справа № 2-4636/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2011 року грудня 22 дня
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська, одноособово, під
головуванням судді Чулініна Д. Г.,

за секретаря –

Майної Г. Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровськ в
залі суду цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного
товариства «Дніпрошина» про визнання
незаконними і скасування наказів про
надання відпустки без збереження
заробітної плати, стягнення
середньомісячного заробітку і
відшкодування моральної шкоди, –

встановив:

Відповідач, ВАТ «Дніпрошина» (, м. Дніпропетровськ), позов
не визнав, заперечуючи відсутністю
розпоряджень про надання відпусток без
збереження заробітної плати. Будучи
належним чином повідомленим про час і
місце розгляду справи, відповідач в
судове засідання не з’явився, свого
представника до суду не направив, про
розгляд справи в його відсутність не
клопотав та про причини неявки не
повідомив, на підставі чого з
урахуванням письмової згоди позивача
відповідно до ст. 224 ЦПК України справа
підлягає розглядові судом з ухваленням
цього рішення заочно.

Позивач подала до суду заяву про
завершення розгляду справи в її
відсутність, в судовому засіданні
виклала доводи позовної заяви,
підтримуючи пред’явлені у березні 2011
року через суд вимоги про стягнення
заборгованості із заробітної плати за
час простою цеху підприємства
відповідача на протязі 2008-2011 рр. з
підстав грубого порушення
відповідачем трудових прав у формі
надання відпусток без збереження
заробітної плати, що не передбачено
Законом, внаслідок чого прострочена
виплата частини заробітної плати.
Позивач пояснила, що з 2008 року на робоче
місце працівників, в тому числі і її,
відповідач допускав через КПП за
введеними талонами до пропуску, в якому
вказувався номер пропуску та день
виходу на роботу із зазначенням часу
початку і закінчення робочої зміни, та
який вилучався на вході на територію
підприємства, а без такого талона
працівники до роботи не допускалися. Зі
слів позивача, їй особисто талони
видавав начальник її робочої зміни
ОСОБА_2, який посилався на
накази-розпорядження начальника ТЕЦ
ОСОБА_3, передані телефонограмами. За її
твердженнями з цими
наказами-розпорядженнями, якими
визначалася ті працівники, які мають
стати до роботи наступного робочого
дня, працівників не ознайомлювали, а
облік виходів на роботу позивача вів
ОСОБА_2, який заповнював табель
робочого часу. У зв’язку з цим порушила
питання про визнання та скасування
наказів про надання їй відпусток без
збереження заробітної плати, стягнення
19 465 гривень заборгованості із
зарплати, а також 10 000 гривень
відшкодування спричиненої невиплатою
заробітної плати моральної шкоди.

Відповідач письмові заперечення не
подавав, визнавши факт трудових
відносин з позивачем і надавши довідку
про середній заробіток та в копіях
журнали розпоряджень уповноваженого
власником органу на
Теплоелектроцентралі ВАТ
«Дніпрошина». У клопотанні до суду
представник відповідача відзначив, що
в доступі до роботи відповідач ніколи
не перешкоджав позивачу.

На підставі неявки осіб, які беруть
участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197
ЦПК України фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється, і журнал судового
засідання не ведеться.

Суд, дослідивши зібрані письмові
докази, дійшов висновку про часткове
задоволення позову, виходячи з
встановлених у судовому засіданні
наступних обставин.

ОСОБА_1 на підставі особистої заяви
прийнята на умовах безстрокового
трудового договору з 30.04.2004 на роботу
учнем машиніста-обхідника щодо
котельного обладнання у котельному
цеху ВАТ «Дніпрошина» з окладом згідно
штатному розкладу, про що виданий наказ
№ 400 від 15.04.2004, і працювала з
переведенням за різними професіями, та
останнього разу згідно з наказом № 1014
від 22.09.2005 переведена відповідно до ст.
32 КЗпП України до теплоелектроцентралі
у котельне відділення за професією
машиніста-обхідника котельного
обладнання четвертого розряду, що
підтверджено записами у трудовій
книжці, в копії долученій до справи.

Оклад ОСОБА_1 з почасовою оплатою праці
був встановлений в сумі 1 600 гривень, що
підтверджено наданими в копіях
розрахунковими листками, дані яких
узгоджуються з довідкою відповідача
про середній заробіток позивача.

На утриманні ОСОБА_1 перебуває
неповнолітній син ОСОБА_4, який з
вересня 2010 року зарахований студентом
за контрактною формою навчання на
денне відділення Дніпропетровського
технікуму залізничного транспорту, що
потребує витрат на оплату освітніх
послуг на суму 19 200 гривень, як
вбачається з наданого в копії договору.

Внаслідок простою в експлуатації
підприємства, викликаного
впровадженням відповідачем
інвестиційного проекту з комплексною
реконструкцією виробництва,
відповідач, не переглядаючи нормовані
завдання, як того вимагає ст. 92 КЗпП
України, без оплати праці не допускав
ОСОБА_1 до робочого місця для виконання
нею роботи у 2008 році протягом:

98 годин – у жовтні;

129 годин – у листопаді;

96 годин – у грудні;

у 2009 році протягом:

24 годин – у лютому;

36 годин – у березні;

36 годин – у квітні;

48 годин – у травні;

36 годин – у червні:

120 годин – у липні;

96 годин – у серпні;

36 годин – у вересні;

36 годин – у жовтні;

48 годин – у листопаді;

48 годин – у грудні;

у 2010 році протягом:

72 годин – у лютому;

12 годин – у березні;

36 годин – у квітні;

192 годин – у травні;

180 годин – у червні:

24 годин – у липні;

24 годин – у вересні;

47 годин – у жовтні;

72 годин – у листопаді;

у 2011 році протягом січня-червня.

На основі цих з’ясованих обставин суд
згідно з ст. 213 ЦПК України обґрунтовує
своє рішення, виходячи з того, що вони
знайшли свої безсумнівне
підтвердження у перевіреному в
судовому засіданні розрахунку
оплаченого відпрацьованого робочого
часу, виконаного позивачем за виданими
їй згідно з ст. 110 КЗпП України
розрахунковими листками за спірний
період, у тісному зв’язку з
відомостями листа ВАТ «Дніпрошина» №
19/01-035 від 30.03.2011 на адресу департаменту
промисловості, енергетики та
підприємництва Дніпропетровської
міської ради про визнання факту
зупинення виробництва з простоєм
підприємства та обставин, що його
викликали.

Суд на засадах змагальності відповідно
до ст.ст. 27, 60 ЦПК України за браком
колективного договору, правил
внутрішнього трудового розпорядку,
графіків змінності, затверджених
органами управління ВАТ «Дніпрошина»
за погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації,
буд-яких заяв ОСОБА_1 щодо зміни умов
робочого часу, які відповідач у
встановлений процесуальним законом
строк не надав, відкинув згідно з ст. 212
ЦПК України, як невстановлені, факти
встановлення норми тривалості
робочого часу меншої ніж за
передбачену нормальну за ч. 1 ст. 50 КЗпП
України або досягнення угоди про
встановлення неповного робочого дня чи
неповного робочого тижня.

Колективні звернення працівників ВАТ
«Дніпрошина» за захистом своїх
трудових прав до органів прокуратури, в
яких також підписалася позивач,
ухилення відповідача від проведення
перевірки Заступником головного
державного інспектора праці у
Дніпропетровській області, на яке
вказується у листі № 3655 від 12.11.2011,
переконують суд у добросовісності
позивача у виконанні своєї трудової
функції згідно з ст.ст. 21, 139 КЗпП
України, що доводить правдивість і
достовірність пояснень позивача про
обставини, за яких її проти її волі не
допускали до робочого місця,
презумпцію про що відповідач в
судовому засіданні належними доказами
всупереч ст.ст. 9, 12 ЦК України не
спростував.

Як вбачається з наданих відповідачем
журналів розпоряджень начальника
теплоелектроцентралі ВАТ
«Дніпрошина», протягом 2008-2011 рр.
працівникам відпустки без збереження
заробітної плати не надавалися, норми
чисельності працівників не
змінювалися, а заяви від ОСОБА_1 про
надання відпусток без збереження
заробітної плати, табелі обліку
робочого часу, акти про відсутність на
робочому місці за спірний період, тощо
відповідач суду не надав. Так само,
відповідач не подав будь-якого доказу
відмови позивача дати згоду на
запропоноване їй згідно з ч. 2 ст. 34 КЗпП
України переведення на іншу роботу.

З цих мотивів суд відповідно до ст. 212
ЦПК України також відкинув, як
невстановлені, факти незаконного
переведення на іншу роботу,
самовільного невиходу позивачем на
роботу чи самовільного залишення
роботи без повідомлення відповідача
про простій, прогулу роботи позивачем у
спірний період.

Розв’язуючи спір, з урахуванням
роз’яснень Пленуму Верховного Суду
України в п. 17 постанови № 13 від 24.12.1999
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці» суд
звертає увагу, що після внесення змін
до ст. 84 КЗпП України з виключенням з
неї положень частини третьої умови
колективного договору про надання
відпустки без збереження заробітної
плати на час простою підприємства не з
вини працівники, за якого строк такої
відпустки не входив би до часу
оплачуваного простою, в силу приписів
ст. 9 КЗпП України застосовуватися не
можуть як дискримінаційні.

У з’ясованих обставинах мав місце
простій певного структурного
підрозділу і підприємства в цілому на
протязі 2008-2011 рр. не з вини ОСОБА_1, яка
має право на оплату відповідачем
всього часу такого простою згідно з ч. 1
ст. 113 КЗпП України, оскільки рішень про
доплату до попереднього середнього
заробітку замість оплати часу простою
на період освоєння нового виробництва,
на яке постійно посилався відповідач,
органи управління ВАТ «Дніпрошина» не
приймали. Проте, час простою відповідач
позивачу не оплачував, в загалі, що за
визначенням ст. 2 КЗпП України
визнається грубим порушенням трудових
прав ОСОБА_1, передбачених ст.ст. 103, 113
цього Кодексу.

Таким чином, за перевіреним в судовому
засіданні розрахунком позивача,
відповідач винен їй до сплати з жовтня
2008 року до червня 2011 року в межах
позовних вимог 12 976 гривень 67 коп., як
добуток двох третин окладу і загальної
кількості годин простою, що підлягає
стягненню на користь позивача без
обмеження строком згідно з ст. 233 КЗпП
України.

Водночас, факт видання розпорядження
(наказу) про надання позивачу відпусток
без збереження заробітної плати в
судовому засіданні зібраними доказами
свого підтвердження не знайшов, через
що в позові на предмет незаконності
такого наказу належить відмовити.

Крім того, діями відповідача позивачу
спричинена моральна шкода, яка
виразилася у її переживаннях, втраті
нею нормальних життєвих зв'язків у
зв'язку з протиправною поведінкою
відповідача, що вимагало додаткових
зусиль для організації позивачем свого
життя, а так само грубість порушення її
трудових прав на справедливу оплату
праці і свободи у вільному виборі
роботи прямо спричинили настання
обставин, які неминуче призвели до
душевних страждань позивача. Таким
чином у позивача виникло право, а у
відповідача обов’язок за ст. 2371 КЗпПУ
на виплату грошової суми за моральну
шкоду, як про це відзначав Пленум
Верховного Суду України в п.п. 6, 13
постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди».

Відшкодування має бути способом
захисту прав позивача, через що
зазначений позивачем його розмір в
позовній заяві має відповідати засадам
цивільного законодавства за ст. 3 ЦК
України, а саме справедливості,
добросовісності та розумності.
Виходячи з тривалості душевних
страждань, їх глибини та суті, з тим, що
б позивач мала можливість відчути
допомогу адекватну немайновим втратам,
понесеним у зв’язку із невиплатою
заробітної плати та неможливістю
займатися суспільно корисною працею,
що відіграє відому роль у
самоствердженні її особистості та в
усвідомленні свого місця в
суспільстві, що в цій справі має
істотне значення, суд вважає доведеною
заявлену позивачем суму в 10 000 гривень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати відносяться на рахунок
відповідача, який винен державі
справити судовий збір.

Керуючись ст.ст. 214, 226 ЦПК України, суд,
–

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Відкритого акціонерного
товариства «Дніпрошина» (, м. Дніпропетровськ) на користь
ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) 12 976 гривень 67 коп.
боргу із заробітної плати, 10 000 гривень
відшкодування моральної шкоди, а разом
– 29 976 гривень 67 коп.

ОСОБА_1 в іншій частині вимог до
Відкритого акціонерного товариства
«Дніпрошина» (, м.
Дніпропетровськ) відмовити.

Стягнути з Відкритого акціонерного
товариства «Дніпрошина» (, м. Дніпропетровськ) на користь
держави 401 гривень 60 коп. судового
збору.

Відкрите акціонерне товариство
«Дніпрошина» вправі подати до
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська письмову заяву про
перегляд цього заочного рішення
протягом десяти днів, починаючи з
наступного за днем отримання його
копії.

Рішення підлягає оскарженню до Судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подання через
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська апеляційної скарги
позивачем протягом десяти днів,
починаючи з наступного за днем
вручення його копії, а така само
відповідачем – з наступного за днем
постановлення ухвали про залишення без
задоволення заяви про перегляд
заочного рішення.

Суддя