АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/490/2737/11 Справа № 22ц-9945/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петренко І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Петренко І.О.

суддів Котушенко С.П., Козлова С.П.

при секретарі Горлаковій Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2010 року позивачка звернулася до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким стягнути на її користь з ОСОБА_3 позику в сумі 111 443,12 грн. та відсотки за користування позикою в сумі 188 204,21 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 15 серпня 2008 року вона дала в борг відповідачці - 6700 доларів США та 1180 євро, з датою повернення - 15 жовтня 2008 року. За користування грошима, ОСОБА_3 зобов'язалась сплачувати 8 % щомісяця; 01 вересня 2008 року відповідачка отримала від позивачки 46500 грн. з датою повернення - 01 листопада 2008 року. За користування і цими грошима, ОСОБА_3 зобов'язалась сплачувати 8 % щомісяця.

Данні кошти відповідачу потрібні були для розвитку бізнесу. Для отримання вище вказаних грошових сум ОСОБА_3 вмовила позивачку отримати кредит у банківській установі.

На підтвердження укладеного договору позики відповідачка видала ОСОБА_2 дві розписки від 15 серпня 2008 року та від 01 вересня 2008 року.

Однак, на теперішній час відповідачкою грошові кошти не повернені, лише частково сплачені відсотки за користування позикою.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за розпискою від 15 серпня 2008 року суму у розмірі 39508 грн. 28 коп., за розпискою від 01 вересня 2008 року основну суму позики у розмірі 46500 грн. 00 коп. та 8 відсотків за користування грошима у сумі 1670 грн. 00 коп., судовий збір у сумі 1700 грн. 00 коп., витрати на інформаційно-технічне забезпечення у сумі 120 грн. 00 коп., а всього 89 498 грн. 28 коп. В решті заявлених вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі її позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати частково та постановити в цій частині нове рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення між сторонами договору позики грошових коштів. При цьому, суд враховував, що відповідачка частково виконала свої зобовязання і стягнув з останньої суми основного боргу за кожною з розписок , а також 8 процентів за користування грошима .Суд також вирішив питання щодо судових витрат , а у стягненні сум на відшкодування моральної шкоди відмовив.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна, тому що вони не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Так, як вбачається з матеріалів справи і , що не заперечує відповідачка 15 серпня 2008 року позивачка передала відповідачці в борг - 6700 доларів США та 1180 євро, з датою повернення - 15 жовтня 2008 року , про що була складена розписка ( ар. сп. 14).

01 вересня 2008 року відповідачка отримала від позивачки 46500 грн. з датою повернення - 01 листопада 2008 року , про що також була складена розписка ( ар. сп. 15).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами у справі було укладено договір позики в письмовій формі, однак відповідачка прийняті на себе зобовязання щодо повернення грошових коштів не виконала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень ст. 1047 ЦК договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Виходячи з вище наведеного за розпискою від 15 серпня 2008 року відповідачка забовязана була повернути позивачці у час , встановлених договором 40952 , 6 грн. ( 6700 доларів США х 4,92 грн. по курсу на 15 серпня 2008 року = 32964 грн.) + ( 1180 евро х 6,76 грн.- по курсу на 15.08.2008 р. = 7988,6 грн.) .

За розпискою від 1 вересня 2008 року відповідачка забовязана була повернути позивачці 46500 грн.

За правилами ст. 526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції задовольняючи позов про стягнення суми боргу вірно вирішив спір в цій частині позовних вимог ,однак , не навів розрахунок , за яким визначена сума до стягнення , в звязку з чим перевірити їх не можна і в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Щодо рішення суду в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки відсотків за користування грошима , отриманими в борг у розмірі 1670 грн., то судова колегія вважає, що в цій частині рішення є неправильним.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України «Проценти за договором позики» ч.1- позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики; а відповідно до положень ч.2- договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Суд першої інстанції неправильно застосував зазначену норму закону до виниклих правовідносин. Так, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку щодо визначення договору позики, як оплатного, тому що відсутні для цього підстави з огляду на вищезазначене положення закону, не встановлено судом про те, що договір позики, пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін і ці обставини є недоведеними.

Відповідно до вимог п.5 розділу VIII "Прикінцевих положень" Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено, що до приведення законодавства у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону, якщо інше не передбачено цим Законом. Відповідно до п.6 ст. 4 цього Закону надання коштів (грошових) у позику є фінансовою послугою, яка надається з метою отримання прибутку, різновидом якого є проценти (п.5 ч.1 ст.1 Закону). Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, якщо це прямо передбачено законом. В інших випадках надання грошових коштів на умовах позики зі сплатою процентів не допускається. Виходячи з вище наведених положень закону судова колегія дійшла висновку, що в цій частині рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. п. 2, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову позивачці у задоволенні позовних вимог про стягнення суми 188204 грн. 21 коп. у вигляді відсотків за користування позикою.

Колегія суддів вважає , що грошові кошти , які відповідачка передавала позивачці 6 листопада 2008 року у розмірі 1072 долари США( , що по курсу 5,82 грн. за долар США відповідають 6239 грн.04 коп.) та 160 евро (,що по курсу 7,49 грн. відповідають 1198,4 грн.) та 7 травня 2010 року 150 доларів США ( , що по курсу 7,925 грн. відповідають 1188 грн.) являються частковим виконанням обовязків за договором позики від 15 серпня 2008 року. А всього відповідачка повернула позивачці за цим договором 8625 грн. 44 коп. і залишилась винна ще 32327 грн. 16 коп.

За договором позики від 1 вересня 2008 року відповідачка отримала 46500 грн. від позивачки , а повернула їй 7 грудня 2008 року 1560 грн. , 16 січня 2009 року 100 доларів США (, що відповідає по курсу 8,1 810 грн.) , та 23 січня 2009 року 300 доларів США ( , що відповідають по курсу 8 грн. 24000 грн.) та 1000 грн. А всього відповідачка повернула позивачці за цим договором 5770 грн. і залишилася винна 40730 грн.За двома договорами позики відповідачка повинна повернути позивачці 73057 грн.16 коп. , які і підлягають стягненню за рішенням суду.

В іншій частині рішення суду є правильним і обґрунтованим та доводи апеляційної скарги на дають підстав для його скасування або зміни його . Так, зокрема судом першої інстанції правильно встановлено , що моральна шкода не може бути стягнута з відповідачки на користь позивачки , оскільки правовідносини сторін склались при договірних відносинах , що не передбачають такої форми відшкодування.

Правильними являються і висновки суду , щодо стягнення з відповідачки судових витрат , що складаються з судового збору і витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Керуючись ст.ст.303,304, п.2 ч.1 ст.307, ст. 308, п.п.2,4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст.314, 316,317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2011 року скасувати частково.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за розписками від 15 серпня 2008 року 32327 грн.16 коп. та від 1 вересня 2008 року - 40730грн., а всього - 73057 грн. 16 коп.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відсотків за користування позикою відмовити.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді