АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц-2163/11 Номер провадження 22-ц/235/11Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2011 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

головуючого - МАРТЄВА С.Ю.,

суддів - ТИМЧУК Л.А., ЧІЧІЛЯ В.А.

за участю секретаря - ФАДЄЙКІНОЇ Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання кредитного договору удаваним правочином та таким, що укладений в національній валюті,

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді - доповідача,-

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2011 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення, про задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційний скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із справи вбачається, що 10 жовтня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №56 ФКВ-07, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 35644 долари США, під 11% річних, строком до 9 жовтня 2014 року, для придбання автомобіля .

Також 10 жовтня 2010 року, з метою забезпечення вимог заставодержателя, між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено договір застави транспортного засобу, предметом якого є автомобіль марки KIA Carnival, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

На підставі ст. 36 ЦПК України ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 25 жовтня 2010 року залучено ПАТ «Дельта Банк» у якості співвідповідача.

За змістом ст. ст. 1049, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові, а останній зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Сума кредиту 35644 долари США видана ОСОБА_2 10 жовтня 2007 року згідно заяви на видачу готівки №1.

Посилаючись на те, що у однієї із сторін, які уклали кредитний договір у валюті, не було в наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти, як засобу платежу, ОСОБА_2 звернувся до суду та просив визнати спірний кредитний договір удаваним правочином.

За змістом ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 215 ЦК України визначено підстави недійсності правочину, якими є недодержання в момент вчинення правочину вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Метою удаваного правочину є приховання іншого правочину, для досягнення чого повинні бути умисні дії сторін.

Колегія суддів вважає, що на момент укладення кредитного договору сторони дотримались вимог закону і досягли згоди щодо вказаного правочину.

Укладаючи кредитний договір сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, правочин було спрямовано на реальне настання правих наслідків.

Нормами ЦК України, а саме статтями 524 та 533 передбачено право сторін визнати грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, який підлягає сплаті у гривнях та визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Посилання ОСОБА_2, щодо несправедливих умов кредитного договору, оскільки ризики знецінення гривні покладені на позичальника, є безпідставними.

Статтею 36 Закону України «Про національний банк» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням із Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи кредитний договір про надання коштів у іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Крім того, виходячи зі змісту ст. ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Також колегія суддів приходить до висновку, що беручи кредит в іноземній валюті, ОСОБА_2 діяв свідомо, оскільки відсоткова ставка за кредитним договором в доларах США була значно нижчою аніж відсоткові ставки по кредитам в гривні.

Отже, посилання позивача, що сторони уклали договір кредитування в національній валюті, але замаскували його під договір кредитування в іноземній валюті є безпідставними.

Щодо відсутності ліцензії на використання іноземної валюти у позикодавця, на що посилається позичальник, то апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Законодавством України визначено, що гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, а обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку встановлених законом.

Законом України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії.

З наданих документів вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, дозвіл на право здійснення операцій визначених п.п.1,4 ч.ч.2,4 ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» та додаток до дозволу в якому зазначено перелік операцій які має право здійснювати банк.

Таким чином місцевий суд правомірно визнав, що банк має право здійснювати операції з валютними цінностями, однією із яких кредитування в іноземній валюті.

Враховуючи викладене апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а тому підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 315,317,319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 квітня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий у справі:

Судді :

З оригіналом вірно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1