Справа № 2-1021/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2011 року Ленінський районний
суд м. Кіровограда в складі:

головуючого: Циганаш І.А.

при секретарі: Босько М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ПАТ « Банк « Фінанси та Кредит
» в особі філії « Придніпровське
регіональне управління » ПАТ « Банк «
Фінанси та Кредит » про визнання
недійсними кредитного договору і
договору застави автомобіля,
зобов'язання вчинити певні дії та
стягнення коштів ,-

В
С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з
позовом, уточненим заявою від 19.05.2011 р.,
в якому просить суд визнати недійсними
Кредитний договір № 17/АV12-06-07 від 26
червня 2007 року, укладений між Банк
«Фінанси та Кредит», в особі філії
«Придніпровське регіональне
управління» публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
та ОСОБА_1; Договір застави серії ВЕК №
709018 від 26 червня 2007 року, укладений між
тими ж сторонами і посвідчений
приватним нотаріусом Кіровоградського
міського нотаріального округу, ОСОБА_3
зареєстрованим за № 1072 від 26 червня 2007
року; зобов'язати публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит»
прийняти від ОСОБА_1 45891,60 грн., що
складає 9160 доларів США, за курсом 5,01
грн., з розстрочкою платежів на 60
місяців, за таких умов, що щомісячний
платіж складатиме 764,86 грн. та стягнути
з відповідача на користь позивача
сплачені 7 406,10 доларів США у вигляді
кредиту, відсотків і пені, а також
грошові кошти у вигляді комісійної
винагороди у розмірі 1156,45 грн. за
розрахунково-касове обслуговування.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
у повному обсязі та обґрунтували тим,
що 26 червня 2007 року між позивачем і
відповідачем було укладено Кредитний
договір № 17/АV12-06-07 від 26 червня 2007 року,
відповідно до умов п. 2.1. якого позивач
отримав в тимчасове користування на
умовах забезпеченості, поворотності,
строковості (до 25 червня 2012 року),
платності Кредитні ресурси в сумі 9160,00
доларів США з оплатою за процентною
ставкою, встановленою п.4.1. цього
Договору. Вказані кредитні ресурси
були надані для придбання автомобіля
ВАЗ 21112, який виступив забезпеченням
повернення кредиту, згідно укладеного
між тими ж сторонами Договору застави
серії ВЕК № 709018 від 26 червня 2007 року.
Кредитний договір, укладений сторонами
із визначенням його змісту на основі
стандартної форми, запропонованої
Банком для будь-яких клієнтів-фізичних
осіб і тому він не мав можливості
запропонувати банку свої умови
договору шляхом його коректування,
оскільки банк самостійно визначає
зміст договору і не приймає до розгляду
будь-яких зауважень щодо його умов
та/або змісту. Зазначає, що був введений
в оману відповідачем, в останнього
відсутня взагалі ліцензія (генеральна,
індивідуальна) на вчинення валютних
операцій, стверджуючи, що наявність у
відповідача лише генеральної ліцензії
не дозволяє йому кредитувати в
іноземній валюті. Посилаються на
вимоги ст. 99 Конституцією України;
ст.ст. 3,13,16, 192. 203, 215, 216, 230, ч.1 ст. 524, ч. 3 ст.
533, 546, 548 ЦК України; ч.ч. 1,2 6-8 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
Законів України «Про заставу», «Про
іпотеку», «Про Національний банк
України», «Про ліцензування певних
видів господарської діяльності», «Про
банки та банківську діяльність», ст. 3
Декрету Кабінету Міністрів України
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю», ст. 3 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні», ст. 6
Постанови Національного Банку України
№ 200 від 30.05.2007 року «Про затвердження
Правил використання готівкової
іноземної валюти на території
України», як на обґрунтування своїх
вимог. Позивач вважає, що даний
кредитний договір містить положення,
які не відповідають приписам чинного
законодавства в сфері валютного
кредитування, значно погіршили
матеріальне становище, як споживача за
споживчим кредитом по відношенню до
умов, встановлених діючим
законодавством, надавши кредит в
іноземній валюті відповідач порушив
норми конституції України, Цивільного
кодексу та інших нормативних актів, та
порушені вимоги справедливості,
добросовісності, розумності, всі
ризики знецінення національної валюти
покладені на позичальника.
Використання відповідачем долара США,
як предмета кредитування за споживчим
кредитом є внесенням до кредитного
договору умови, яка є дискримінаційною,
яка порушує вимоги ст. 3 ЦК України
(принцип добросовісності). Так,
відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором кредитодавець
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти, згідно ст.
99 Конституції України грошовою
одиницею України є гривня. Відповідно
до ст. 35 Закону України "Про
національний банк України" - гривня як
національна валюта є єдиним законним
платіжним засобом на території
України. Відповідно до ч. 1 ст.524 ЦК
України, зобов'язання має бути виражене
у грошовій одиниці України - гривні, ч. 2
ст. 524 ЦК України говорить про те, що
сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті, але навіть у такому разі
грошове зобов'язання виражається в
договорі в національній валюті України
- гривні, що відповідає приписам ч. 1 ст.
524 ЦК України. Відповідач по справі не
враховуючи положення ч. 1 ст. 524 ЦК
України визначив в кредитному договорі
валюту кредитування відмінну від
грошової одиниці України (долар США),
зобов'язавши позивача відповідно до
умов Кредитного договору здійснювати
погашення заборгованності по
кредитним ресурсам у складі
щомісячного платежу у валюті кредиту.
Так, у відповідності до ч. 1 ст.533 ЦК
України грошове зобов'язання повинне
бути виконано у гривнях, ця вимога
ґрунтується на Конституції України,
також згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України в разі
вираження зобов'язання в іноземній
валюті, його виконання все одно має
бути проведено в гривнях, сума яка
підлягає сплаті в гривнях визначається
за офіційним курсом відповідної валюти
на день платежу, коли інший порядок її
визначення не встановлений договором,
законом чи іншим нормативно-правовим
актом. Враховуючи викладене єдиним
законним засобом платежу, який
застосовується між резидентами на
території України є гривня. Також у
відповідності до Декрету кабінету
Міністрів України "Про систему
валютного регулювання і валютного,
контролю" - Національний банк України
видає генеральні та індивідуальні
ліцензії на здійснення валютних
операцій, які підпадають під режим
ліцензування, крім цього, "Правила
використання готівкової іноземної
валюти на території України" від 30.05.2007
року № 200 визначають суб'єктів, які
можуть використовувати на території
України готівкову іноземну валюту, як
засіб платежу та у яких випадках, таким
чином, використання готівкової
іноземної валюти дозволяється за умови
отримання індивідуальної ліцензії, яка
надається виключно на підставі
постанови НБУ. З викладеного позивач
вважає, що відповідач не мав
індивідуальної ліцензії відповідно
виданої Національним банком України
для здійснення валютних операцій на
території України. Також стверджував,
що йому кредит - в доларах США не
видавався, надавши квитанції про
продаж йому валюти. З огляду на це
позивач і просить суд визнати
недійсним вище названі кредитний
договір, договір застави та зобов'язати
відповідача виконати певні про
прийняттю платежів з розстрочкою та
стягненню коштів з відповідача.

