівлі: літ. А-2 I -й поверх тамбур
приміщення 1-39 пл. 4,3 кв.м., сараї літ. В,Г,
Е, З, гараж літ.Б, теплицю -лит.Д, навіс
лит.-Ж в домоволодінні № 45 по вул. 9-го
Січня у м. Дніпропетровську; виселити
ОСОБА_4 з вказаного домоволодіння без
надання іншого житла; стягнути з ОСОБА_4
майнову шкоду нанесену розкраданням
ним грошових коштів в сумі 55 000 грн. і
усього майна, що належить позивачу,
згідно переліку, на суму 258 468 грн.00коп.,
а також витрати за телефонні
переговори у розмірі 421,99грн.; стягнути
з ОСОБА_4 і ПТ "Дніпровський кредит" за
необґрунтоване збагачення по
договорах поруки в сумі 754 384, грн.. 00 коп.
- еквівалент переданих відсотків у сумі
94 313,0 дол.США. Крім того, неправомірні
дії ОСОБА_4, нескінченне ходіння по
судах і слідчих органах, відчуття
приниження фактично змінили спосіб
життя позивача, сімейний устрій, якість
життя, позивач і члени його сім'ї
постійно відчували психологічний
дискомфорт, оскільки були позбавлені
елементарних умов життя і тривалий час
знаходилися і знаходяться в затяжному
стресовому стані. Усе це негативно
позначилося на стані здоров'я позивача
та членів його родини. Позбавлення
житла і можливості користуватися своїм
майном, порушений весь життєвий устрій
позивача, що завдає йому великі
моральні страждання, тому з
врахуванням справедливості і
доцільності просив стягнути солідарно
з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у рахунок
відшкодування моральної шкоди 250 000,00
грн. та судові витрати ( том 6 а.с.27-52)

Позивач ОСОБА_4 у своєму позові, в
обґрунтування позовних вимог, з
урахуванням уточнень, посилався на те,
що 21 лютого 1997 року між ним, ОСОБА_7 та
ОСОБА_1 був укладений та завірений
нотаріусом першої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори та
зареєстрований в реєстрі за № 34-753,
договір купівлі - продажу
домоволодіння № 45 по вул. 9 Січня у м.
Дніпропетровську який розташований на
земельній ділянці розміром 784 кв.м. При
укладанні договору, ОСОБА_1 повідомив,
що земельна ділянка знаходиться в
користуванні та не приватизована.
ОСОБА_8 одразу був здійснений повний
розрахунок з відповідачем ОСОБА_1, в
розмірі 62 720 грн. Домоволодіння, яке він
придбав разом з ОСОБА_3С мало
будівельні недоліки, не мало підсобних
побутових споруд. Тому, за домовленістю
між сторонами продавець ОСОБА_1, взявся
усунути оговорені недоліки та
побудувати ряд надвірних будівельних
споруд, необхідних для обслуговування
житлового будинку, за мої кошти. На час
будівельних робіт ОСОБА_1 було
дозволено проживати в даному будинку
разом із сім’єю. Після набуття права
власності на домоволодіння, позивач та
ОСОБА_3 за власний рахунок, здійснили
деяку реконструкцію домоволодіння
пристроїли сіни Л «а»- 1, приміщення 1-39
пл. 4.3 кв.м. та на земельній ділянці, де
воно розташоване, побудували
господарські споруди: сараї літ. В,Г,Е,З,
теплицю літ. Д, навіс літ. ОСОБА_9 чином,
саме позивач та ОСОБА_3 має право на
приватизацію земельної ділянки
розміром 784 кв.м. після придбання
будинку. Однак ОСОБА_1, за допомогою
зловживання службовим становищем
окремих працівників земельних
ресурсів на той час Жовтневого району,
вже не будучи власником зазначеного
домоволодіння та користувачем
земельної ділянки, на якій воно
розташоване, на підставі копій
правовстановлюючих документів на
домоволодіння, які були виготовлені на
його ім'я до укладеної угоди купівлі -
продажу, приватизував вказану земельну
ділянку та отримав держаний акт на
право приватної власності на землю ДП Д
№ 015241 від 23 липня 1998 року. Таким чином,
про наявність вказаного акту позивачу
стало відомо лише у 2002 році, коли він
звернувся до Жовтневого райвиконкому з
питання реєстрації самовільно
побудованих споруд, в чому йому було
відмовлено, в зв'язку з тим, що земельна
ділянка на якій вони побудовані,
належить на праві власності
відповідачу ОСОБА_1 В зв'язку з
незаконністю дій по приватизації,
ОСОБА_8 разом з ОСОБА_3 звернулись з
заявою до Дніпропетровського
природоохоронного прокурора, яким була
проведена відповідна перевірка, якою
було встановлено умисне порушення
процедури приватизації та
фальсифікація, встановленні винні
посадові особи. Однак в порушенні
кримінальної справи було відмовлено у
зв'язку зі смертю винної особи. Позивач,
вважає що відповідач своїми діями
порушив його права та свободи і просив
суд визнати недійсним та скасувати
ОСОБА_10 на право приватної власності на
землю серії ДП Д № 015241, 69096025, виданий 23
липня 1998 року на ім'я ОСОБА_1; визнати за
ОСОБА_8 та ОСОБА_3 право користування
земельною ділянкою, розташованою за
адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. 9
Січня, б. 45 та визнати за ними право
спільної сумісної власності на
самовільно збудовані сіни Л «а» - 1,
приміщення 1-39 пл.4.3 кв.м., сараї літ. В, Г,
Е, 3, теплицю літ. Д, навіс літ Ж (том 5
а.с.80-81)

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримав свої позовні вимоги, згідно
уточненої позовної заяви від 14 лютого
2011 року, у повному обсязі та просив їх
задовольнити. Проти зустрічного позову
заперечував, зважаючи на обставини
викладені в його позовній заяві та
посилаючись на те, що приватизація
земельної ділянки була проведена у 1998
році згідно чинного законодавства,
відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_3 жодного
відношення до самовільно побудованих
будівель на земельній ділянці не мають
та грошові кошти на їх побудову не
надавали, докази цього в матеріалах
справи відсутні, тому позивач ОСОБА_8
вводячи суд в оману, обґрунтовує свої
позовні вимоги договором
купівлі-продажу, який таким не
являється, що підтверджується вироком
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 21 вересня 2010 року
та навіть тим, що право власності на
домоволодіння позивач та ОСОБА_3
зареєстрували лише через п’ять років
після підписання зазначеного договору,
тому просив суд відмовити у задоволені
позовних вимог у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_8 який є відповідачем за
позовом ОСОБА_1, у судові засідання
неодноразово не з’являвся, свого
представника не направляв, про час та
дату судового засідання повідомлялися
належним чином, крім того з пропозицією
надати письмові пояснення по справі. На
адресу суду ОСОБА_8 були направлені
заяви, в яких він посилався на те, що
відбуває покарання у Жовтоводській
виправній колонії № 26, у судовому
засіданні присутнім бути не може та
просив суд відкласти судове засідання
для можливості його особистої участі у
розгляді справи, а в разі неможливості
відкладення розгляду справи просив суд
врахувати надані ним раніше пояснення
по справі. Враховуючи, що згідно
довідки від 30.11.2011 року строк
відбування покарання позивача ОСОБА_4 у
колонії спливає 17.12.2015 року, з
уточненими позивними вимогами ОСОБА_1
від 14.02.2011 року позивач ознайомлений,
свої позовні вимоги підтримує та те, що
він має можливість, але не направляє
свого представника для участі у
розгляді даної цивільної справи, суд
приходить до висновку про можливість
розгляду справи без участі ОСОБА_4 (том 6
а.с.
4-5,22,58,91-93,95,104,106,109-110,112-113,118-120,123-129,131-133,166-1
67,169-173,175-177)

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні
заперечував проти позовних вимог
ОСОБА_1 в частині стягнення з нього
моральної шкоди, зважаючи на те, що з
його сторони не було вчинено дій які б
порушували права позивача, його участь
при укладанні вищезазначених
договорів була формальною, він лише
надав у борг ОСОБА_4 грошові кошти, про
його шахрайські наміри відповідачу
нічого не було відомо, тому просив суд
відмовити ОСОБА_1 в частині позовних
вимог про стягнення з нього моральної
шкоди. Проти задоволення іншої частини
позовних вимог не заперечував.

Відповідач –Виконавчий комітет
Дніпропетровської міської ради та
третя особа - Управління Держкомзему у
м. Дніпропетровськ Дніпропетровської
області своїх представників для участі
у розгляді справи не направили, про час
та день розгляду справи були
повідомлені належним чином. (том 5 а.с.
143-144,147,183, том 6
а.с.55-56,61,77,91-94,98,106,110-111,121-122,170).

Треті особи - Перша Дніпропетровська
державна нотаріальна контора,
Виконавчий комітет Жовтневої районної
у м. Дніпропетровську ради своїх
представників для участі у розгляді
справи не направили, про час та день
розгляду справи були повідомлені
належним чином, суду надали заяви в
яких просять суд розглядати справу без
участі їх представників, вирішивши
спір на розсуд суду. (том 6 а.с.63,64,102,116)

Суд, вислухавши пояснення позивача
ОСОБА_1 та його представника,
відповідача, дослідивши матеріали
даної цивільної справи, приходить до
наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлено, що 21
лютого 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
який на той час займав посаду директора
ПТ "Дніпровський кредит", та діяв як
фізична особа, було укладено усний
договір позики грошових коштів в сумі
50000 доларів США. Відповідач встановив
ОСОБА_1 умови користування переданими
коштами, а саме: сплату на його користь
щомісячно 10% від суми позики та
виконання умов так званих договорів
поруки укладених в письмовій формі.
Крім того, безумовною умовою було
оформлення формальної угоди, що не несе
в собі юридичних наслідків, а саме
договору купівлі-продажу будинку № 45
по вул. 9 Січня у м. Дніпропетровська,
який буде розірваний після повернення
позики і будинок не буде
переоформлятися на відповідачів, дані
обставини підтверджуються поясненнями
сторін, вироком Красногвардійського
суду м. Дніпропетровська від 21.09.2010 року
(том 6 а.с.8-16)

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 отримав
від ОСОБА_4 у рахунок виконання усного
договору позики частину оговореної
суми у розмірі 25 000 дол. США, а 10 березня
1997 року залишок суми у розмірі 25 000 дол.
США (том 6 а.с.9-10)

Судом встановлено, що 21 лютого 2007 року
між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було
укладено договір купівлі-продажу
будинку №-45 по вул. 9-го Січня в місті
Дніпропетровську, засвідчений 21 лютого
1997 року Першою дніпропетровською
державною нотаріальною конторою,
зареєстрований в реєстрі за № 4-753, при
цьому покупці, тобто відповідачі, не
передавали, а продавець не отримував
від них вказану у договорі грошову
суму, що підтверджується поясненнями
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_3, копією
вказаного договору, поясненнями
нотаріуса ОСОБА_11 в межах кримінальної
справи та копією вироку
Красногвардійського суду м.
Дніпропетровська від 21.09.2010 року (том.1
а.с.8, том 6 а.с.10-11)

Встановлено, що 21 лютого 1997
року між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ПТ
"Дніпровський кредит" в особі ОСОБА_4
було укладено договір поруки № 124,
згідно якого, як і в договорі
купівлі-продажу ОСОБА_1 виступав
продавцем, ОСОБА_3 виступав покупцем, а
ПТ «Дніпровський кредит»в особі ОСОБА_4
виступило поручителем. С 21 лютого 1997
року по 03 березня 2001 року ОСОБА_4, діючи
умисно, з метою заволодіння чужим
майном, належним ОСОБА_1, шляхом обману
і зловживанням довіри, підготував нові
договори поручительства, в яких
відобразив аналогічні умови з
попереднім договором, за винятком того
що змінював термін їх дії, суму боргу та
нарахований штраф за місяць і день, які
підписував особисто і передавав для
підпису ОСОБА_1 Таким чином, між
сторонами було укладено договори
поруки: № 175 від 26 серпня 1997 року, № 182
від 22 вересня 1997 року, № 192 від 22 жовтня
1997 року, № 199 від 20 листопада 1997 року, № 8
від 19 січня 1998 року, № 20 від 28 січня 1998
року, № 34 від 27 лютого 1998 року, № 47 від 31
березня 1998 року, № 55 від 30 квітня 1998
року, № 61 від 29 травня 1998 року, № 68 від 29
травня 1998 року, № 75 від 30 червня 1998 року,
№ 86 від 01 серпня 1998 року, № 92 від 01
вересня 1998 року, № 95 від 01 жовтня 1998
року, № 98 від 30 жовтня 1998 року, № 99 від 27
листопада 1998 року, № 100 від 03 грудня 1998
року, № 105 від 01 січня 1999 року, № 4 від 16
січня 1999 року, № 15 від 16 лютого 1999 року,
№ 28 від 18 березня 1999 року, № 37 від 17
квітня 1999 року, № 37 від 17 квітня 1999 року,
№ 44 від 18 травня 1999 року, № 48 від 17
червня 1999 року, № 57 від 17 серпня 1999 року,
№ 60 від 16 вересня 1999 року, № 61 від 15
жовтня 1999 року, № 63 від 15 листопада 1999
року, № 65 від 15 грудня 1999 року, № 1 від 14
січня 2000 року, № 3 від 12 лютого 2000 року,
№ 6 від 14 березня 2000 року, № 7 від 12
квітня 2000 року, № 9 від 12 травня 2000 року,
№ 12 від 11 червня 2000 року, № 14 від 06 липня
2000 року, № 15 від 05 серпня 2000 року, № 21
від 04 жовтня 2000 року, № 27 від 03 грудня 2000
року, № 1 від 03 січня 2001 року, № 6 від 03
березня 2001 року, що підтверджується
копіями вказаних договорів наявних в
матеріалах справи та копією вироку
Красногвардійського суду м.
Дніпропетровська від 21.09.2010 року( том 1
а.с.58-65, том 2 а.с.22-93)

Судом встановлено, що станом на 02
квітня 2001 року ОСОБА_1 повернув ОСОБА_4
суму боргу, а також гроші у вигляді
відсотків за користування грошовими
коштами та запропонував розірвати
договори, при цьому відповідно до п. 10
договорів поручительства запропонував
оформити додаткову угоду про відмову
від продажу будинку, що
підтверджується обставинами
встановленими вироком
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 21.09.2010 року (том 6
а.с.10)

Встановлено, що на підставі
Рішення виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради
народних депутатів № 1159 від 18.06.1998 року,
ОСОБА_1 передано у приватну власність
земельну ділянку площею 0,0790 гектарів,
що розташована на території Жовтневого
району м. Дніпропетровська по вул. 9
Січня, буд. 45, що підтверджується
поясненнями позивача, письмовими та
усними поясненнями представника
Дніпропетровського міського
Управління земельних ресурсів в
судовому засіданні 15 квітня 2004 року,
копією державного акту на право
приватної власності на землю серії ДП
Д* № 6025 від 23 липня 1998 року, який
зареєстровано за № 015241, копією
землевпорядної справи № 69096025 пр та
іншими письмовими доказами наявними в
матеріалах справи(том 1 а.с.6, 222-226, 246-252,
том 3 а.с.65-87,107-110, 191-192)

Встановлено, що ОСОБА_1 з 1998
року по 2002 рік сплачував податок за
вказану земельну ділянку, що
підтверджується копіями відповідних
квитанцій (том 1 а.с.7)

Судом встановлено, що станом на 12.04.2002
року у домоволодінні № 45 по вул. 9 Січня
у м. Дніпропетровська ОСОБА_1 було
самовільно здійснено перебудови та
побудовані сіни (тамбур) літ. а11-1
приміщення № 1-39 пл. 4,3 кв.м., сараї літ.
В,Г, Е, З, гараж літ.Б, теплиця літ.Д,
навіс літ. Ж. Будівельні роботи з 1997
року по 2001 рік він проводив за рахунок
вкладення своїх особистих грошових
коштів, а саме придбання будматеріалів,
устаткування і оплати праці
робітників, дані обставини
підтверджуються копіями технічного
паспорту від 13.02.1997 року та технічного
паспорту від 12.04.2002 року, копіями
накладних та квитанцій, поясненнями
ОСОБА_1, свідків та копією вироку
Красногвардійського суду м.
Дніпропетровська від 21.09.2010 року (том 1
а.с. 9-23,39-51, том 6 а.с.9)

Судом встановлено, що згідно висновку
за результатами обстеження
правильності побудови побудов: сіни
(тамбур) літ. а11-1 приміщення № 1-39 пл. 4,3
кв.м., сараї літ. В,Г, Е, З, гараж літ.Б,
теплиця літ.Д, навіс літ. Ж по вул. 9
Січня, 45 у м. Дніпропетровська,
виконаного товариством з обмеженою
відповідальністю
«ПРОМТЕХСТАЛЬПРОЕКТ»(ліцензія серії
АВ № 051902 яка діє з 21.04.2006 року по 21.04.2011
року) на підставі проведеного ним
обстеження, побудови виконані технічно
правильно, відповідають вимогам
екологічних, санітарно-гігієнічних,
протипожежних та інших діючих норм та
правил, пригодні до експлуатації, що
підтверджується копією вказаного
технічного висновку № 07-02/611 від 04.11.2007
року (том 4 а.с.26-34)

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_4 реалізовуючи свій намір по
заволодінню майном, яке належить
ОСОБА_1 - будинком № 45 по вул. 9-го Січня в
м. Дніпропетровську, використовуючи
договір купівлі-продажу від 21 лютого 1997
року, отриманий шляхом обману і
зловживання довірою позивача,
звернувся в КП "ДМБТИ" про внесення в
технічний паспорт власниками
вказаного будинку на себе і ОСОБА_7
замість ОСОБА_1, в результаті чого 12
квітня 2002 року отримав технічний
паспорт, в якому власниками будинку
зареєстровані ОСОБА_4 і ОСОБА_7)(том 1 а.с.
31, 46-51, том 6 а.с.9)

Також судом встановлено, що 10 лютого 2003
року відповідач ОСОБА_4 у відсутність
позивача ОСОБА_1, разом з невідомими
особами, проник в домоволодіння № 45 по
вул. 9-го Січня в м. Дніпропетровську
замінивши в ньому замки, тим самим
фактично заволодівши будинком, що
підтверджується письмовими доказами
наявними в матеріалах справи (том 6 а.с.
9-10)

Встановлено, що в результаті
вищезазначених дій ОСОБА_4, вироком
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 21 вересня 2010 року
його визнано винним у вчинені злочину
передбаченого ч. 4 ст.190 КК України, а
саме заволодіння чужим майном шляхом
обману та зловживання
довірою(шахрайство) вчиненого в
особливо великих розмірах, та
призначено міру покарання у вигляді 6
років позбавлення волі з конфіскацією
майна, яке належить засудженому. Вирок
набрав чинності, що підтверджується
Ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24 грудня
2010 року та Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України від 21
липня 2011 року. (том 6 а.с.8-19, 86-89)

Правовідносини, які виникли між
сторонами урегульовані нормами
Цивільного кодексу України (в редакции
1963 року) Цивільного кодексу України (в
редакції 2004 року).

Відповідно до п. 1 частини другої ст. 11
ЦК України, підставами виникнення
цивільних прав та обов’язків є
договори та інші правочини.

Частиною першою ст. 509 ЦК України
визначено, що зобов’язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов’язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматись від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов’язку.

Частиною другою ст. 524 ЦК України,
сторонам надано право визначити
грошовий еквівалент зобов’язання у
іноземній валюті, але при цьому,
відповідно до частини другої ст. 533 ЦК
України, якщо у зобов’язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Частиною першою ст. 638 ЦК України
встановлено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з частиною першою ст. 526 ЦК
України, зобов’язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України.

Згідно ст. 191 ЦК України (в редакции 1963
року) та ст. 533 ЦК України (в редакції 2004
року) за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором
боржника за виконання ним свого
обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

Відповідно до ст. 224 ЦК України ( в
редакції 1963 року) за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 374 ЦК України ( в редакції 1963
року) за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобо'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається
укладеним у момент передачі грошей або
речей.

Відповідно до ст.203 ЦК України ( в
редакції 2004 року) передбачено, що
одними з загальних вимог, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину є: волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ст. 206 ЦК України ( в редакції 2004
року) та ст. 43 ЦК України (в редакції 1963
року) правочини на виконання договору,
укладеного в письмовій формі, можуть
за домовленістю сторін вчинятися усно,
якщо це не суперечить договору або
закону.

Відповідно до ст. 213 ЦК України ( в
редакції 2004 року) якщо буквальне
значення слів і понять, а також
загальноприйняте у відповідній сфері
відносин значення термінів не дає
змоги з'ясувати зміст окремих частин
правочину, їхній зміст встановлюється
порівнянням відповідної частини
правочину зі змістом інших його
частин, усім його змістом, намірами
сторін. Якщо за правилами,
встановленими частиною третьою цієї
статті, немає можливості визначити
справжню волю особи, яка вчинила
правочин, до уваги беруться мета
правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін, текст типового договору та інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 215 ЦК України (в редакції 2004
року) ст. 48, 58 ЦК України (в редакції 1963
року) підставою недійсності правочину
є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваних
правочин).

