АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 22-ц-656 / 2011 р. Головуючий: 1 інстанції
Категорія: інші Доповідач: Даниленко В.М
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2011 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової Л.А.,

при секретарі: Андрійко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника позивачки ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2010 року по справі за позовом ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (далі: ПАТ «ПроКредит Банк»), приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, третя особа: Фрунзенський відділ Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2010 року позивачка ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказувала на те, що 16 березня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за заявою кредитора ПАТ «ПроКредит Банк» вчинено виконавчий напис № 342 про звернення стягнення на предмет іпотеки: належну позивачці квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості в сумі 1 063 498,73 грн. за Договором про надання траншу (кредитним договором) № 2.28011/6663, укладеним між кредитором - ПАТ «ПроКредит Банк» та позичальницею - позивачкою по справі 08 липня 2008 року.

Однак, цей виконавчий напис вчинено нотаріусом з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», а також Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5, оскільки виконавчий напис вчинено не на документі, що встановлює заборгованість, тобто Договорі про надання траншу від 08.07.2008 року № 2.28011/6663, а на Договорі іпотеки № 6663-IД-01, укладеному сторонами 08.07.2008 року в забезпечення виконання позичальницею своїх договірних зобовязань за кредитним договором.

Крім того, у виконавчому написі нотаріуса безпідставно зазначено про стягнення з божника на користь кредитора 1 800 грн., сплачених приватному нотаріусу за вчинення цього виконавчого напису, оскільки вказана грошова сума не стосується кредитних взаємовідносин сторін.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що при зверненні ПАТ «ПроКредит Банк» до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, кредитором усупереч діючому законодавству Письмової вимоги до боржника про усунення останнім порушень узятих на себе зобовязань за укладеним між ними кредитним договором нотаріусу не надавалось, як не було й представлено доказів на підтвердження відправлення такої письмової вимоги боржнику, позивачка ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 342 від 16.03.2010 року, вчинений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про стягнення з боржника ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПроКредит Банк» кредитної заборгованості в сумі 1 063 498,73 грн. за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, а саме: квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні вповноважений представник позивачки підтримав заявлені нею позовні вимоги в повному обсязі й на полягав на їх задоволенні.

Представник відповідача - ПАТ «ПроКредит Банк» заявлені позивачкою вимоги не визнав, та заперечуючи проти їх задоволення вказував на те, що виконавчий напис про стягнення з боржниці ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 заборгованості за договором кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є належна тій квартира, вчинено приватним нотаріусом у відповідності до вимог діючого законодавства й законні підстави для його невиконання відсутні.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2010 року в задоволенні заявлених ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 - представника позивачки ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 ставиться питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі та відмовляючи в задоволенні заявлених позивачкою вимог, не взяв до уваги положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку», згідно яких обовязковою передумовою для розпочинання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є попереднє направлення іпотекодержателем іпотекодавцю письмової вимоги про усунення останнім порушень основного зобовязання, забезпеченого іпотекою, та залишення цієї вимоги іпотекодержателя без задоволення.

У даному ж випадку ПАТ «ПроКредит Банк» іпотекодавцю ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 така вимога не направлялась, а тому банк не мав права розпочинати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому, апелянт вказує й на те, що приватним нотаріусом у супереч вимогам діючого законодавства вчинено виконавчий напис на Договорі іпотеки № 6663-IД-01 від 08.07.2008 року, хоча заборгованість позичальниці встановлено Договором про надання траншу від 08.07.2008 року № 2.28011/666, однак суд першої інстанції на вказану обставину належної уваги не звернув, .

Крім того, апелянт посилається й на ту обставину, що виконавчий напис нотаріуса містить запис про стягнення з позичальниці ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 на користь кредитора - ПАТ «ПроКредит Банк» 1 800 грн., сплачених банком приватному нотаріусу за вчинення виконавчого напису, та які не стосуються кредитних правовідносин сторін, у звязку з чим спірний виконавчий напис нотаріуса, принаймні в цій частині не підлягає виконанню, що унеможливлює виконання цього виконавчого напису й у цілому.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Основне зобовязання - це зобовязання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобовязання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Згідно ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Якщо вимога за основним зобовязанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобовязання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобовязання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування:

витрат, повязаних з предявленням вимоги за основним зобовязанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки;

витрат на утримання і збереження предмета іпотеки;

витрат на страхування предмета іпотеки;

збитків, завданих порушенням основного зобовязання чи умов іпотечного договору.

Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки визначені у статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до цієї правової норми у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до положень ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Згідно із ч. 2 п. 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України 3 березня 2004 року N 20/5, заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України.

За п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 з наступними змінами та доповненнями, такими документами є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно.

Для одержання виконавчого напису подаються:

а) оригінал нотаріально посвідченої угоди;

б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання.

Відповідно до ч. 6 п. 283 вищезазначеної Інструкції виконавчий напис на іпотечному договорі, що передбачає задоволення вимоги іпотекодержателя за основним зобовязанням, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами основного зобовязання, вчиняється нотаріусом за умови подання іпотекодержателем документів, достатніх для встановлення безспірності заборгованості та прострочення виконання зобовязання.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 08 липня 2008 року між відповідачем ПАТ «ПроКредит Банк» (на той час ЗАТ «ПроКредит Банк») та позивачкою ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 була укладена Рамкова угода № 6663 та Договір про надання траншу (кредитний договір) № 2.28011/6663, згідно яких банківською установою позичальниці для придбання квартири було надано кредит у сумі 110 000 дол. США строком на 120 календарних місяців, які остання зобовязалася повернути кредитору шляхом щомісячних платежів та сплачувати відповідні проценти за користування кредитними коштами (а.с. 14, 30-32).

При цьому, з метою забезпечення виконання позичальницею ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 своїх договірних зобовязань за вищевказаними кредитними угодами сторони того ж дня уклали й Договір іпотеки № 6663-IД-01, посвідчений нотаріально, за умовами якого позичальниця передала в іпотеку банку належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 14-16).

Вказаний договір передбачає, що в разі порушення позичальницею - іпотекодавцем своїх договірних зобовязань та умов укладених з іпотекодержателем кредитних угод, останній набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки для одержання задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

09 грудня 2009 року банком на адресу позичальниці ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 були направлені письмові повідомлення, в яких міститься інформація про порушення останньою умов кредитного договору № 2.28011/6663, наявність значної простроченої кредитної заборгованості, вимога про дострокове погашення заборгованості та повернення всієї суми отриманого кредиту з нарахованими процентами за користування кредитними коштами та пенею протягом 30-ти календарних днів, а також попередження про подальше вжиття заходів для примусового стягнення кредитної заборгованості в разі невиконання цієї вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 26, 27).

Зазначені письмові повідомлення були отримані позичальницею ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 10 грудня 2009 року, про що свідчить її власноручний підпис, однак кредитна заборгованість останньої перед банком залишилася не погашеною й отримані кредитні кошти кредитору не повернуті.

16 березня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за відповідною заявою кредитора - іпотекодержателя ПАТ «ПроКредит Банк» від 04.03.2010 року та на підставі наданих них документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобовязання, вчинено виконавчий напис № 342 про звернення стягнення на предмет іпотеки: належну позичальниці - позивачці по справі ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання траншу (кредитним договором) № 2.28011/6663 від 08 липня 2008 року в загальній сумі 1 063 498,73 грн. та відшкодування витрат, повязаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки, в розмірі 1 800 грн., сплачених банком приватному нотаріусу за вчинення цього виконавчого напису (а.с. 8-9, 28).

Вирішуючи спір по суті заявленого цивільно-правового спору суд першої інстанції правильно керувався зазначеними вище нормами матеріального права й обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених позивачкою вимог за їх безпідставністю, оскільки вищезазначений виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом в межах наданої йому компетенції і у повній відповідності до вимог діючого законодавства, а будь-яких законних підстав для його невиконання судом не встановлено й самою позивачкою ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 не наведено.

Доводи ж апелянта про те, що в супереч положень ст. 35 Закону України «Про іпотеку» банківською установою позичальниці ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 письмова вимога про усунення допущених останньою порушень основного зобовязання не направлялася, а тому банк не мав права розпочинати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, судова колегія оцінює критично та відхиляє, оскільки зазначені доводи є безпідставними й повністю спростовуються наведеними вище матеріалами справи.

Безпідставними є й доводи апеляційної скарги, наведені в її обґрунтування, стосовно того, що виконавчий напис неправомірно вчинено нотаріусом на договорі іпотеки, хоча кредитна заборгованість позичальниці встановлена Договором про надання траншу, оскільки вчинення такої нотаріальної дії не суперечить чинному законодавству й прямо передбачено ч. 6 п. 283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України 3 березня 2004 року N 20/5.

Теж саме стосується й доводів апелянта про те, що виконавчий напис нотаріуса окрім стягнення загальної суми кредитної заборгованості за рахунок предмета іпотеки містить запис про стягнення з позичальниці на користь кредитора і 1 800 грн., сплачених банком приватному нотаріусу за вчинення виконавчого напису, та які не стосуються кредитних правовідносин сторін, у звязку з чим спірний виконавчий напис нотаріуса, принаймні в цій частині не підлягає виконанню, оскільки відшкодування витрат, повязаних із зверненням стягнення на предмет іпотеки, за рахунок предмета іпотеки передбачено чинним законодавством, а саме: ст. 7 Закону України «Про іпотеку», п. 287 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а також умовами укладених між сторонами Рамкової угоди № 6663 та Договору про надання траншу (кредитний договір) № 2.28011/6663 від 08.07.2008 року, а крім того, й умовами самого іпотечного договору № 6663-IД-01.

Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника позивача ОСОБА_3 Тхі ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2010 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: