АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2011 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Петренко І.О.

суддів Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі Лещинській О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_2» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_2» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом до суду та просив ухвалити рішення, яким поновити його на посаді регіонального менеджера управління збору кредитів на досудовому етапі департаменту зборів кредитів роздрібного бізнесу ПАТ «Індекс-Банк», правонаступником якого являється ПАТ „Креді ОСОБА_2 ( т. 1 ар. сп. 59-84) стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що 01 березня 2007 року, згідно наказу № 39-к, його було прийнято на посаду спеціаліста відділу по роботі з проблемними активами Дніпропетровської АТ «Індекс-Банк». 01квітня 2008 року, на підставі наказу № 488-к він був переведений на посаду регіонального менеджера управління збору кредитів на досудовому етапі департаменту зборів кредитів

роздрібного бізнесу, відповідно до даного наказу, його постійним робочим місцем було визначено

Дніпропетровську філію АТ «Індекс-Банк» (М.Дніпропетровськ, вул. Південна,2)

22 грудня 2010 року на підставі наказу № 1147-к позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ст.40 КЗпП України, у звязку з систематичним невиконанням трудових обов'язків

Позивач вважає дії банка щодо його звільнення незаконними, оскільки воно здійснене без законних для того підстав та з порушенням встановленого порядку звільнення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ «Креді ОСОБА_2» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволено частково.

Позивача поновлено на посаді регіональний менеджер управління зборів кредитів на досудовому етапі департаменту зборів кредитів роздрібного бізнесу ПАТ «Креді ОСОБА_2».

Стягнено з ПАТ «Креді ОСОБА_2» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 21 066,30 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2011 року виправлено описку у всьому рішенні суду та правильно зазначено посаду , на яку поновлено позивача ОСОБА_3, а саме вказана правильна назва посади - регіональний менеджер управління регіональної мережі збору проблемних кредитів департаменту збору кредитів роздрібного бізнесу ПАТ «Креді ОСОБА_2» та розяснено державному виконавцю ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві ОСОБА_4 , що виконання рішення суду передбачає врахування усунутої описки в рішенні суду.

В апеляційній скарзі ПАТ «Креді ОСОБА_2» просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення суду, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення , яким суд , виконавши всі вимоги цивільного судочинства , вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень , підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк може бути розірвано власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання робітником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядку, якщо до нього вже застосовувалося дисциплінарне стягнення.

Відповідно до вказаної норми чинного законодавства систематичними порушниками трудової дисципліни є ті робітники, які мають дисциплінарні стягнення за порушення трудової дисципліни та порушили її знову протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення.

Судом встановлено, що 03 грудня 2010 року (з 12 год. 10 хв. до 13 год. 40 хв.) дійсно був відсутній на роботі з поважних причин, про що відповідач був повідомлений належним чином , оскільки позивач повинен був зявитися на виклик до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 03 грудня 2010 року о 13.00 годині .

Однак, 08 грудня 2010 року, від позивача зажадали пояснень з приводу його відсутності на робочому місті 03 грудня 2010 року 01 годину 40 хвилин робочого часу, не враховуючи обідньої перерви, пояснення були написані і надані відповідачу, але 08 грудня 2010 року було видано наказ № 1114-к , відповідно до якого позивачу оголошено догану з приводу відсутності на робочому місті, підставою якого є службова записка ОСОБА_5, та пояснення позивача( ар. сп. 9,10) .

22 грудня 2010 року позивача було запрошено до відділу кадрів ДФ ПАТ «Індекс-банк» - вул. Південна, 2 та оголошено, що згідно наказу №1147-к від 20 грудня 2010 року його звільнено з 22 грудня 2010 року у звязку з систематичним невиконанням трудових обовязків на підставі п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України ( ар. сп.11).

У відповідності до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган має витребувати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення, яке оголошується в наказі (розпорядженні) та доводиться робітнику під розписку.

Пункт 3 ст. 40 КЗпП України допускає звільнення працівника у разі систематичного невиконання робітником без поважних причин обовязків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до нього раніше застосовувалися дисциплінарні стягнення.

Для звільнення за п. 3 ст. 40 КпзП України має значення тільки раніше застосовані та непогашені дисциплінарні стягнення (ст. 151 КзпП України), але протягом всього часу, що позивач працював у ПАТ «Індекс-банк» до нього з боку керівництва жодного разу дисциплінарні стягнення (крім вищезазначеної догани) не застосовувалися, більше того він систематично отримував премії.

