Дата документу 21.06.2011
ЄУ № 2-191/11
Провадження №2/812/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2011 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі головуючого судді ТарасоваД.С.

при секретарі Виходцевій А.Л.

за участю позивача ОСОБА_1М, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням, примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку

ВСТАНОВИВ:

Позивач пред'явила в Новопсковському районному суді позов до відповідача про позбавлення права користування житловим приміщенням, примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Зазначала, що відповідно до договору купівлі-продажу №409 від 24.05.2005 року їй на праві особистої приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У 2010 році вона розірвала шлюб із ОСОБА_3, але він продовжує мешкати в спірній квартирі, відмовляється знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру, змінив замки на вхідних дверях.

Посилаючись на те, що відповідач своїми діями перешкоджає в реалізації права особистої приватної власності на квартиру, позивачка просила задовольнити позов.

Заперечуючи проти позову, у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 зазначив, що у 2005 році вони з позивачем придбали спірну квартиру, але оформили її на позивача. Оскільки придбана квартира потребувала капітального ремонту, то вони провели у квартирі ремонт, за кошти які він заробляв, чим суттєво збільшили вартість квартири. Оскільки квартира є їхньою з позивачем сумісною власністю, то віддавати квартири позивачу він не збирається.

Представник позивача, позовні вимоги підтримав, пояснивши, що у 2005 році батько позивача продав належну йому квартиру у Росії, і за виручені від продажу квартири кошти придбав спірну квартиру для своєї доньки -позивачки по справі. Оскільки позивач з відповідачем шлюб розірвали, то відповідач втратив право на проживання в квартирі позивача.

Представник ВГІРФО Новопсковського РВ УМВС України в Луганській області у судове засідання не зявився, про слухання справи сповіщений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутністю.

Заслухавши доводи позивача та її представника, заперечення відповіла, вислухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, виходячи із слідуючого.

Позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 2002 року до 17 вересня 2010 року, від якого мають доньку - ОСОБА_4 та сина - ОСОБА_5.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.08.2005 року, квартира номер 20 у будинку номер 32 на кварталі Тепличному в смт.Новопсков Луганської області належить ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2005 року.

Рішенням Новопсковського районного суду від 17 вересня 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно довідки №804/2 від 11 квітня 2011 року, виданої виконкомом Новопсковської селищної ради, ОСОБА_1 зареєстрована на кв.Тепличному 32/20, але проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з сином ОСОБА_5, дочкою ОСОБА_4, та матірью ОСОБА_7

Згідно адресної довідки відповідач ОСОБА_3 зареєстрований в спірній квартирі з 25.07.2005 року.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 разом з позивачем та їх дітьми вселився в спірну квартиру в липні 2005

року.

Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.З ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші інше майно, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, сторони нарівні мають право користування спірним житлом.

Відповідно до положень ст.156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), в тому числі й колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. їх право користування жилим приміщенням урегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст.9 ЖК України).

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України, що містить вичерпний перелік підстав для виселення.

Відповідач по справі являється членом сімї позивача титульного власника квартири і відповідно до ст. 156 ЖК України

має право на користування житловим приміщенням нарівні з ним. Розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем не позбавляє його права користування квартирою, в якій він проживає.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були повязані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі, доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України).

Позивач та його представник у судовому засіданні просили усунути перешкоди у користуванні власністю відповідно до ст. 391 ЦК України та виселити відповідача з будинку відповідно до ст. 116 ЖК України.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що ніяким чином не перешкоджає позивачу у проживанні в квартирі.

Крім того, позивач звернувся до суду з вимогою про виселення відповідачів з квартири з посиланням на ст.ст. 109, 116 ЖК України. В судовому засіданні позивач наполягав на застосуванні саме цих норм права.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до приписів ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використають його не за призначенням, або систематично порушують правила соціалістичного співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до норм закону та розяснень Пленуму Верховного Суду України (Постанова № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (редакція з 25.05.1998 року) при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може ставитися, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результаті.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу порушення відповідачем правил співжиття, його триваючої антигромадської поведінки, тощо, а також доказів того, що відносно відповідача вживалися заходи попередження або громадського впливу і те, що вони не дали позитивних результатів.

Посилання позивача, як на доказ протиправної поведінки відповідача на постанови про відмови в порушенні кримінальної справи за її заявами, суд не приймає до уваги, оскільки вказані постанови не містять фактичних даних про вчинення протиправних дій відповідачем, але лише констатують факт звернень позивача до Новопсковського РВ УМВС і відмови в порушенні кримінальної справи відносно відповідача.

Розглянувши дану цивільну справу за участю усіх зацікавлених осіб, у рамках заявлених вимог, на основі дотримання принципів диспозитивності, змагальності і справедливості судочинства, всебічного та повного дослідження обставин справи, перевірки їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст.ст.9, 116, 156 ЖК України та ст.ст.З, 10, 11, 60-61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про позбавлення права користування житловим приміщенням, примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.