Справа № 22-ц-2035/11 Головуючий у І інстанції Єременко В. М.
Категорія 44 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2011 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційний суд Київської області в складі:

головуючого: Яворського М.А.

суддів: Коцюрби О.П., Мельника Я.С.

при секретарі Джафаровій Т.Г..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 03 грудня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Держкомзему у Баришівському районі Київської області, Веселинівської сільської ради Баришівського району Київської області, ОСОБА_3, третя особа: відділ містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Баришівської райдержадміністрації Київської області про визнання Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління держкомзему у Баришівському районі, Веселинівської сільської ради, ОСОБА_3 та просив постановити рішення, яким визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 6,4443 га., що виданий 15 листопада 2005 року ОСОБА_3 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Веселинівської сільської ради, Баришівського району .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням виконкому Веселинівської сільської ради від 15 червня 1993 року йому виділено під забудову житлового будинку земельну ділянку площею 0.30 га по вул. Леніна в селі Веселинівка, Баришівського району. Крім вказаної земельної ділянки у тому ж 1993 році йому було надано в приватну власність ще 0.55 га. землі, якою він користується і по нині. На наданій йому земельній ділянці він побудував житловий будинок, проживає в ньому та веде господарство на земельній ділянці. Наприкінці 2009 року йому стало відомо, що на частку його земельної ділянки площею 0.47 га. виданий Державний акт ОСОБА_3, жителю с.Веселинівка. Вважав дії відповідачів по передачі ОСОБА_3 земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні не правомірними, а виданий державний акт не дійсним, просив вирішити вказаний спір у судовому порядку, задовольнивши його позовні вимоги.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 03 грудня 2010 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, тому просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, осіб, які зявилися на розгляд вказаної справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апелянта, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи вказаний спір, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не надав достатніх та допустимих доказів того, що він у встановленому законодавством порядку набув права власності чи права користування земельною ділянкою на яку претендує 0.30 га. під будівництво та обслуговування житлового будинку та 0.55 га. для ведення особистого селянського господарства по вулиці Леніна, 1а в с. Веселинівка, в той час коли відповідач у справі ОСОБА_3 правомірно набув права власності на земельну ділянку площею 6,4443 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Веселинівської сільської ради, Баришівського району, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку, що виданий 15 листопада 2005 року. Позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції визнав безпідставними та недоведеними у звязку з чим відмовив у їх задоволенні.

Колегія суддів вважає зазначений висновок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і таким, що зроблений на підставі наданих сторонами та перевірених судом доказах у відповідності з нормами матеріального та процесуального законодавства.

Так, відповідно до вимог ст. 19 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, який був чинний на час виникнення як стверджує позивач його права користування земельною ділянкою, було передбачено, що сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок.

Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації.

Відведення земельних ділянок для потреб громадян провадиться за кошти державного, республіканського (Республіки Крим) та місцевих бюджетів на замовлення сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки.

Умови і строки розробки проектів відведення земельних ділянок і перенесення їх меж у натуру (на місцевість) визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт.

Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки.

До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, що обґрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, інші матеріали.

У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання.

Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.

Статтями 22, 23 Земельного кодексу України визначено порядок виникнення права користування та права власності на земельні ділянки .

Так, ст. 22 ЗК України ( 1990 р.) передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно до ст. 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Вище вказані норми земельного законодаства узгоджуються із ст. 22 Закону України «Про основи містобудування»(в редакції 1992 року) в якій зазначено, що забудова земельних ділянок, що надаються для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому земельним законодавством, та одержання дозволу на виконання будівельних робіт.

Крім того п. 1.1. «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)»затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №28, від 15 квітня 1993 року (діючої на час виникнення у позивача права на отримання земельної ділянки) також передбачено, що право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується державними актами: на право колективної власності на землю; на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею, форми яких затверджені Верховною Радою України.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_2 не надав суду допустимих доказів того, що земельна ділянка, якою він користується фактично та земельна ділянка яку він вважає своєю власністю площею 0.55 га. надавалася йому в користування у встановленому на той час законодавчому порядку. Державного акту на право постійного користування із зазначенням меж земельної ділянки та місце знаходження позивачем не подано.

Посилання позивача на генеральний план забудови як доказ відведення земельної ділянки обґрунтовано відхилено судом першої інстанції як такий доказ оскільки, вказаний план землевпорядною організацією не складався хоч відповідно до п. 1.9 вище вказаної «Інструкції…»саме землевпорядна організація наділена повноваженнями складати відповідні акти відведення земельних ділянок. Даний план забудови не погоджений із сільською радою, та іншими дозвільними органами ( СЕС , Держпожежнаглядом), а тому не є підтвердження відведення земельної ділянки в натурі на місцевості .

Так позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідна землевпорядна організації , чи її посадова особа ( землевпорядник) відводила в натурі на місцевості земельну ділянку під будівництво ОСОБА_2 в межах населеного пункту с. Веселинівка, не надано позивачем акт відводу земельної ділянки в натурі на місцевості з відповідним графічним зображенням ( планом) земельної ділянки із зазначенням суміжних землекористувачів та погодженням місця розташування вказаної земельної ділянки із власником землі сільською радою.

Наданий позивачем акт відводу земельної ділянки не містить графічного зображення земельної ділянки та відповідно не містить і конкретну площу, форму земельної ділянки, не містить і вказівки конкретного місця розташування, суміжних землекористувачів, що виключає можливість її ідентифікації.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції обґрунтовано врахував заперечення відповідачів в тому числі і пояснення сільської ради та її голови про те, що позивач самовільно побудувався на межами населеного пункту с. Веселинівка, на земельній ділянці, яка йому для цієї мети не відводилася, цільове призначення вказаної землі для товарного сільськогосподарського виробництва на землі під житлову забудову не змінювалося уповноважених органом, вказана земельна ділянка із користування підприємств які її використовували для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не вилучалася і позивачу у встановленому порядку не надавалася.

Судом також встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 вказана земельна ділянка надана у визначеному чинним законодавством порядку, що підтверджується Державним актом на право приватної власності, як то передбачено ст. 125, 126 ЗК України, тому суд прийшов до законного та обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем своїх вимог.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 03 грудня 2010 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :