Справа № 9888/11
Р І Ш Е Н Н Я

(заочного, в порядку гл. 8 розділу ІІІ
ЦПК України)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2011
року
Жовтневий
районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого            –судді
Галічого В.М.

При секретарі –Пилипенко Г.А.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ВАТ «ОСОБА_2 Аваль»про
визнання кредитного договору удаваним
правочином та визнання договору таким,
що укладений в національній валюті
Україні –гривні, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2011 року з Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровськ
надійшли матеріали цивільної справи за
позовом ОСОБА_1 до ВАТ «ОСОБА_2
Аваль»про визнання кредитного
договору удаваним правочином та
визнання договору таким, що укладений в
національній валюті Україні –гривні.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що
кредитний договір укладений в
іноземній валюті –в доларах США, що
суперечить вимогам ч. 1 ст. 524 ЦК України,
Декрету КМУ «Про систему валютного
регулювання та валютного контролю», що
надають право при укладанні договору
лише визначати еквівалент
зобов’язання в іноземній валюті, а не
оплату. Вважає, що кредитний договір є
удаваним правочином, бо сторони
насправді уклали між собою договір
кредитування в національній валюті,
але замаскували його під договір
кредитування в іноземній валюті.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі, просив позов
задовольнити.

Представник відповідача в судові
засідання не з’являвся про день, час та
місце слухання справи повідомлявся
належним чином, причини неявки суду не
повідомив, тому суд відповідно до ч. 1, 2
ст. 224 ЦПК України вважає можливим
провести заочний розгляд справи.

Приймаючи до уваги, що представник
позивача не заперечує проти розгляду
справи у відсутність відповідача та в
матеріалах справи достатньо доказів
для ухвалення по справі заочного
рішення, суд на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК
України вважає можливим розглянути
справу у відсутність відповідача за
правилами постановлення заочного
рішення.

Вислухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
встановлений принцип диспозитивності
цивільного судочинства, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Предметом кредитного договору є
грошові кошти в національній або
іноземній валюті. Згідно зі статтею 525
ЦК України одностороння відмова від
зобов'язання не допускається, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору і
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК
України боржник зобов'язаний виконати
свій обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України, яка
відповідно частини 2 статті 1054 ЦК
України розповсюджується на відносини
за кредитним договором, передбачено,
що якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

На підставі статуту Акціонерного
товариства «ОСОБА_2 Аваль»у зв’язку із
зміною типу банку змінено найменування
банку з Відкритого акціонерного
товариства «ОСОБА_2 Аваль»на
Акціонерне товариство «ОСОБА_2 Аваль»,
тобто Акціонерне товариство «ОСОБА_2
Аваль»є правонаступником всіх прав та
обов’язків Публічного акціонерного
товариства «ОСОБА_2 Аваль».

Судом встановлено, що 13 грудня 2007 року
між позивачем та відповідачем було
укладено кредитний договір №
014/3158/141677/73, за умовами якого відповідач
надав позивачу цільовий кредит у сумі 12
300,00 доларів США, що в гривневому
еквіваленті склало 64 200,00 грн. , за
комерційним курсом відповідача долара
США до української гривні із
розрахунку 5,04 грн. за 1 долар США. (а.с.
11-13).

Статтею 55 Закону України «Про банки та
банківську діяльність»встановлено, що
відносини банку з клієнтом регулюються
законодавством України,
нормативно-правовими актами ОСОБА_3
банку України та угодами (договором)
між клієнтом та банком.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитодавця і позичальника та з
урахуванням вимог цивільного та
банківського законодавства, статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів»та Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління ОСОБА_3 банку України від
10.05.2007 року № 168.

У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти, до
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору. Згідно зі ст. 1055
ЦК України кредитний договір
укладається у письмовій формі, згідно
до ст. 1056-1 ЦК України визначається
розмір процентів та порядок їх сплати
за договором залежно від кредитного
ризику, наданого забезпечення, попиту і
пропозицій, які склалися на кредитному
ринку, строку користування кредитом,
розміру облікової ставки та інших
факторів.

Не можуть бути прийняті судом до уваги
доводи позивача про незаконність
визначення грошового зобов’язання у
іноземній валюті. Так, відповідно до
статті 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня, разом з тим, вказана
стаття не обмежує використання в
Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Частиною 2 статті 192 Цивільного кодексу
України передбачено, що іноземна
валюта може використовуватись в
Україні у випадках і в порядку,
встановленому законом. В даному
випадку, основним законодавчим актом,
який регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю".

Відповідно до статті 5 Декрету операції
з валютними цінностями здійснюються на
підставі генеральних та
індивідуальних ліцензій ОСОБА_3 Банку
України.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України
визначено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові
у розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Відповідно до
положень статей 47, 49 Закону України
«Про Банки і банківську
діяльність»банківські установи мають
право здійснювати кредитні операції, у
тому числі розміщувати залучені кошти
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик, на підставі банківської
ліцензії. Стаття 2 цього Закону
визначає банківський кредит як
будь-яке зобов'язання банку надати
певну суму грошей, будь-яку гарантію,
будь-яке зобов'язання придбати право
вимоги боргу, будь-яке продовження
строку погашення боргу, яке надано в
обмін на зобов'язання боржника щодо
повернення заборгованої суми, а також
на зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми. При цьому,
відповідно до цієї ж статті кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, законодавство України
визначає правомочність банків на
підставі відповідних ліцензій
надавати кредити та бути суб'єктом
кредитних зобов'язань, в тому числі і в
іноземній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Декрету КМУ
генеральні ліцензії видаються
комерційним банкам на здійснення
валютних операцій, які не потребують
індивідуальної ліцензії. У разі
включення цих валютних операцій до
генеральної ліцензії необхідність в
отриманні індивідуальних ліцензій
відпадає. При цьому слід також
зазначити, що згідно з ч. 6 ст. 5 Декрету
КМУ визначення порядку одержання
ліцензій покладено на ОСОБА_3 банк
України. Отже всі ці питання регулює
саме ОСОБА_3 банк України.

Відповідно до ст.ст. 47, 49 Закону України
«Про банки і банківську
діяльність»кредитними операціями є
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»такими
коштами є гроші у національній або
іноземній валюті. Але оскільки надання
кредиту в іноземній валюті є валютною
операцією, то окрім банківської
ліцензії банк повинен отримати ще й
генеральну ліцензію. Відповідно до п. 5.3
Положення про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій, затвердженого
постановою Правління НБУ № 275 від
17.07.2001р., генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій згідно з
Декретом КМУ "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю" є
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями. Таким
чином, надання кредитів в іноземній
валюті банком потребує отримання ним
банківської ліцензії та письмового
дозволу на здійснення операцій з
валютними цінностями. З цього витікає,
що діючим законодавством України не
передбачено отримання індивідуальної
ліцензії на вказану валютну операцію, а
тому банк не може її взагалі отримати.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок
видачі ОСОБА_3 банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
НБУ № 483 від 14.10.2004р., використання
іноземної валюти як засобу платежу без
ліцензії дозволяється, якщо
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк. Разом з цим
викладено умову, що ця норма стосується
лише тих операцій уповноваженого
банку, на здійснення яких ОСОБА_3 банк
України видав йому банківську ліцензію
та письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями. Отже,
якщо кредит в іноземній валюті
надається банком, який має банківську
ліцензію та письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями, які вже автоматично
містять в собі право банка на надання
таких кредитів та використання
іноземної валюти при розрахунках, то
отримання ще й відповідних
індивідуальних ліцензій ні банком, ні
його клієнтом неможливо взагалі, тому
що не передбачено діючим
законодавством України.

Крім того, законодавством встановлено
дві необхідні умови для отримання
індивідуальних ліцензій: 1) вони
видаються резидентам і нерезидентам,
до кола яких ст. 1 Декрету КМУ відносить
не уповноважені банки, а фізичних та
юридичних осіб; 2) вони видаються на
здійснення разової операції, а надання
та повернення кредиту, сплата
процентів не є разовою операцією.

Також одержання індивідуальних
ліцензій резидентами (до кола яких не
відносяться уповноважені банки)
кредитів в іноземній валюті між собою
потрібне тільки у випадках, якщо
терміни і сума таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі. ОСОБА_3 банк
України, який регулює ліцензування
валютних операцій шляхом видання
нормативних актів, не встановив
законодавчий порядок їх надання в
таких випадках. Тому неможливо
перевищити ці не встановлені
законодавством межі.

Таким чином, надання банком кредиту в
іноземній валюті, отримання
розрахунків за ним в іноземній валюті
повністю відповідає нормам діючого
законодавства України.

Що стосується посилання позивача на
удаваність правочину відповідно до ч. 1
ст. 235 ЦК України, згідно якої удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, суд вважає їх
необґрунтованими, оскільки під час
судового розгляду справи не знайшов
підтвердження факт приховання
сторонами іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

За викладених обставин, суд вважає за
необхідне у задоволенні позовних вимог
позивача до АТ «ОСОБА_2 Аваль»відмовити
як необґрунтованих. У зв’язку з цим
питання про розподіл судових витрат
судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 13, 16, 192, 203, 215, 524, 525, 526, 627, 1047, 1054 ЦК
України, Законом України «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні»,
Законом України «Про банки та
банківську діяльність», Постановою НБУ
«Про затвердження правил використання
готівкової іноземної валюти на
території України», Декрету КМУ «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209,
212, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1
–відмовити у повному обсязі.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення у загальному апеляційному
порядку.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, що може бути подана
протягом десяти днів з дня отримання
ним копії рішення. Без попереднього
подання такої заяви заочне рішення
оскарженню відповідачем в
апеляційному порядку не підлягає.

У випадку відмови в задоволенні заяви
про перегляд заочного рішення, воно
може бути оскаржене відповідачем у
загальному апеляційному порядку.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає чинності після розгляду справи
апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:

В.М. Галічий