Представник відповідача проти
позову заперечив пославшись на
законність укладення спірного
кредитного договору на підставі,
виданої відповідачу Національним
банком України, банківської
генеральної ліцензії № 28 від 20.01.2003
року, письмового дозволу № 28-1 від 20.01.2003
року та додатку до письмового дозволу.
Стверджує, що спірні кредитний договір
та договір застави, підписані
сторонами, належним чином укладені.
Позивач попереджався про можливі
валютні ризики, про що свідчить
особистий підпис позивача на письмовій
інформації про умови надання кредиту
позивачу, у відповідності до вимог
постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року
№ 168 «Про затвердження Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», надавши її копію від
26.06.2007 р. разом з Додатком до інформації
про умови кредитування. Пояснив, що
позивачу не продавалася іноземна
валюта, як він це стверджує в позові на
підтвердження чого надає квитанцію про
здійснення валютно-обмінної операції.
Договір кредиту був реальний, з чим
погоджується й позивач, який писав
власноручно заяву на отримання кредиту
в доларах США у розмірі - 9160 дол.США,
після укладення кредитного договору
йому Банком була видана вказана вище
сума кредиту, на підтвердження чого
надав копію заяви на видачу готівки № 1
від 26.06.2007 р.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволенню не
підлягають зі слідуючих підстав.

Відповідно до положень пунктів 1.2.,
1.3. Статуту Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,
зареєстрованого державним
реєстратором 30.09.2009р., з метою
приведення у відповідність до вимог
Закону України «Про акціонерні
товариства», змінено найменування
Банку на публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
згідно з рішенням Загальних зборів
акціонерів ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» (протокол від 02.09.2009 р. за № 4).
Отже, публічне акціонерне товариство
«Банк «Фінанси та Кредит», є
правонаступником щодо всіх прав та
зобов'язань ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит», Банку «Фінанси та Кредит»,
товариство з обмеженою
відповідальністю. Відповідно, всі
права та обов'язки за кредитним
договором та договором застави згідно
вимог ст.ст. 512, 514 ЦК України, переходять
до публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит».

