Справа № 2-90/11
Провадження № 2/540/4399/11
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

м. Донецьк

18 серпня 2011 р.

Петровський районний суд м. Донецька в
складі: головуючий –суддя Іванов В.М.,
при секретарі Абрамчук А.В., за участю
сторін, розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовною заявою

ОСОБА_1 до Державного закладу
«Бердянська портова
санітарно-епідеміологічна
станція»Міністерства охорони
здоров’я України про зміну
формулювання підстав для звільнення,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, -

В с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою до Державного закладу
«Бердянська портова
санітарно-епідеміологічна
станція»Міністерства охорони
здоров’я України про зміну
формулювання підстав для звільнення,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані (з
урахуванням уточнень) тим, що позивач
ОСОБА_1 у 2008 році закінчив Донецький
національний медичний університет ім..
ОСОБА_2 за спеціальністю «Загальна
гігієна». З 01.08.2008 року по 05.01.2009 року
проходив інтернатуру у м. Бердянську
Запорізької області у Державному
закладі «Бердянська портова
санітарно-епідеміологічна станція»,
далі продовжив інтернатуру в Донецькій
обласній санітарно-епідеміологічній
станції, після закінчення якої отримав
сертифікат спеціаліста. Відповідно до
наказу Міністерства охорони здоров’я
№ 367 від 25 грудня 1997 року позивач
повинен був згідно плану
працевлаштування молодих спеціалістів
відпрацювати 3 роки по даній
спеціальності. Між керівництвом
університету та керівником
Бердянської портової
санітарно-епідеміологічної станції
був укладений договір про направлення
позивача після закінчення інтернатури
на місце працевлаштування. При цьому в
договорі зазначалась тільки кімната
для працевлаштування, що суперечить
п.8.2. вищевказаного наказу Міністерства
охорони здоров’я України, в якому
вказується розмір заробітної плати,
умови проживання та інші соціальні
гарантії. Дана інформація за рік
обговорюється між випускником та
керівництвом навчального закладу, що
не було зроблено. Позивач 01 серпня 2009
року прибув до місця працевлаштування
та приступив до виконання своїх
обов’язків. З 01 серпня по 31 серпня 2009
року позивач проживав в гуртожитку, яке
відноситься до Державного
підприємства «Бердянський Морський
торговий порт». В подальшому позивачу
головний лікар
санітарно-епідеміологічної станції
пропонував, переїхати до готелю, але
проживати він там міг лише до початку
курортного сезону, тобто до 01 червня
наступного року, після чого він повинен
був знайти собі місце проживання за
свій рахунок. 2 лютого 2010 року він
направив заяву про звільнення за
власним бажанням, однак позивачу було
відмовлено, відмова мотивовано тим, що
він не має права на звільнення за
власним бажанням не відпрацювавши три
роки за спеціальністю. 16 лютого 2010 року
позивач на роботу не виза угодою
сторін, однак йому стало відомо, що в
зв’язку з його відсутністю на
робочому місці його було звільнено на
підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, за
прогули. Позивач з цим не згоден та
просить суд змінити формулювання
підстав для звільнення, а саме на
підставі ст.. 36 п. 1 КЗпП України, за
угодою сторін, а також стягнути грошову
компенсацію за вимушений прогул за
період з 16 лютого 2010 року по дату
винесення рішення судом.

В судовому засіданні позивач позов
підтримав у повному обсязі, суду
пояснив, що у 2008 році закінчив
Донецький національний медичний
університет ім.. ОСОБА_2 за
спеціальністю «Загальна гігієна». З
01.08.2008 року по 05.01.2009 року проходив
інтернатуру у м. Бердянську
Запорізької області у Державному
закладі «Бердянська портова
санітарно-епідеміологічна станція»,
далі продовжив інтернатуру в Донецькій
обласній санітарно-епідеміологічній
станції, після закінчення якої отримав
сертифікат спеціаліста. Відповідно до
наказу Міністерства охорони здоров’я
№ 367 від 25 грудня 1997 року позивач
повинен був згідно плану
працевлаштування молодих спеціалістів
відпрацювати 3 роки по даній
спеціальності. Між керівництвом
університету та керівником
Бердянської портової
санітарно-епідеміологічної станції
був укладений договір про направлення
позивача після закінчення інтернатури
на місце працевлаштування. При цьому в
договорі зазначалась тільки кімната
для працевлаштування, що суперечить
п.8.2. вищевказаного наказу Міністерства
охорони здоров’я України, в якому
вказується розмір заробітної плати,
умови проживання та інші соціальні
гарантії. Дана інформація за рік
обговорюється між випускником та
керівництвом навчального закладу, що
не було зроблено. Позивач 01 серпня 2009
року прибув до місця працевлаштування
та приступив до виконання своїх
обов’язків. З 01 серпня по 31 серпня 2009
року позивач проживав в гуртожитку, яке
відноситься до Державного
підприємства «Бердянський Морський
торговий порт». В подальшому позивачу
головний лікар
санітарно-епідеміологічної станції
пропонував, переїхати до готелю, але
проживати він там міг лише до початку
курортного сезону, тобто до 01 червня
наступного року, після чого він повинен
був знайти собі місце проживання за
свій рахунок. 2 лютого 2010 року він
направив заяву про звільнення за
власним бажанням, однак позивачу було
відмовлено, відмова мотивовано тим, що
він не має права на звільнення за
власним бажанням не відпрацювавши три
роки за спеціальністю. 16 лютого 2010 року
позивач на роботу не вийшов, та 15
квітня 2010 року знов відправив заяву
про звільнення на підставі п.1 ст. 36 КЗпП
України, за угодою сторін, однак йому
стало відомо, що в зв’язку з його
відсутністю на робочому місці його
було звільнено на підставі п.4 ст. 40 КЗпП
України, за прогули. Позивач з цим не
згоден та просить суд змінити
формулювання підстав для звільнення, а
саме на підставі ст.. 36 п. 1 КЗпП України,
за угодою сторін, а також стягнути
грошову компенсацію за вимушений
прогул за період з 16 лютого 2010 року по
дату винесення рішення судом.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов
не визнав у повному обсязі, суду
пояснив, що позивач ОСОБА_1 закінчив
Донецький національний медичний
університет ім.. ОСОБА_2 в 2008 році за
спеціальністю «Медико - профілактична
справа», після чого пройшов заочний
цикл інтернатури у Бердянській
портовій санітарно-епідеміологічній
станції, та очний цикл інтернатури на
базі кафедри гігієни факультету
інтернатури та післядипломної освіти
ДонНМУ. Оскільки позивач навчався на
бюджетній основі і за державним
замовленням, по направленню № 31
Міністерства охорони здоров’я
України, він був працевлаштований до
Державного закладу «Бердянська
портова санітарно-епідеміологічна
станція». З 01 серпня 2008 року позивач
був прийнятий на посаду лікаря
–інтерна. Після закінчення навчання в
інтернатурі з 01 серпня 2009 року, позивач
був переведений на посаду лікаря з
загальної гігієни санітарно
–гігієнічного відділу Державного
закладу «Бердянська портова
санітарно-епідеміологічна станція», як
молодому спеціалісту –спочатку
інтерну, потім лікарю –спеціалісту
позивачу була надана в гуртожитку
Бердянського морського торговельного
порту окрема жила кімната № 410 з 01
серпня 2008 року по 31 грудня 2008 року та
жила кімната № 215 з 01 серпня 2009 року,
однак 15 вересня 2009 року, позивач за
власним бажанням вибув з гуртожитку. 02
лютого 2010 року позивачем була
направлено рекомендованим листом
заява про звільнення його з 15 лютого 2010
року з посади за власним бажанням,
однак оскільки 16 лютого 2010 року
позивач вийшов на роботу і виконував
посадові обов’язки, заява про
звільнення втратила свою силу, та
трудовій договір на підставі ст.. 38 ч.2
КЗпП України було подовжено. Однак з 17
лютого 2010 року, позивач ОСОБА_1 не
вийшов на роботу, не пояснивши причин
та лише 19 квітня 2010 року від ОСОБА_1
надійшла заява про звільнення на
підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, за
угодою сторін, у відповідь йому був
відправлений лист з проханням
з’явитись для розгляду питання про
його звільнення по данної статті. Однак
позивач не відреагував на прохання, на
підприємство не зьявився, а тому були
вимущені після отримання згоди
профспілкового комітету про
звільнення за ініціативою власника або
уповноваженого ним органу, 30 липня 2010
року позивача було звільнено за
прогули. Вважає, що ОСОБА_1 звільнений
правомірно, тому просив суд в
задоволенні позову відмовити у повному
обсязі.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 19
червня 2008 року ОСОБА_1 закінчив
Донецький національний медичний
університет ім.. ОСОБА_2 і отримав повну
вищу освіту за спеціальністю «Медико
–профілактична справа»та здобув
кваліфікацію лікаря. (а.с.6)

