АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-3062/11 Номер провадження 22-ц/1690/6643/11Головуючий у 1-й інстанції Дігтяр М.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2011 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого - МАРТЄВА С.Ю.

суддів - АНТОНОВА В.М., ЧІЧІЛЯ В.А.

за участю секретаря - РЕНКЕВИЧ М.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зінківського районного суду Полтавської області від 12 липня 2011 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»» до відділу державної виконавчої служби Зінківського районного управління юстиції Полтавської області, ОСОБА_3 про звільнення майна з під арешту.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2011 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»» звернувся до суду із позовом, у якому зазначив, що рішенням Зінківського районного суду Полтавської області від 23 лютого 2010 року на його користь із ОСОБА_3 стягнуто сума кредиту, проценти і пеня по кредитному договору № МКГ-14-08 від 11.01.08 року.

Виконання зазначеної кредитної угоди також забезпечено договором застави № МКГ-14-08 від 11.01.08 року транспортних засобів : вантажного автомобілю DAF моделі ТЕ 95 ХF та напівпричіпу марки «SCHMITZ».

Постановою державного виконавця ВДВС Зінківського РУЮ Полтавської області накладено арешт на усе майно боржника, зокрема на зазначені транспортні засоби для звернення стягнення на користь інших осіб, яки не є заставодержателями.

Ця постанова порушує право банку на позасудове звернення стягнення на предмети застави на власний розсуд.

Крім того, при зверненні стягнення на заставлене майно державним виконавцем не дотримані вимоги ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки застава виникла до винесення судового рішення про стягнення на користь осіб, яки не є заставодержателями та вартість предмету застави значно менше розміру заборгованості боржника заставодержателю.

Вважаючи, що держаний виконавець не мав правових підстав для звернення стягнення на заставлене майно на користь стягувачів, які не є заставодержателями, посилаючись на ч.1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», просив звільнити з під арешту, накладеного державним виконавцем заставлені транспортні засоби.

Рішенням Зінківського районного суду Полтавської області від 12 липня 2011 року позов задоволено.

Звільнено з під арешту вантажний автомобіль марки DAF та напівпричіп марки «SCHMITZ», заарештовані відповідно до постанови державного виконавця від 17.06.11 року у рахунок погашення боргових зобовязань, які знаходяться на виконанні по всіх рішеннях судових органів чи інших уповноважених юридичних осіб відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» та Інструкції «Про проведення виконавчих дій» щодо боржника ОСОБА_3.

У апеляційній скарзі порушене питання про скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню частково.

Відповідно до п. З, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Згідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на ч.1 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

На підставі ч.1 ст. 60 зазначеного Закону України, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як убачається із ч.3 ст. 54 наведеного Закону України, для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

- якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Апеляційним судом встановлено, що ринкова вартість заставленого майна становить 288 000 грн. (а.с. 11), а сума боргу ОСОБА_3 на користь позивача за рішенням Зінківського районного суду Полтавської області від 23 лютого 2010 року, на яке посилається позивач, складає лише 198 130 грн. (а.с.9).

Таким чином, твердження позивача про те,що вартість предмета застави не перевищує розміру заборгованості боржника заставодержателю не підтверджено матеріалами справи.

Крім того, у справі відсутні будь яки докази щодо належності заставленого майна ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»», а первинна вимога про визнання права власності на заставлене майно у розумінні ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» позивачем узагалі не заявлялася.

Черговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення всіх вимог стягувачів визначається ст. 44 ЗУ «Про виконавче провадження».

З урахуванням викладеного, у місцевого суду були відсутні будь яки законні підстави не лише для задоволення позову, а й узагалі для розгляду питання у позовному провадженні, оскільки таки питання, розглядаються у порядку розділу 7 ЦПК України про судовий контроль за виконанням судових рішень. ,

Крім того, відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1)
чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і

заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; ,

1)
чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

2) які. правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;'

3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

5) як розподілити між сторонами судові витрати;

6) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно до ст. 215 ЦПК України, рішення суду складається з:

1)
вступної частини із зазначенням: часу та місця його ухвалення; найменування суду, що ухвалив рішення;

прізвищ та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді); прізвища та ініціалів секретаря судового засідання; імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі; предмета позовних вимог;

1)
описової частини із зазначенням: узагальненого викладу позиції відповідача; пояснень осіб, які беруть участь у справі; інших доказів, досліджених судом;

2) мотивувальної частини із зазначенням:

встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин;

мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти;

чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким;

назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався;

1)
резолютивної частини із зазначенням:

висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково;

висновку суду по суті позовних вимог;

розподілу судових витрат;

строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження.

Рішення Зінківського районного суду Полтавської області від 12 липня 2011 року цим вимогам закону не відповідає, оскільки при його -постановлені питання, передбачені ст. 214 ЦПК України узагалі не вирішувалися, та усупереч вимогам ст. 215 ЦПК України відсутні: описання досліджених доказів, мотивувальна частина у розумінні цієї статті, у резолютивній частині - висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково, висновок суду по суті позовних вимог, розподіл судових витрат.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам чинного законодавства і підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, п.3,4 ст. 309, ст.313,314,316 ЦПК

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Зінківського районного суду Полтавської області від 12 липня 2011 року скасувати.

У позові приватного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит»» до відділу державної виконавчої служби Зінківського районного управління юстиції Полтавської області, ОСОБА_3 про звільнення майна з під арешту відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, з дня набрання чинності.

Головуючий у справі:

Судді:

З оригіналом згідно:

Суддя С.Ю. МАРТЄВ