справа № 2-2652/11
ЛЕНІНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
17 серпня 2011 року м.Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
представник позивача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.
Відповідач представника в судове засідання не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надав письмові заперечення проти позову в яких просив у задоволені позову відмовити.
Оскільки представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає можливим на підставі статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розглянути справу у відсутність відповідача та постановити заочне рішення.
Заслухавши думку представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Як вбачається із змісту позову, недійсність кредитного договору позивач обґрунтовує видачею відповідачем кредиту в іноземній валюті за відсутності індивідуальної ліцензії, що не відповідає вимогам ЦК України, законам України «Про Національний банк України», «Про банки та банківську діяльність», «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і контролю», а також, як пояснила представник позивача, несправедливими умовами договору повязаними з валютними коливаннями національної валюти, що не відповідає Закону України «Про захист прав споживачів».
Із наведеними доводами позивача суд не погоджується виходячи з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надане в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до цієї статті кошти це гроші у національній, іноземній валюті чи їх еквіваленті.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з положеннями статей 192, 524, 533 ЦК України законним засобом платежу та валютою у якій має бути виражено та виконано зобовязання є грошова одиниця України гривня. Разом з тим, вказаними нормами (частиною другою статті 192 ,частиною третьою статті 533) передбачено, що відповідно до законодавства допускається використання іноземної валюти при вираженні та виконанні зобовязань у випадках і в порядку, встановлених законом.
Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобовязань в іноземній валюті у випадках, встановлених законом.
Статтею 1054 ЦК України закріплено, що кредити можуть надаватися лише банками або іншими фінансовими установами.
Положеннями частин другої та третьої статті 339 Господарського кодексу України встановлено, що перелік банківських операцій визначається законом про банки і банківську діяльність, а їх проведення здійснюється в порядку встановленому Національним банком України.
Статтею 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що кредитними операціями є операції, що зокрема зазначені в пункті 3 частини першої статті 47 цього Закону, а саме: операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Ці операції банки мають право здійснювати на підставі банківської ліцензії (правова норма не містить посилання на генеральну чи індивідуальну ліцензію).
Згідно абзацу восьмого частини першої статті 2 наведеного Закону банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність.
Відповідно до частини третьої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» операції визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів (в національній та іноземній валюті, виходячи з терміну «кошти», визначеному у цьому Законі)) належать до виключно банківських операцій, здійснювати які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію.
Згідно частини четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ № 15-93) індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами «в» і «г» частини четвертої цієї статті передбачено вимогу про отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а також використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Частиною пятою наведеної норми встановлено, що одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії.
Відповідно до приписів статей 7 та 44 Закону України "Про Національний банк України", а також частини шостої статті 5 та частини першої статті 11 Декрету КМУ № 15-93, порядок та умови видачі ліцензій встановлюються Національним банком України, до повноважень якого віднесено видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.
Отже, чинним законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, а спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. З наведених вище положень нормативно-правових актів також можна зробити висновок, що відсутність індивідуальної ліцензії для банків у випадках, встановлених пунктом 1.5 Положення НБУ № 483, не потребує відповідно до частини пятої статті 5 Декрету КМУ № 15-93 такої ліцензії для іншої сторони валютної операції.
Щодо права відповідача на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті на дату укладення спірного кредитного договору, таке право підтверджується банківською ліцензією № 21 на здійснення операцій, визначених частиною першою та пунктами 5 11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», видану Національним банком України 23.08.2002, та дозволом № 21-2 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої та частини четвертої вказаної статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 04.11.2005, з додатком до нього.
Суд також не погоджується з доводами представника позивача щодо несправедливих умов кредитного договору в частині кредитування в іноземній валюті через різке зростання курсу національної валюти відносно долара США.
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком України.
Валютні курси, як зазначено у частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним банком України за погодженням із Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 496 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.11. 2003 за № 1094/8415, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щодня. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, питання незмінності курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено.
Таким чином, укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.
Представником позивача не доведено, що сторони під час укладення договору про надання кредитної лінії були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.
Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.
Тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті та беручи на себе певні зобовязання, сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти відносно долара США не є незмінним, і враховувати підвищений валютний ризик за таким кредитом. Крім того, відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення його від відповідальності за порушення зобовязання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.
За таких обставин, на підставі наведених вище норм матеріального права, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Керуючись статтями 10, 11, 60, 62, 88, 212 214 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_4 до Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з до Ленінського районного суду м. Миколаєва дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути переглянуто Ленінський районний суд м. Миколаєва за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку.

Суддя І.В.Коваленко