Відповідно до ст. 216 ЦК України (в
редакції 2004 року) правові наслідки,
передбачені частинами першою та
другою цієї статті, застосовуються,
якщо законом не встановлені особливі
умови їх застосування або особливі
правові наслідки окремих видів
недійсних правочинів.

Згідно ст. 235 ЦК України (в редакції 2004
року) та ст. 58 ЦК України (в редакції 1963
року) удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який
сторони насправді вчинили.

Статті 236 ЦК України (в редакції 2004 року)
та 59 ЦК України (в редакції 1963 року)
перебачають, що нікчемний правочин або
правочин, визнаний судом недійсним, є
недійсним з моменту його вчинення.

Частиною першою ст. 22 ЦК України ( в
редакції 2004 року) передбачено, що особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування, де збитками
вважаються втрати, яких особа зазнала
у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст.1163 ЦК України ( в
редакції 2004 року) майнова шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, а також шкода, завдана
майну фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

Стаття 1177 ЦК України (в редакції 2004
року) майнова шкода, завдана майну
фізичної особи внаслідок злочину,
відшкодовується державою, якщо не
встановлено особу, яка вчинила злочин,
або якщо вона є неплатоспроможною.
Умови та порядок відшкодування
майнової шкоди, завданої майну
фізичної особи, яка потерпіла від
злочину, встановлюються законом.

У пункті 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.03.1992 року
№ 6 «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди»відповідно до
статей 440 і 450 ЦК ( 1540-06 ) шкода,
заподіяна особі і майну громадянина
або заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

Згідно ст. 1192 ЦК України ( в редакції 2004
року) з урахуванням обставин справи суд
за вибором потерпілого може
зобов'язати особу, яка завдала шкоди
майну, відшкодувати її в натурі
(передати річ того ж роду і такої ж
якості, полагодити пошкоджену річ
тощо) або відшкодувати завдані збитки у
повному обсязі. Розмір збитків, що
підлягають відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Згідно ч. 3 ст. 375 ЦК України, право
власника на забудову здійснюється ним
за умови додержання архітектурних,
будівельних, санітарних, екологічних
та інших норм і правил, а також за умови
використання земельної ділянки за її
цільовим призначенням.

Згідно з п. 5.1 Положення про порядок
надання дозволу на виконання
будівельних робіт виконання
будівельних робіт на об’єктах без
одержання дозволу є самовільним
будівництвом.

Відповідно до ст. 376 ЦК України,
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. За власником або
користувачем земельної ділянки може
бути визнано право власності на майно,
яке самовільно побудоване на ній, якщо
це не порушує права інших осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового
кодексу України ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які
беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок
у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду,
що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Розглядаючи позовні заяви ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, суд вважає за необхідне
задовольнити клопотання сторін про
поновлення строків позовної давності
для звернення до суду з даними
позовами, враховуючи, що позивачі,
враховуючи їх посилання у позовних
заявах, дізналися про свої порушенні
права лише у 2002 році.

Вирішуючи позовні вимоги позивача
ОСОБА_1 щодо недійсності договору
купівлі-продажу, суд приходить до
висновку, що у судовому засіданні
знайшов підтвердження факт того, що
фактично між сторонами не
здійснювалося відчуження
домоволодіння № 45 по вул. 9 Січня у м.
Дніпропетровська, а даний правочин був
здійснений лише для забезпечення
виконання договору позики укладеному
усно між позивачем та ОСОБА_4, тобто є
удаваним. Вказані обставини були
встановлені при розгляді кримінальної
справи за обвинуваченням відповідача
та доводяться письмовими доказами
наявними в матеріалах справи, тому суд
вважає можливим визнати недійсним
договір купівлі-продажу будинку № 45 по
вул. 9-го Января у м. Дніпропетровськ
укладений 21 лютого 1997 року між ОСОБА_1,
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 посвідчений державним
нотаріусом Першої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори за
реєстровим № 4-753, чим задовольнити
позовні вимоги позивача в цій частині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання недійсними договорів
укладених в період з 21 лютого 1997 року по
березень 2001 року, суд враховуючи той
факт, що вказані договори не містять
ознак договорів поруки в розумінні ст.
191 ЦК України (в редакции 1963 року) та ст.
533 ЦК України (в редакції 2004 року), а
мають ознаки кредитних договорів та
договорів позики, в тому числі містять
умови забезпечення зобов’язання
усного договору позики. Враховуючи,
вищезазначені обставини, та те, що
вказані договори поруки є удаваними,
суд вважає необхідним визнати договори
поруки укладені між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
ПТ "Дніпровський кредит" в особі ОСОБА_4:
№ 124 від 21.02.1997 року, № 175 від 26 серпня 1997
року, № 182 від 22 вересня 1997 року, № 192 від
22 жовтня 1997 року, № 199 від 20 листопада 1997
року, № 8 від 19 січня 1998 року, № 20 від 28
січня 1998 року, № 34 від 27 лютого 1998 року,
№ 47 від 31 березня 1998 року, № 55 від 30
квітня 1998 року, № 61 від 29 травня 1998 року,
№ 68 від 29 травня 1998 року, № 75 від 30
червня 1998 року, № 86 від 01 серпня 1998 року,
№ 92 від 01 вересня 1998 року, № 95 від 01
жовтня 1998 року, № 98 від 30 жовтня 1998 року,
№ 99 від 27 листопада 1998 року, № 100 від 03
грудня 1998 року, № 105 від 01 січня 1999 року,
№ 4 від 16 січня 1999 року, № 15 від 16 лютого
1999 року, № 28 від 18 березня 1999 року, № 37
від 17 квітня 1999 року, № 37 від 17 квітня 1999
року, № 44 від 18 травня 1999 року, № 48 від 17
червня 1999 року, № 57 від 17 серпня 1999 року,
№ 60 від 16 вересня 1999 року, № 61 від 15
жовтня 1999 року, № 63 від 15 листопада 1999
року, № 65 від 15 грудня 1999 року, № 1 від 14
січня 2000 року, № 3 від 12 лютого 2000 року,
№ 6 від 14 березня 2000 року, № 7 від 12
квітня 2000 року, № 9 від 12 травня 2000 року,
№ 12 від 11 червня 2000 року, № 14 від 06 липня
2000 року, № 15 від 05 серпня 2000 року, № 21
від 04 жовтня 2000 року, № 27 від 03 грудня 2000
року, № 1 від 03 січня 2001 року, № 6 від 03
березня 2001 року недійсними.

Розглядаючи позовні вимоги позивача,
щодо визнання за ним право власності на
самочинно збудовані сіни (тамбур) літ.
а11-1 приміщення № 1-39 пл. 4,3 кв.м., сараї
літ. В,Г, Е, З, гараж літ.Б, теплиця літ.Д,
навіс літ. Ж. у домоволодінні № 45 по вул.
9-го Января у м. Дніпропетровськ, суд
вважає їх такими, що не підлягають
задоволенню, зважаючи на те, що
позивачем не надано суду доказів
погодження вказаного самочинного
будівництва з Комітетом земельних
відносин Дніпропетровської міської
ради чи Дніпропетровським міським
управлінням земельних ресурсів,
Головним архітектурно-планувальним
управлінням Дніпропетровської міської
ради, Головним управлінням екології та
природних ресурсів в
Дніпропетровській області,
Дніпропетровською міською СЕС та ін.,
крім того позивачем не надано доказів
того, що вказане будівництво не порушує
права інших осіб, а саме відсутній акт
узгодження місця розташування
будівництва із землекористувачами
суміжних домоволодінь, тому за таких
обставин у задоволенні вказаних
позовних вимог необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
виселення ОСОБА_4 з домоволодіння № 45
по вул. 9-го Января у м. Дніпропетровськ,
суд виходив з того, що позивачем не
надано суду доказів того, що відповідач
проживає на даний час у зазначеному
домоволодінні, чинить позивачу
перешкоди у користуванні майном, а
також зважаючи також на те, що ОСОБА_4 з
17 грудня 2009 року перебував в установі
Дніпропетровського СІЗО, а з 16.02.2011 року
вибув для подальшого відбування
покарання до виправної колонії № 26 у м.
Жовті Води строком до 17.12.2015 року, суд
вважає позовні вимоги в цій частині не
обґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Суд вирішуючи позовні вимоги позивача
про відшкодування шкоди, приймає до
уваги п. 18 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від N 3 від 31.03.89 року «Про
практику застосування судами України
законодавства про відшкодуванні
матеріального збитку, нанесеного
злочином, і стягненні безпідставно
нажитого майна», яким зазначено, що при
розгляді в порядку цивільного
судочинства позову, який витікає з
кримінальної справи, суд згідно
роз'ясненню, даному в п.3 постанови N 11
Пленуму Верховного Судна України від
29 грудня 1976 року "Про судове рішення",
визначає суми які підлягають стягненню
на відшкодування збитку, з урахуванням
доказів, як що маються в наявності
після карного справі, так і додатково
представлених сторонами і зібраних
по ініціативі суду.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної
шкоди у розмірі 55 000 грн. і реальну
вартість усього майна що належить
позивачу, втраченого з вини
відповідача, згідно переліку, на суму 258
468 грн. 00коп., суд виходить з того, що
позивачем не доведено факт крадіжки
ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 55 000
грн. та крадіжки майна відповідача з
домоволодіння згідно переліку у
позовній заяві (том 1 а.с. 140-171, том 6 а.с.
43-49) з домоволодіння та взагалі
наявність вказаної суми та цього майна
в будинку, в час його захоплення
відповідачем. Суд також керувався, тим,
що розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі, але ОСОБА_1 не вказано
точне місцезнаходження заявлених у
позові речей, не підтверджено факт
існування цього майна на даний час, не
надано доказів того, що перераховане в
позові майно було наявне в будинку на
час вивезення речей з будинку, також не
підтверджено факт того, що саме вказане
майно було вивезено ОСОБА_4 з
домоволодіння. ОСОБА_9, позивачем у
своїх позовних вимогах було
необґрунтовано встановлено вартість
втрачених по вині відповідача речей, як
зазначає позивач, у розмірі 258 468 грн., а
саме не враховуючи їх споживчі
властивості на день подачі позовної
заяви або на час злочинних дій
відповідача, як зазначає позивач,
позивач не скористався своїм
цивільно-процесуальним правом на
проведення судової оціночної
експертизи, а тому суд, враховуючи
відсутність оцінки втраченого майна та
не вчиненням позивачем дій направлених
на встановлення дійсної вартості
втраченого майна, вважає, що за таких
обставин у задоволені даного позову
необхідно відмовити.

Суд при вирішенні вказаних позовних
вимог також приймає до уваги той факт,
що сам позивач сумнівається у тому, що
все перераховане майно відсутнє за
адресою по вул. 9-го Января, № 45 у м.
Дніпропетровськ.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення з ОСОБА_4 і ПТ "Дніпровський
кредит" за необґрунтоване збагачення
по договорах поруки в сумі 754 384, грн.. 00
коп. - еквівалент переданих відсотків у
сумі 94 313,0 дол.США., суд виходить з того,
що не вдається точно встановити суму
виконаного ОСОБА_1 зобов’язання,
враховуючи що за результатами
проведеної, в межах кримінальної
справи, документальної рахункової
перевірки договорів поруки укладених
між сторонами, встановлено, що усі
договори поручительства
взаємозв'язані між собою, і кожен
договір складався виходячи з сум,
викладених в попередньому договорі,
тобто ці договори не були самостійними
договорами а виходили один з одного
шляхом математичних розрахунків. Крім
того, виходячи з викладеного,
встановлено, що дані договір не мають
ознак договорів поручительства, а
мають ознаки договорів кредиту або
договору позики. При цьому вказано що
проведеною перевіркою не
представилося можливим назвати точну
суму заборгованості ОСОБА_1 перед
ОСОБА_4 і ОСОБА_7, оскільки виходячи з
наявних документів видно, що грошові
суми, які отримував і погашав ОСОБА_12 не
відображалися документально окрім
записок-розшифровок, і усі ці перевірки
отримані розрахунковим шляхом, тому, на
підставі вищезазначених обставин, суд
вважає, що у задоволені позову в даній
частині необхідно відмовити (том 6
а.с.12-13)

Суд не може прийняти до уваги, як
належний доказ взаєморозрахунків між
сторонами по договору позики, надану
позивачем відомість (том 6 а.с.51-52),
враховуючи, що вона складена самим
позивачем, який є заінтересованою
особою.

ОСОБА_9, суд вважає не підтвердженим,
той факт, що саме відповідач ОСОБА_4
користувався телефоном позивача та
завдав позивачу зазначену шкоду, тому
суд вважає що в даній частині позовних
вимог також, необхідно відмовити.

Суд при вирішенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, виходив з того, що у
судовому засіданні не було доведено та
підтверджено відповідними доказами
вчинення відповідачем дій, які б
свідчили про намір ОСОБА_3 заподіяти
позивачу шкоду, та встановлено, що
ОСОБА_4 при укладанні формального
договору купівлі-продажу
домоволодіння позивача, з метою
незаконного його заволодіння в
подальшому, не повідомляв ОСОБА_3 про
свої злочинні наміри (том 6 а.с.8-16),
ОСОБА_3 був присутнім лише при
укладанні так званого договору поруки
№ 124 від 21 лютого 1997 року, в подальшому
жоден договір ним не підписувався, що
підтверджується поясненнями самого
позивача та письмовими доказами
наявними в матеріалах справи(том 6
а.с.8-10). Крім того, як встановлено у
вироку Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 21 вересня
2010 року ОСОБА_3 при підписанні договору
купівлі-продажу від 21.02.1997 року та
договору поруки № 124 від 21.02.1997 року
переслідував ціль лише забезпечити
повернення позичених ним ОСОБА_4
грошових коштів, не маючи при цьому
наміру заволодіння майном яке належить
ОСОБА_1, участі у оформленні
домоволодіння він не приймав, грошових
коштів від ОСОБА_1 не отримував ( том 6
а.с. 10) Тому суд, враховуючи
вищезазначене приходить до висновку
про відсутність доказів заподіяння
позивачу шкоди з боку відповідача
ОСОБА_3, тому в даній частині позовних
вимог необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог позивача до
відповідача ОСОБА_4 про відшкодування
моральної шкоди, які суд розглядає
також в межах цивільної справи, так як у
своїх позовних вимогах ОСОБА_1
містяться більш розширені
обґрунтування, суд приходить до
висновку, що вироком
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська з відповідача
стягнуто достатню суму у розмірі 30 000
грн. в рахунок відшкодування моральної
шкоди завданої ним ОСОБА_1 своїми
шахрайськими діями, та відсутність
підстав для задоволення даних позовних
вимог в межах даної цивільної справи.

Оцінюючи усі докази, які були
досліджені судом у судовому засіданні
в їх сукупності, вирішуючи вимоги
позивача ОСОБА_4 про визнання недійсним
державного акту на право приватної
власності на землю, визнання права
власності на самовільно збудовані
споруди, суд прийшов до висновку про
його необґрунтованість з наступних
підстав. А саме, суд враховував, що
посилання позивача на договір
купівлі-продажу будинку від 21 лютого 1997
року, як на підставу набуття права на
приватизацію земельної ділянки є
безпідставними, зважаючи на обставини
встановлені у даному рішенні та у
вироці Красногвардійського суду м.
Дніпропетровська від 21 вересня 2010 року,
а саме недійсність вказаного договору.
Крім того, у судовому засіданні не
знайшов підтвердження факт
будівництва господарських споруд, а
саме сіни - Л «а»- 1, приміщення 1-39 пл. 4.3
кв.м., сараїв літ. В,Г,Е,З, теплиці літ. Д,
навіс літ. Ж. саме ОСОБА_4, натомість
доведено самочинне будівництво
вказаних будівель ОСОБА_1

ОСОБА_9, в матеріалах справи відсутні
докази незаконності приватизації
земельної ділянки по вул. 9-го Января, №
45 у м. Дніпропетровськ, а тому держаний
акт на право приватної власності на
землю ДП Д № 015241 від 23 липня 1998 року є
дійсним, зважаючи на що суд вважає
позовні вимоги позивача такими, що не
підлягають задоволенню.

Крім того, суд критично оцінює копії
технічних паспортів наданих 23 грудня
2003 року позивачем ОСОБА_4 (том 3 а.с.4-14)
зважаючи на те, що вони суперечать
відомостям про самочинні побудови, які
відображені у технічному паспорті
домоволодіння № 45 по вул. 9-го Січня в м.
Дніпропетровську наданому ним же
раніше, а саме 04 листопада 2002 року (том 1
а.с. 39-51)

ОСОБА_9, суд не приймає до уваги копії
розписок (том 4 а.с.64-69) наданих ОСОБА_4 у
підтвердження будівництва ним на
території домоволодіння № 45 по вул. 9
Січня у м. Дніпропетровську,
враховуючи, що вказані розписки
завірені не належним чином, а саме
особою повноваження якої не
підтверджено. Крім того у матеріалах
справи відсутні докази того, що вказані
в них особи є власниками суміжних
домоволодінь.

При вирішенні питання щодо розподілу
судових витрат, суд, враховуючи
результат вирішення спору, приймає до
уваги витрати понесенні позивачем
ОСОБА_1 –державне мито - 627, 21 грн. (том 1
а.с.87-88), послуги телеграфу –164,39 грн та
59,09 грн. (том 6 а.с.123,175), поштові послуги
–18,24 грн., а тому вважає необхідним
стягнути з відповідача на користь
позивача у рахунок повернення судових
витрати пов’язаних з розглядом справи
868 грн. 93 коп.

На підставі викладеного, керуючись на
підставі ст.58, ч.2. ст.80 ЦК України (у
редакції 1963 року), п.14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28 квітня
1978г №3 з подальшими змінами "Про судову
практику у справах про визнання угод
недійсними", ст. 116 ч.3 ЖК України, ст.ст.
440-1 453 ЦК України (у редакції 1963г.), ст.ст.
386, 387, 390, 1166, 1192 і ст.ст. 23,1167 ЦК України (у
редакції 2004г.),ст.ст. 15, 109,118-120, 31 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В :

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу будинку № 45 по вул. 9-го
Января у м. Дніпропетровськ укладений 21
лютого 1997 року між ОСОБА_1, ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 посвідчений державним
нотаріусом Першої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори за
реєстровим № 4-753.

Визнати недійсними договори поруки
укладені в період з 21 лютого 1997 року по
березень 2001 року між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та
Повним товариством «Дніпровський
кредит»в особі ОСОБА_4, а саме № 124 від
21.02.1997 року, № 175 від 26 серпня 1997 року, №
182 від 22 вересня 1997 року, № 192 від 22
жовтня 1997 року, № 199 від 20 листопада 1997
року, № 8 від 19 січня 1998 року, № 20 від 28
січня 1998 року, № 34 від 27 лютого 1998 року,
№ 47 від 31 березня 1998 року, № 55 від 30
квітня 1998 року, № 61 від 29 травня 1998 року,
№ 68 від 29 травня 1998 року, № 75 від 30
червня 1998 року, № 86 від 01 серпня 1998 року,
№ 92 від 01 вересня 1998 року, № 95 від 01
жовтня 1998 року, № 98 від 30 жовтня 1998 року,
№ 99 від 27 листопада 1998 року, № 100 від 03
грудня 1998 року, № 105 від 01 січня 1999 року,
№ 4 від 16 січня 1999 року, № 15 від 16 лютого
1999 року, № 28 від 18 березня 1999 року, № 37
від 17 квітня 1999 року, № 37 від 17 квітня 1999
року, № 44 від 18 травня 1999 року, № 48 від 17
червня 1999 року, № 57 від 17 серпня 1999 року,
№ 60 від 16 вересня 1999 року, № 61 від 15
жовтня 1999 року, № 63 від 15 листопада 1999
року, № 65 від 15 грудня 1999 року, № 1 від 14
січня 2000 року, № 3 від 12 лютого 2000 року,
№ 6 від 14 березня 2000 року, № 7 від 12
квітня 2000 року, № 9 від 12 травня 2000 року,
№ 12 від 11 червня 2000 року, № 14 від 06 липня
2000 року, № 15 від 05 серпня 2000 року, № 21
від 04 жовтня 2000 року, № 27 від 03 грудня 2000
року, № 1 від 03 січня 2001 року, № 6 від 03
березня 2001 року.

ОСОБА_1 у задоволенні іншої частини
позовних вимог –відмовити.

ОСОБА_4 у задоволені позову до
Виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради,
ОСОБА_1, третя особа –Управління
земельних ресурсів м.
Дніпропетровська, Виконавчий комітет
Жовтневої районної у м.
Дніпропетровську ради про визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на землю, визнання
права власності на самовільно
збудовані споруди –відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 у
рахунок повернення судових витрат 868
грн. 93 коп.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя

Ф.Ф. Маймур