Справа №2/2312/44/11
У Х В А Л А

про попереднє судове засідання

26 січня 2011 р. Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого-судді - І.Д. КАЛІЄВСЬКОГО

при секретарі Г.І. БАЙДУЖІЙ

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна та визнання права власності, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна та визнання права власності.

На підставу своїх вимог спирається на те, що 12 лютого 2010 року в с. Роги Маньківського району Черкаської області помер позивачки батько ОСОБА_4, про що в книзі реєстрації смертей 15.02.2010 року зроблено відповідний актовий запис за № 5, свідоцтво про смерть серії 1-СР № 144915, видане 09.06.2010р. відділом РАЦС Маньківського районного управління юстиції Черкаської області.

У встановлений законом шестимісячний строк для оформлення та прийняття спадщини вона звернулась до державного нотаріуса Маньківської державної нотаріальної контори.

Також, з метою встановлення обєму та наявності спадкової маси вона звернулась до сільського голови с. Роги Маньківського району Черкаської області.

На її звернення від 09.08.2010 року, своїм листом (без номера та дати) сільський голова повідомив, що на день смерті батька за ним рахується тільки земельна ділянка (пай) згідно Державного акту на право приватної власності на землю. Також повідомлено, що майновий пай батько продав ТОВ „ДУКРаагро, та відмовився від ? частини житлового будинку по вул. Леніна, 116, яка належала йому згідно рішення суду, при продажі житлового будинку у 2000 році.

Після цього позивачка знову звернулась до сільського голови з клопотанням надати детальнішу інформацію, оскільки з попередньої відповіді її стало відомо, що фактично відчужено частину будинку, що є її власністю.

На це, листом від 11.10.2010 року сільський голова надав відповідь, якою порекомендував таке:

1. "Зверніться в районний суд, який надасть Вам детальну інформацію на підставі якого закону була продана частка хати.

2. Купівлю продаж здійснює нотаріальна контора зверніться будь-ласка по даному питанню в нотаріальну контору, яка надасть Вам інформацію щодо номеру реєстрації даного акту."

Після отримання такої відповіді, в грудні місяці 2010 року вона звернулась до Маньківського районного суду щодо надання інформації про рішення суду, оскільки це безпосередньо стосується її прав.

На це вона отримала копії Рішень Маньківського районного народного суду:

- від 10 лютого 1987 року про розірвання шлюбу між її батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

від 17 січня 1984 року, згідно якого визнано право власності на 73,8% домоволодіння, що розташоване в с. Роги Маньківського району Черкаської області за гр. ОСОБА_2 (її матірю), залишено у власності ОСОБА_5 (її батьком) 26,2% цього ж домоволодіння.

Після отримання цієї інформації, вона звернулась до відповідачів за поясненнями стосовно майна, поділеного за рішенням суду, на що отримала категоричну відповідь, що майно є повною власністю відповідача 2, якому це майно продано у 2002 році і вона ніякого права на нього не має.

Як вбачається з встановлених обставин згідно даного Рішення суду від 17 січня 1984 року, домоволодіння, яке було предметом поділу, відносилось до колгоспного двору.

Також, цим же Рішенням суду встановлено, що сімя сторін складається з 4-х членів колгоспного двору, які мають рівне право на домоволодіння (батько, мати-відповідач 2, її брат-відповідач 1, і вона - позивач). Так як з матірю залишаються проживати 2 дітей, то на її долю і долю дітей припадає 75% домоволодіння.

Таким чином, в даний час після отримання інформації сільської ради та Рішень суду її стало відомо, що її покійним батьком та відповідачем 1 було відчужено відповідачу 2 домоволодіння (житловий будинок з надвірними спорудами) по вул. Леніна, 116 в с. Роги Маньківського району, Черкаської області у якому вона також має право власності.

Її право власності на майно як члена колгоспного двору підтверджується тим же Рішенням Маньківського районного народного суду від 17 січня 1984 року.

У відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

За ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Ці обставини є встановленими та неспростовними.

У звязку з тим, що укладенням вказаного Договору її незаконно позбавлено права власності, вважає, що даний договір підлягає визнанню недійсним.

На обґрунтування позовних вимог слід зазначити наступне.

В даному випадку, виходячи з приписів ст.58 Конституції України, ст. 5 та Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України від 16.01.2003р., до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК УРСР від 18.07.1963р., Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-ХІІ від 26.03.1991р. „Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність".

На час винесення Рішення суду про поділ домоволодіння згідно з чинною тоді ст. 126 ЦК УРСР, працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років не брав участі у веденні спільного господарства двору. Це правило не поширювалось на непрацездатних осіб і не застосовувалось, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, через навчання в учбовому закладі, або хворобу.

На час поділу майна позивачці було повних 13 років, після закінчення школи у 1985 році вона вступила до Белгород-Дністровського педагогічного училища, яке закінчила у 1989 році, про що 28.06.1989 року видано відповідний диплом.

Після цього, 15.08.1989 року пішла працювати, що підтверджується трудовою книжкою.

Таким чином, станом на 15.04.1991 року вона не втратила право на частку в майні колгоспного двору, оскільки відсутні правові підстави та наслідки, встановлені вимогами ст. 126 ЦК УРСР, правила якої не поширювалися на членів двору, які навчались та відсутня умова неучасті працею і коштами у веденні спільного господарства двору протягом трьох років підряд.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України "Про власність" застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх.

Згідно зі ст. 120 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла до 16 грудня 1993 року, майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності.

При цьому розміри часток колишніх членів колгоспного двору в спільному майні, яке належало дворові й збереглося після його перетворення в господарство робітників або службовців, визначалися відповідно до чинної на той час ст. 123 ЦК УРСР - при поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, суди повинні виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору, в тому числі непрацездатних і неповнолітніх.

У відповідності до ст.120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

У відповідності до ст.121 ЦК УРСР, володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору.

У відповідності до ст.77 КпШС України, за життя батьків діти не мають права на їх майно, так само як і батьки не мають права на майно дітей. Права батьків і дітей на майно колгоспного двору регулюються Цивільним кодексом Української РСР.

В силу ст.48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Приписами Цивільного Кодексу України 16.01.2003р. від встановлено такі норми:

Ст.316 Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ст.317 Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Ст.318 Суб'єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом.

Ст.319 Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Ст.321 Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст.325 Суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Ст. 386 Держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Ст. 387 Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

П.3 ч.1 ст.388: Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Ст. 400 Недобросовісний володілець зобовязаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обовязку заінтересована особа має право предявити позов про витребування цього майна.

Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного Кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч.3 ст. 215 ЦКУ. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За ст.1216 ЦКУ, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 ЦКУ, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

За ч.2 ст.1220 ЦКУ, часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦКУ, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені в статтях 1261 1265 цього Кодексу.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги (ст. 1258 ЦК України).

Як дочка, за відсутності заповіту, вона є спадкоємицею першої черги після смерті її батька ОСОБА_4, та відповідно власницею половини його майна у звязку з наявністю двох спадкоємців - її та відповідача 2.

Статтею 16 Цивільного Кодексу України надано право кожній особі звертатися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав може бути визнання права.

Таким чином, на даний час склались наступні правовідносини:

1. Відповідачі оспорюють та не визнають її право власності на частину майна (домоволодіння).

2. Відчуження майна відбулось з порушенням її права власності, без її волі, внаслідок чого її взагалі позбавлено цього права.

3. В даному випадку має місце спір про право власності на майно колгоспного двору, право на яке вона не втратила.

4. Про порушення свого права позивачці стало відомо лише після оформлення прав спадкування після смерті батька.

5. За сукупністю обставин, вона має право на майно 37,7% житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться по вулиці Леніна, 116 в селі Роги Маньківського району, Черкаської області, в тому числі:

- 24,6% - як член колгоспного двору згідно Рішення Маньківського районного народного суду 17 січня 1984 року.

- 13,1% - як спадкоємиця після смерті батька.

В звязку з цим, є всі підстави для визнання Договору купівлі-продажу недійсним, та визнання за нею права власності на майно.

У відповідності до 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

П.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними N 9, 06.11.2009, визначено такі положення:

„До окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

П.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 20 визначено:

„Судам слід враховувати, що відповідно до ст.55 Закону "Про власність" громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

П.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року №20 визначено:

„На пред'явлення позову про витребування належного громадянинові майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону "Про власність" і ст.71 ЦК трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом.

У тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі, обчислюється відповідно до ст.76 ЦК з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна..

Як зазначено вище, про порушення свого права її стало відомо після оформлення спадщини після смерті батька, та отримання інформації з сільської ради та рішень суду.

Разом з тим, при її право власності на майно виникло з часу поділу майна за рішенням суду від 17 січня 1984 року, відчуження майна відбулось на підставі цього ж рішення суду, при цьому без її участі.

Про відчуження майна та взагалі про її право на нього її до цього часу нічого не було відомо, дізналась вона про це з отриманого Рішення суду, на час винесення якого вона була малолітньою.

Таким чином, строк позовної давності в даному випадку не пропущено.

Документи, які підтверджують оформлення спадщини після смерті батька та матеріали договору купівлі-продажу домоволодіння по вул. Леніна, 116 в с. Роги, Маньківського району, Черкаської області., знаходяться у державного нотаріуса, тому прошу на попередньому засіданні вирішити питання про витребування з Маньківської державної нотаріальної контори копій матеріалів спадкової справи ОСОБА_4, померлого 12 лютого 2010 року в с. Роги, Маньківського району, Черкаської області, актовий запис за № 5 від 15.02.2010 року та копій матеріалів укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Леніна, 116 в с. Роги Маньківського району, Черкаської обл., укладеного в 2002 році.

На момент предявлення позову державне мито сплачено Позивачем виходячи з мінімальної ставки, встановити точну його ціну вона не має можливості у звязку з тим, що вся документація знаходиться у відповідачів, майно знаходиться у повному володінні відповідачів.

Тому, у відповідності до ст.ст. 80,82 ЦПК України, прошу розподілити судові витрати за результатами розгляду справи, що змусило позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Позивачка свої вимоги підтримала.

Відповідачі та їх представник заперечували на задоволення вимог позивачки.

Суд, оглянувши матеріали справи, вважає за необхідне призначити дану справу до судового розгляду у відповідності до ст. 130 ЦПК України, оскільки в попередньому судовому засіданні відповідачі та їх представник позовні вимоги позивачки не визнали, що унеможливлює врегулювання спору в попередньому судовому засіданні, а тому розгляд справи на попередньому судовому засіданні з ухваленням рішення неможливий.

Керуючись ст. 130 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна та визнання права власності про визнання недійсним договору купівлі - продажу, витребування майна та визнання права власності, призначити до судового розгляду на 31.01.2011 р. на 09 год. 00 хв. в судовому засіданні в смт. Маньківка з участю сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ І.Д. КАЛІЄВСЬКИЙ