Згідно до положень ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виходячи з вище наведеного , колегія суддів вважає , що позивача було звільнено безпідставно , з порушенням діючих норм трудового законодавства , а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність поновлення позивача на роботі, оскільки відповідно до положень ст. 235 КЗпП України у випадку звільнення без законних на те підстав або з порушенням встановленого порядку звільнення орган, що розглядає спір зобовязаний поновити робітника на попередній роботі , а відповідності до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі прийняття рішення про поновлення на роботі, суд одночасно приймає рішення про виплату робітнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу .

Доводи апеляційної скарги відповідача на оскаржуване рішення зводяться до не згоди з даним рішенням і були вивчені судом першої інстанції та отримали оцінку.

Так, посилання відповідача на справу про скоєння ОСОБА_3 адміністративного правопорушення та про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП являються не обґрунтованими , оскільки постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року не встановлено самої події та факту вчинення позивачем на автомобілі відповідача адміністративного правопорушення, пошкодження автомобіля відповідача з вини саме позивача і взагалі факт завдання діями вказаної особи (позивача) шкоди відповідачу, а також наявність причинно-слідчого звязку між діями ОСОБА_3 та зазначеними наслідками у вигляді пошкодження автомобіля відповідача і відповідно винність позивача в завданні шкоди. Це встановлено і сторонами не спростовано, провадженням справу закрито у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_3 події і складу адміністративного правопорушення, а також закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Постанова Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2011 року відносно ОСОБА_3 набрала законної сили, а тому є достатньо підстав для звільнення позивача від доказування даного позову в частині питань чи мали місце винні дії позивача на своєму відповідача (а отже і порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку позивачу та посадової інструкції про збереження майна банку), а саме дії, що містять в собі склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУПАПП, факт завдання шкоди відповідачу, наявність причинно-слідчого звязку між винними діями, повязаними з порушенням вимог Правил дорожнього руху України, Правил внутрішнього трудового розпорядку позивачу та посадової інструкції про збереження майна банку позивачем і завданням шкоди відповідачу.

Протиправними діями відповідачу було завдано матеріальної шкоди пошкодженням його автомобіля, але не встановлено , що це був саме позивач, а отже і відсутня підстава (систематичне не виконання своїх трудових обовязків) для такого звільнення з роботи позивача.

Відповідач не заперечує , що фактично підставою для звільнення позивача стала службова записка ОСОБА_5 від 15 грудня 2010 року та пояснення позивача від 15 грудня 2010 року з приводу оскарження постанови Бабушкінського РВ УМВС України в Дніпропетровській області від 28 жовтня 2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи, яке для відповідача стало підставою застосування дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни, відповідно до ст. 147 КЗпП України. Але вказана постанова від 28 жовтня 2010 року вже 29 листопада 2010 року була скасована постановою прокурора Бабушкінського району м. Дніпропетровська; оскарження постанови про порушення кримінальної справи не є порушенням трудової дисципліни і не може бути покладено в основу застосування такого дисциплінарного стягнення як звільнення.

Окрім того , ч.1 ст. 148 КЗпП України встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.

З матеріалів справи вбачається , що в ніч з 15 на 16 жовтня 2010 року було викрадено службовий автомобіль, яким з дозволу відповідача користувався позивач, про що він написав відповідну заяву в органи МВС та повідомив відповідача. Цей автомобіль відразу було знайдено робітниками ДАІ після ДТП, але тільки 05 листопада 2010 року банком було прийнято рішення про проведення службового розслідування на підставі наказу № 1294, з яким позивач був ознайомлений під підпис 17 листопада 2010 року, а саме звільнення відбулося 22 грудня 2010року, тобто більше ніж через місяць. Автомобіль повернуто володільцю і вимоги матеріального характеру до позивача не заявлені.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив обґрунтовано із того , що ч.1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим їм органом моральної шкоди працівникові у випадку, якщо порушення його законних прав привело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків і жадають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно ст.43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею , яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя (він є єдиним годувальником у родині). Вказані незаконні дії відповідача призвели до його моральних переживань.

Таким чином , вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку та постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а також поясненнями самих сторін та свідків.

Решта наведених в апеляційній скарзі доводів, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтами норм права.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Креді ОСОБА_2» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2011 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді