РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 2-744/11

провадження у справі № 2/616/466/11

29 червня 2011 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Коцюби О.М.

при секретарі Лось Н.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Новограді-Волинському справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без шлюбу та визначення часток у спільному майні

встановив:

11.04.2011 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без шлюбу та визначення часток у спільному майні подружжя. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач є рідним братом її померлого чоловіка, з яким вона перебувала у шлюбі. Після смерті чоловіка ОСОБА_3 приїхав з Росії і запропонував їй проживати однією сімєю. З цією метою вони влаштували весілля. Однак шлюб не реєстрували, оскільки ОСОБА_3 необхідно було отримати громадянство України. З цією метою вона продала йому власний будинок за адресою: вул. Саксаганського, 1, м. Новоград-Волинський. На час укладання договору купівлі-продажу вони вже два роки проживали як чоловік та жінка, вели спільне господарство, витрачали гроші на сімені потреби. Однак після того, як відповідач отримав громадянство України, він став зловживати спиртними напоями, почав її бити, виганяти з будинку. У звязку з чим вона змушена звернутися з позовом до суду у якому просить встановити факт проживання однією сімєю та у звязку з цим, оскільки будинок купувався під час проживання однією сімєю, просить визнати ? частику на цей будинок за нею.

У судовому засіданні позивачка та представник позивачки позов підтримали у повному обсязі.

Відповідач та представник відповідача позов не визнали. Відповідач додатково пояснив, що він дійсно, після смерті брати приїхав з Росії проживати в Україну. Після приїзду він купив будинок у ОСОБА_1, половину якого він згодом продав її дочці ОСОБА_5. З позивачкою однією сімєю він ніколи не проживав. Пояснив, що у них була лише домовленість про те, що він буде її довічно доглядати. Він являється власником частини будинку у якому зареєстрована і позивачка. Висилити він її не міг та має можливості, оскільки будинок не поділений між співвласниками.

Суд, заслухавши позивачку ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, свідків, дослідивши матеріали прийшов до наступного висновку.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7). 26.05.2005 року вона продала відповідачу ОСОБА_3 будинок, що належав їй на праві приватної власності (а.с. 9). 12.02.2007 року ОСОБА_6 продав половину будинку ОСОБА_5 (а.с. 18). У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 являється донькою позивачки. Згідно технічного паспорту ОСОБА_3 являється власником 59/10 частини житлового будинку. 03.03.2011 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про виселення з будинку та зняття з реєстрації ОСОБА_1, яка являється позивачем у даній справі (а.с. 8). У задоволенні позову йому було відмовлено, оскільки будинок перебуває у спільній частковій власності двох осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_5, частина будинку в натурі не виділялася та ОСОБА_5 відмовляється від виселення ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права і обовязки.

Як вбачається з показів сторін ОСОБА_3, при купівлі будинку обіцяв довічно доглядати ОСОБА_1 У судовому засіданні позивачка підтвердила це власними показами. Посилання у позовній заяві позивачки на фотокартки весілля як доказ, що знаходяться у матеріалах справи, також спростовуються показами сторін. Відповідач щодо зазначених карток пояснив, що це був жарт. Позивачка у свою чергу зазначила, що це відповідач ОСОБА_3 змусив її одягнути весільне плаття та сфотографуватися. Тому суд не приймає до уваги зазначені фотокартки як доказ.

Інших доказів на підтвердження того, що вона з відповідачем проживали однією сімєю не надано.

У судовому засіданні було допитані свідки ОСОБА_7, ОСОБА_5, яка являється донькою позивачки, та ОСОБА_8

ОСОБА_7 та ОСОБА_5 запевняли, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 постійно з 2003 року проживали однією сімєю. ОСОБА_8, який являється сусідом ОСОБА_3, у свою чергу пояснив, що відносин, як у сімї, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не було. Вони постійно сваряться, і ОСОБА_1 завжди виганяла ОСОБА_3 з його власного будинку.

На підставі вищевикладеного суд вирішив відмовити позивачці у встановлені факту проживання однією сімєю з ОСОБА_3 оскільки спільне проживання між ними було побудоване не на взаємних правах та обовязках та не повязане спільним побутом а містить лише правовідносини, що побудовані на усній домовленості щодо догляду ОСОБА_3 ОСОБА_1.

У звязку з цим слід відмовити й у задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на ? частини будинку за позивачкою.

Крім цього, на думку суду було б не справедливим та незаконним в силу ст. 64 СК України визнавати за позивачкою ОСОБА_1 право власності на ? частину будинку проданого нею ж відповідачу ОСОБА_3.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання факту проживання однією сімєю чоловіка і жінки без шлюбу та визначення часток у спільному майні відмовити.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті та проголошена його вступна і резолютивна частини у судовому засіданні 29.06.2011 року.

Повний текст рішення складено 01.07.2011 року.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: О.М. Коцюба