Відповідно до розділу VІІ п. 7.10 наказу
Міністерства охорони здоров’я України
від 19.09.1996 року № 291 «Про затвердження
Положення про спеціалізацію
(інтернатуру) випускників вищих
медичних і фармацевтичних закладів
освіти ІІІ –ІV рівня акредитації
медичних факультетів
університетів»проходження
інтернатури лікарями проводиться на
умовах договорів, що укладаються між
санітарно –епідеміологічною станцією,
вищим закладом освіти та юридичними і
фізичними особами, які будуть
фінансувати навчання в інтернатурі ,
якщо ці лікарі закінчили державні вищі
медичні заклади освіти ІІІ –ІV рівня
акредитації медичних факультетів
університетів, навчаючись в них за
кошти юридичних та фізичних осіб.

Оскільки ОСОБА_1 навчався на бюджетній
основі і за державним замовленням по
направленню № 31 Міністерства охорони
здоров’я України був працевлаштований
до Державного закладу «Бердянська
портова санітарно –епідеміологічна
станція»(а.с.57)

На підставі п. 8.2 наказу Міністерства
охорони здоров’я України від 25.12.1997
року № 367 «Про затвердження Порядку
працевлаштування випускників
державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням» за рік до
закінчення навчання, не пізніше 1
серпня кожного року державні замовники
відповідно до кількості замовлених
спеціалістів подають до Міністерства
охорони здоров'я України і закладів
освіти перелік конкретних місць
працевлаштування та умов, які вони
зобов'язуються створити випускникам
наступного року (забезпеченість
житлом, розмір заробітної плати, інші
соціальні гарантії).

Згідно із наказом від 01 серпня 2008 року
№ 97-К позивач ОСОБА_1 був прийнятий на
посаду лікаря –інтерна з гігієни праці
санітарно –гігієнічного відділу з
окладом згідно штатного розпису з 01
серпня 2008 року. (а.с. 7, 9)

З 01 серпня 2008 року по 04 січня 2009 року
позивач ОСОБА_1 проходив заочний цикл
навчання в інтернату в Державному
закладі «Бердянська портова санітарно
–епідеміологічна станція»та з 05 січня
2009 року по 30 червня 2009 року очний цикл
інтернатури на кафедрі гігієни
факультету інтернатури і
післядипломної освіти Донецького
національного медичного університету
ім.. ОСОБА_2 за спеціальністю «Загальна
гігієна». 25 червня 2009 року отримав
сертифікат № 4765 лікаря –спеціаліста
при Донецькому національному
медичному університеті. (а.с.59)

Наказом від 24 липня 2009 року № 21 –ОС
позивач ОСОБА_1 з 01 серпня 2009 року
переведений на посаду лікаря з
загальної гігієни санітарно
–гігієнічного відділу Державного
закладу «Бердянська портова санітарно
–епідеміологічна станція»з оплатою
згідно штатного розпису. (а.с. 9)

В судовому засіданні встановлено, що
позивачу ОСОБА_1 як молодому
спеціалісту –спочатку інтерну, потім
лікарю –спеціалісту було надано в
гуртожитку Бердянського морського
торгівельного порту окрема жила
кімната № 410 (13,4 кв.м.) з 01 серпня 2008 року
по 31 грудня 2008 року та жила кімната № 215
(13 кв.м.) з 01 серпня 2009 року по 15 вересня
2009 року, після чого позивач за власним
бажанням вибув з гуртожитку. (а.с. 60)

02 лютого 2010 року ОСОБА_1 надіслав по
почті головному лікареві Державного
закладу «Бердянська портова санітарно
–епідеміологічна станція» заяву про
звільнення його за власним бажанням з
15 лютого 2010 року.

Відповідно до п. 6 наказу Міністерства
охорони здоров’я України від 25.12.1997
року № 367 «Про затвердження Порядку
працевлаштування випускників
державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням»випускники, які
уклали угоду з вищим закладом освіти
після зарахування на навчання, а також
ті, що почали навчання до 1996 року за
державним замовленням без укладення
угоди, зобов'язані відпрацювати за
місцем призначення не менше ніж три
роки, що також підтверджено копію угоди
про підготовку фахівців з вищою
освітою. (а.с. 56)

Відповідно до ст.. 197 КЗпП України
молодим спеціалістам - випускникам
державних навчальних закладів, потреба
в яких раніше була заявлена
підприємствами, установами,
організаціями, надається робота за
фахом на період не менше трьох років у
порядку, визначеному Кабінетом
Міністрів України.

Згідно ст.. 38 КЗпП України працівник має
право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 з 16 лютого 2010 року по 30 липня 2010
року був відсутній на робочому місці,
про що складені відповідні акти. (
а.с.14-24).

Згідно з п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Відповідно до ст.. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП
України, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкого представника) первинної
профспілкової організації, членом якої
є позивач.

В зв’язку з чим 23 лютого 2010 року
відповідачем було направлено лист до
профспілкового комітету Державного
закладу «Бердянська портова санітарно
–епідеміологічна станція»про надання
згоди профспілки про звільнення за
ініціативою власника або
уповноваженого ним органу за п. 4 ст. 40
КЗпП України. Згода профспілки надана.
(а.с. 61)

Таким чином, суд вважає, що у
відповідача дійсно були підстави про
звільнення позивача ОСОБА_1 з посади
лікаря з загальної гігієни санітарно
–гігієнічного відділу Державного
закладу «Бердянська портова санітарно
–епідеміологічна станція», оскільки
він без поважних причин був відсутній
на робочому місці з 16 лютого 2010 року по
30 липня 2010 року, а тому наказом від 30
липня 2010 року № 43-ОС позивач ОСОБА_1 був
звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за
прогули.

В судовому засіданні встановлено, що
після подання заяви в лютому 2010 року
про звільнення за власним бажанням,
позивачу було роз’яснено, що з цих
підстав він не може бути звільненим,
оскільки це не передбачено чином
законодавством, тоді в квітні позивач
надав заяву з проханням звільнити його
з посади за угодою сторін, однак
відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України
підставами про припинення трудового
договору є угода сторін, зазначена
норма передбачає згоду обох сторін як
працівника, так і роботодавця на
припинення трудового договору. Зі
сторони відповідача згоди на
звільнення з цих підстав не надано, що
унеможливлює звільнення позивача з
саме з цих підстав, а тому грошова
компенсація позивачу за вимушений
прогул з 16 лютого 2010 року також не
передбачена.

Крім цього згідно з п. 14 Постанови
Кабінету Міністрів України № 992 від
22.08.1996 року «Про Порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням»та п. 21 «Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням»затвердженого Постанови
Кабінету Міністрів України № 992 від
22.08.1996 року зазначається про звільнення
молодого спеціаліста з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
за порушення трудової дисципліни або
за власним бажанням випускника, та не
передбачає звільнення за угодою
сторін, що також неодноразово було
роз’яснено позивачу.

З наведених підстав суд вважає, що
позов ОСОБА_1 з вимогою про зміну
формулювання підстав для звільнення, а
саме з п. 4 ст. 40 КЗпП, за прогули, на ст..
36 п. 1 КЗпП України, за угодою сторін, а
також стягнути грошову компенсацію за
вимушений прогул за період з 16 лютого
2010 року по дату винесення рішення судом
не обґрунтований та не підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 36, 40, 43 КЗпП України, наказом
Міністерства охорони здоров’я України
від 19.09.1996 року № 291 «Про затвердження
Положення про спеціалізацію
(інтернатуру) випускників вищих
медичних і фармацевтичних закладів
освіти ІІІ –ІV рівня акредитації
медичних факультетів університетів»,
наказом Міністерства охорони здоров’я
України від 25.12.1997 року № 367 «Про
затвердження Порядку працевлаштування
випускників державних вищих медичних
(фармацевтичних) закладів освіти,
підготовка яких здійснювалась за
державним замовленням», постановою
Кабінету Міністрів України № 992 від
22.08.1996 року «Про Порядок
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням», постановою Кабінету
Міністрів України № 266 від 29.02.1996 року
«Про Порядок формування та розміщення
державних замовлень на поставку
продукції для державних потреб і
контролю за їх виконанням», керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до Державного закладу
«Бердянська портова
санітарно-епідеміологічна
станція»Міністерства охорони
здоров’я України про зміну
формулювання підстав для звільнення, з
п. 4 ст. 40 КЗпП, за прогули, на ст.. 36 п. 1
КЗпП України, за угодою сторін,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу –відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
В.М. Іванов