Згідно кредитного договору № 17/АV12-06-07
від 26 червня 2007 року ОСОБА_1 (позивачу)
було надано в тимчасове користування
на умовах забезпеченості,
поворотності, строковості та платності
кредит на суму 9 160,00 доларів США строком
до 25 червня 2012 року, для придбання
автомобіля ВАЗ 21112, під заставу цього
автомобіля, згідно договору застави
автомобіля від 26 червня 2007 року.

Таким чином, між публічним
акціонерним товариством «Банк
«Фінанси та Кредит» від імені якого діє
філія «Придніпровське регіональне
управління» (надалі відповідач) та
позивачем на підставі названого
Кредитного договору виникли
цивільно-правові відносини, які
регулюються статтею 1054 ЦК України,
відповідно до вимог якої, за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

На виконання вимог названого
вище Кредитного договору та статті 1054
ЦК України, відповідачем було видано
позивачу грошові кошти у сумі 9 160
доларів США, що підтверджується
копіями заяв на отримання кредиту та на
видачу готівки від 26.06.2007 р.

За рахунок виданих відповідачем
кредитних коштів позивачем був
придбаний автомобіль марки ВАЗ модель
21112, 2007 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1, який переданий Банку в
заставу, що підтверджується договором
застави автомобіля від 26 червня 2007
року.

Таким чином, 26 червня 2007 року
відповідачем було виконано у повному
обсязі свої договірні зобов'язання за
Кредитним договором перед позивачем.

За умовами зазначеного
Кредитного договору (пункт 3.3.) позивач
був зобов'язаний щомісячно, в термін з
«1» по «10» число кожного місяця,
здійснювати погашення позичкової
заборгованості за Кредитними
ресурсами в розмірі 153,00 долари США та
сплачувати проценти за користування
кредитними коштами, відповідно до
Графіку зниження розміру
заборгованості (Додаток № 1, який є
невід'ємною частиною цього Договору),
виходячи з процентної ставки (пункт 4.1.
Кредитного договору): протягом 1-го
Фактичного року кредитування - 11,8 %,
протягом 2-го Фактичного року
кредитування - 11,6 %, протягом 3-го
Фактичного року кредитування - 11,3 %,
протягом 4-го Фактичного року
кредитування - 11,1 %, протягом 5-го
Фактичного року кредитування - 10,9 %.

Пунктом 4.7. Кредитного договору
передбачено, що у випадку непогашення,
несвоєчасного погашення або погашення
не в повному обсязі трьох поспіль
щомісячних платежів, по погашенню
позичкової заборгованості та/або
процентів за користування Кредитними
ресурсами, за користування Кредитними
ресурсами застосовується процентна
ставка у розмірі 13,8 % річних, та
подальше нарахування відсотків
проводиться за вказаною новою
процентною ставкою починаючи з
одинадцятого числа місяця, в якому
Позичальник не сплатив або несвоєчасно
сплатив або сплатив не в повному обсязі
третій поспіль вищезазначений платіж.
При цьому, для вказаного вище
застосування нової процентної ставки
не вимагається підписання Сторонами
будь-яких інших додаткових документів,
крім цього Договору.

Тобто, кредитним договором
передбачено видачу кредиту в доларах
США, а також його повернення та сплата
відсотків в валюті кредиту. Договір
укладений та підписаний сторонами, у
тому числі у позивачем - ОСОБА_1.

Невиконання договірних умов в
частині повернення кредитних коштів та
сплати відсотків стало підставою для
звернення Банку з позовом. Рішенням
Ленінського райсуду м. Кіровограда від
01.10.2010 р. по справі № 2-5418/10, яке набрало
законної сили, позов задоволено у
повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_1 на
користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит»
кредитну заборгованість 38 833,91 грн.
Виконавчі листи передані 2.12.2010 р. до
Ленінського ВДВС для здійснення
стягнення.

Позивач стверджує, що у
відповідача при укладенні спірного
кредитного договору була відсутня
індивідуальна ліцензія Національного
банку України, яка б дозволяла
використовувати іноземну валюту, як
засіб платежу при виконанні кредитного
договору.

В судовому засіданні факт
відсутності вказаної індивідуальної
ліцензії відповідач не спростував, але
зазначив, що перевірено судом та
відповідає дійсності, на момент
кредитування відповідач мав
генеральну ліцензію видану
Національним банком України за № 28 від
20.01.2003 року, письмовим дозвіл № 28-1 від
20.01.2003 року та додаток до письмового
дозволу, що надає право на розміщення
валютних цінностей на ринку України, а
також укладання кредитних договорів в
іноземній валюті.

