справа №2-7726/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2011
року          Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді –Браги А.В.,

при секретарі –Авраменко А.М.,

за участю: представника позивача
–ОСОБА_1,

представника відповідача –ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
суми боргу –

ВСТАНОВИВ:

08 квітня 2011 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернулась позивач із вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого
послалася на те, що 05 вересня 2007 року
позивачем була надана позика
відповідачу в розмірі 93000 доларів США
зі строком її повернення до 05 вересня
2010 року, на підтвердження чого
відповідачем власноруч була написана
розписка про тримання позики із
зобов’язанням її повернути у вказаний
термін. Посилаючись на дані обставини,
вказуючи, що позика у зазначений строк
повернута не була, позивач просила суд
стягнути з відповідача на її користь
суму боргу в розмірі 93000 доларів США, що
на час подання позовної заяви
становила 740280 гривень. Також позивач
просила суд покласти на відповідача
судові витрати у справі.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала,
наполягала на їх задоволенні в повному
обсязі.

Представник відповідача позовні
вимоги визнала частково, зазначивши, що
між сторонами існувала домовленість
про повернення боргу частково
послугами відповідача, яка є перукарем,
а отже поверненню підлягає лише сума в
розмірі 350 тисяч гривень.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у розгляді справи, та дослідивши
матеріали цивільної справи, суд
приходить до наступного висновку з
таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 05
вересня 2007 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір
позики, за яким остання отримала суму в
розмірі 93000 доларів США, яку
зобов’язалась повернути до 05 вересня
2010 року, підтвердивши факт укладення
договору та отримання грошей
відповідною розпискою. В обумовлений
строк та у подальшому сума позики
повернута відповідачем не була.

Також судом встановлено, що сума
заборгованості відповідача на час
звернення позивача до суду з
урахуванням курсу долару США до
національної валюти України –гривні
становить 740280 гривень.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, врегульовані нормами
Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України
кожна особа має право у встановленому
законом порядку звернутись до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК
України підставами для виникнення
цивільних прав та обов’язків, зокрема,
є договір, який є обов’язковим для
виконання сторонами, одностороння
відмова від зобов’язання не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Різновидом
договору є договір позики (ст.1046 ЦК
України).

Нормою ст.1046 ЦК України визначено, що за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов’язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмові формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа,
–незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено,
що позичальник зобов’язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, того самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ст.545 ЦК України, якщо
боржник видав кредиторові борговий
документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов’язання, повинен
повернути його боржникові. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов’язку.

Відповідно до ст.610 ЦК України
порушенням зобов’язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов’язання
(неналежне виконання).

Нормою ст.625 встановлено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов’язання.

Згідно ст.526 ЦК України зобов’язання
має виконуватись належним чином
відповідно до вимог договору та вимог
ЦК України.

Положеннями ст.16 ЦПК України
передбачено, що одним із способів
захисту цивільних прав та інтересів є
примусове виконання обов’язку в
натурі.

Нормою ст.533 ЦК України визначено, якщо
у зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті викладених норм цивільного
законодавства, враховуючи, що в
судовому засіданні знайшов
підтвердження факт укладення між
позивачем та відповідачем договору
позики від 05 вересня 2007 року, форма
якого відповідає вимогам ст.1047 ЦК
України, а вказаний відповідач, на
відміну від позивача, свої
зобов’язання за цим договором не
виконала, оскільки оригінал боргового
документу було надано суду позивачем,
суд приходить до висновку, що позовні
вимоги є обґрунтованими, а отже
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

При цьому, суд не приймає до уваги
посилання представника відповідача
про наявність домовленості
відповідача з позивачем про повернення
позики частково послугами відповідача.
Дані обставини не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні
жодними належними та допустимими
доказами, а отже можуть сприйматись
лише як припущення, на яких суд у
відповідності до ст.60 ч.4 ЦПК України
суд не може рунтувати своє рішення.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
стягнути з відповідача на користь
позивача, понесені нею при зверненні до
суду судові витрати по сплаті судового
збору (державного мита) на суму 1700
гривень та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 120 гривень,
сплата яких підтверджується
відповідними квитанціями (а.с.2, 3).

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 11, 15, 16, 204, 525 –526, 546 –549, 1046, ч. 2 ст.
1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57 - 61,
88, 209, 212-215 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

Позов, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 740 280, 00
гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1700,
00 гривень судового збору та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у сумі 120, 00 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

Суддя          А.В. Брага