Статтею 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня. При цьому Основний
закон держави не встановлює якихось
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до приписів ст. 192 ЦК
України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного
законодавства України, гривня має
статус універсального платіжного
засобу, який без обмежень приймається
на всій території України, однак, у той
же час обіг іноземної валюти
обумовлений вимогами спеціального
законодавства України. Тобто, згідно з
аналізованою ст. 192 ЦК України законним
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня. Іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом. Відповідно до ч. 3
ст. 533 ЦК України використання
іноземної валюти, а також платіжних
документів в іноземній валюті при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов'язаннями допускається
у випадках, порядку та на умовах,
встановлених законом, але ч. 2 ст. 533 ЦК
України передбачає інший порядок
встановлений договором або законом, в
даному випадку порядок отримання та
умови повернення визначені в
кредитному договорі в іноземній
валюті, з чим позивач на час укладання
кредитного договору був згоден.

Стаття 47 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» встановлює
загальні вимоги до здійснення
комерційними банками банківських
операцій та передбачає для вчинення
яких банківських операцій комерційним
банкам слід отримати банківську
ліцензію та письмові дозволи.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
(далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність" кошти - це гроші у
національній або іноземній валюті чи
їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього
Закону визначають операції банків із
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.
Вказані операції здійснюються на
підставі банківської ліцензії та
письмового дозволу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1
вищенаведеного Декрету КМУ, до
валютних операцій відносяться
операції, пов'язані з переходом права
власності на валютні цінності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Декрету
КМУ, до валютних цінностей відноситься
іноземна валюта - іноземні грошові
знаки у вигляді банкнотів,
казначейських білетів, монет, що
перебувають в обігу та є законним
платіжним засобом на території
відповідної іноземної держави, а також
вилучені з обігу або такі, що
вилучаються з нього, але підлягають
обмінові на грошові знаки, які
перебувають в обігу, кошти у грошових
одиницях іноземних держав і
міжнародних розрахункових
(клірингових) одиницях, що перебувають
на рахунках або вносяться до
банківських та інших фінансових
установ за межами України.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного банку України. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
генеральної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Декрету КМУ
Національний банк України видає
індивідуальні та генеральні ліцензії
на здійснення валютних операцій, які
підпадають під режим ліцензування
згідно з цим Декретом. Згідно п. «г» ч. 4
ст. 5 Декрету КМУ індивідуальні
ліцензії видаються резидентам і
нерезидентам на здійснення разової
валютної операції на період,
необхідний для здійснення такої
операції, зокрема індивідуальна
ліцензія потребується у разі
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу.

Згідно ч. 5 ст. 5 Декрету КМУ одержання
індивідуальної ліцензії однією із
сторін валютної операції означає також
дозвіл на її здійснення іншою стороною
або третьою особою, яка має відношення
до цієї операції, якщо інше не
передбачено умовами індивідуальної
ліцензії. Разом з цим, у відповідача, а
відтак і у позивача, як встановлено
судом в ході розгляду справи, на момент
укладення спірного договору кредиту
індивідуальна ліцензія, видана НБУ на
використання іноземної валюті при
здійсненні платежів за вказаним
договором кредиту була відсутня, але
враховуючи, що позивач відповідно до
Інформації про умови кредитування від
26.06.2007 р. був попереджений про валютні
ризики про, що свідчить особистий
підпис ОСОБА_1 та крім того, ПАТ «Банк
Фінанси та Кредит» надав суду
банківську ліцензію, дозвіл та додаток
до даного дозволу, який дозволяє
відповідачу, у відповідності до ст. 47
Закону України "Про банки і банківську
діяльність", розміщувати
валютні-цінності на валютному ринку
України, що й передбачає надання
кредиту в іноземній валюті громадянам
України для споживчих цілей, тому
враховуючи викладене, суд не може
погодитись з доводами позивача та його
представника відносно індивідуальної
ліцензії для надання споживчого
кредиту необхідної для банка. Також ст.
1051, 1052, 1054 ЦК України передбачені умови
відповідно до яких можливе визнання
договору кредиту недійсним. Позивач до
суду не надав та не навів підстав для
визнання кредитного договору -
недійсним.

Крім того, відповідно до п. 2.3.
Положення про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій, що затверджене
Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001
(зареєстровано в Міністерстві юстиції
України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за
наявності банківської ліцензії та за
умови отримання письмового дозволу
Національного банку банки мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями, серед яких: неторговельні
операції з валютними цінностями;
операції з готівковою іноземною
валютою (купівля, продаж, обмін), що
здійснюються в пунктах обміну
іноземної валюти, які працюють на
підставі укладених банками агентських
договорів з юридичними
особами-резидентами; ведення рахунків
клієнтів (резидентів і нерезидентів) в
іноземній валюті та
клієнтів-нерезидентів у грошовій
одиниці України; залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України; залучення та
розміщення іноземної валюти на
міжнародних ринках; інші операції з
валютними цінностями на валютному
ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що
уповноважені банки на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу на здійснення операцій з
валютними цінностями мають право
здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

Аналізуючи наведені норми
матеріального права, суд дійшов
висновку, що уповноважені банки на
підставі банківської ліцензії на
здійснення операцій з валютними
цінностями мають право здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету
КМУ, який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то на
сьогодні законодавець не визначив межі
термінів і сум надання або одержання
кредитів в іноземній валюті.
Відповідно до п. 1.5 Положення про
порядок видачі НБУ індивідуальних
ліцензій на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, затвердженого постановою
Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку на
здійснення яких Національний банк
видав банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій, єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті згідно
з вимогами статті 5 Декрету КМУ є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.
Тому, суд розглядаючи даний позов про
визнання недійсним кредитного
договору про надання кредиту в
іноземній валюті враховує, що у випадку
наявності у відповідача відповідної
генеральної ліцензії та письмового
дозволу Національного банку України,
здійснення кредитних операцій у валюті
не суперечить вимогам чинного
законодавства України.

Також позивачем не надано
достатньо доказів для задоволення
позовних вимог, що у відповідності до
ст. 60 ЦПК України покладається на
сторони по справі.

Крім того, п. 3.8 Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року № 168,
передбачено, що в разі надання кредиту
в іноземній валюті банки зобов'язані
під час укладення кредитного договору
попередити споживача, що валютні
ризики під час виконання зобов'язань за
цим договором несе споживач,
відповідно до ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками. Дана стаття передбачає
умови отримання кредиту та питання з
надання інформації споживачеві про
умови отримання кредиту, типи
відсоткової ставки, валютні ризики,
процедура виконання договору тощо, які
передують укладенню договору. Після
укладення договору між сторонами
виникають кредитні правовідносини
(договірні), тому враховуючи викладене
однією з підстав відмови в позові
позивачу, є не надання доказів до суду
про сплату судового збору, як
передбачено ЦПК України, а в матеріалах
позову мається лише заява ОСОБА_1 про
покладення судових витрат на
відповідача.

Щодо аналізу тих норм діючого
законодавства на які посилається
позивач слід прийняти до уваги
наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного
кодексу України передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ст. 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Отже очевидним є те, що
волевиявлення Позивача на укладання
спірного кредитного договору було
вільним і відповідало його внутрішній
волі, а сам Кредитний договір укладений
з додержанням вимог, які встановлені
частинами 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України, на яку
посилається позивач, визначає загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема, зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

Тобто, за для того аби встановити,
чи є кредитний договір недійсним, слід
визначити його зміст, і чи не
суперечить його зміст Цивільному
кодексу України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Зміст правочину - це права та
обов'язки його учасників, або умови, на
яких укладено договір.

Отже, на момент укладення спірного
кредитного договору волевиявлення
позивача і відповідача були вільними і
відповідали їх внутрішній волі.
Кредитний договір вчинено в письмовій
формі, як того вимагає діюче
законодавство та спрямовані на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ними. Договір містить усі
істотні умови, а саме суму кредиту,
відсоткову ставку, строк та порядок
повернення кредитних ресурсів, права
та обов'язки сторін, відповідальність,
умови забезпечення кредиту, порядок
вирішення спорів, місцезнаходження
кредитодавця та позичальника та інші
умови, що регулюють відносини між
Банком та позичальником.

Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК
України підлягають стягненню з ОСОБА_1
судовий збір на користь держави у
розмірі 8,50 грн. та витрати на
інформаційно - технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 37 грн., а
всього: 45,50 грн.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 212-215, 218
ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ПАТ « Банк « Фінанси та Кредит
» в особі філії « Придніпровське
регіональне управління » ПАТ « Банк «
Фінанси та Кредит » про визнання
недійсними кредитного договору і
договору застави автомобіля,
зобов'язання вчинити певні дії та
стягнення коштів - відмовити в повному
обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір на
користь держави у розмірі 8,50 грн. та
витрати на інформаційно - технічне
забезпечення розгляду справи у розмірі
37 грн., а всього: 45,50 грн.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів
після проголошення рішення через
Ленінський районний суд м. Кіровограда
до Апеляційного суду Кіровоградської
області.

Суддя Ленінського районного

суду м. Кіровограда
Циганаш