РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2011 року

Личаківський районний суд м.
Львова

в складі: головуючого судді Леньо
С.І.

при секретарі
Станько Р.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_3
районної адміністрації до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання майна власністю
особи, зобов»язання до вчинення дій, -

в с т а н о в
и в:

Позивач ОСОБА_3 районна адміністрація
Львівської міської ради звернулася до
суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання 2/3 частини квартири
№ 13 в будинку № 17 на вул. Чернігівська у
м. Львові власністю неповнолітнього
ОСОБА_6, зобов»язання ОКП ЛОР «БТІ та
ЕО»внести зміни в свідоцтво про право
власності.

Позовні вимоги мотивує тим, що згідно з
розпорядженням голови ОСОБА_3 районної
адміністрації № 363 від 05.04.2001 року «Про
дозвіл на продаж приватизованої
квартири № 31 на вул. Пасічній, 56
подружжю ОСОБА_6», після розгляду заяви
цього подружжя надано дозвіл від імені
неповнолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав там же, на
продаж приватизованої квартири та в
зв’язку з купівлею квартири на вул.
Чернігівській, 17/13, враховуючи
зобов»язання батьків надати синові в
новопридбаній квартирі частину
житлової і загальної площі не меншу
тієї, яка належала дитині в квартирі на
вул. Пасічній. Всупереч зобов’язанням
батьки не забезпечили неповнолітнього
сина часткою в квартирі на вул.
Чернігівській, власником такої є лише
його мати ОСОБА_4 Покликаючись на норми
ст.ст. 155,177 СК України, ст.ст.203 ч.6, 215 ЦК
України, Закону України «Про
власність», Закону України «Про
охорону дитинства», Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей»просить задовольнити позов,
визнавши право власності дитини на
частку в квартирі на вул.
Чернігівській, 17/13 у м. Львові. Також
просить поновити строк звернення до
суду, оскільки про порушення прав
дитини позивач дізнався 06.05.2010 року під
час розгляду в суді справи про поділ
майна подружжя ОСОБА_4.

В судовому засіданні повноважний
представник позивача ОСОБА_3 районної
адміністрації –ОСОБА_1 підтримала
позовні вимоги та надала аналогічні
пояснення зазначеним в заяві. Також
доповнила, що ОСОБА_3 районна
адміністрація пред’явила позов як
орган опіки та піклування на захист
інтересів ОСОБА_6, який на час подачі
заяви був неповнолітнім.

Представник відповідача ОСОБА_5
–ОСОБА_2 в судовому засіданні
заперечив проти задоволення позову та
пояснив, що позов пред’явлено не
уповноваженим на те органом, оскільки
ОСОБА_3 районна адміністрація не
наділена повноваженнями на звернення
до суду з вимогами про визнання права
власності. Розпорядження на яке
покликається позивач є незаконним,
оскільки при розгляді заяви не
перевірено повноважень ОСОБА_7 Щодо
позовних вимог вказав, що такі
базуються на нормативно-правових
актах, дія яких не поширювалася на
даних суб’єктів правовідносин та які
не були чинними на момент виникнення
правовідносин. Оскільки закони не
мають зворотної сили в часі, такі не
можуть бути застосовані до
правовідносин, які виникли між
сторонами. При цьому вимоги про
визнання права власності на 2/3 частини
квартири згідно розподілу часток у
власності не є співмірним. Також
звертає увагу на пропущення позивачем
строків позовної давності, оскільки
розпорядження видане у 2001 році і з
цього часу позивачу було відомо про
наміри ОСОБА_5 відчужити квартиру, що
належала і неповнолітньому, а ОСОБА_3
районна адміністрація в свою чергу
була зобов’язана вживати заходи щодо
захисту прав дитини. Тому строки
позовної давності є пропущеними без
поважних причин, що є самодостатньою
підставою для відмови в позові.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник в
судове засідання 15.11.2011 року не
з»явилися, хоча належним чином
повідомлялися про час та місце
розгляду справи. Суд приймає до уваги
їх пояснення дані в попередніх
засіданнях про визнання позову з тих
підстав, що ОСОБА_4 та її колишній
чоловік порушили права
неповнолітнього сина ОСОБА_6, не
оформивши його право власності в
квартирі на вул. Чернігівській після
продажу квартири на вул. Пасічній,
співвласником якої був останній.
Відповідач вказала, що на той час син
був прописаний в квартирі на вул.
Чернігівській, тому вона зробила для
себе висновок, що він є й співвласником
цього житла. На даний час вона має намір
забезпечити сина часткою власності у
квартирі, оформивши на нього і свою
частку, однак такі дії повинні бути
вчинені і зі сторони батька дитини,
тому просить позов задоволити.

Заслухавши пояснення представників
сторін та дослідивши представлені по
справі докази, суд дійшов висновку, що
вимоги позивача не підлягають до
задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про власності на квартиру
від 20.11.1997 року квартира № 31 на вул.
Пасічній, 56 у м. Львові належала
відповідачам ОСОБА_5, ОСОБА_4 та їх на
той час неповнолітньому сину ОСОБА_6 на
праві спільної сумісної власності
(а.с.6). Вказана квартира відчужена
відповідачами згідно договору
купівлі-продажу від 16.11.2001 року (а.с.7).

Згідно із розпорядженням ОСОБА_3
районної адміністрації Львівської
міської ради № 363 від 05.04.2001 року «Про
дозвіл на продаж приватизованої
квартири № 31 на вул. Пасічній, буд.56
подружжю ОСОБА_6», відповідачам
дозволено продати частину
приватизованої квартири належну
неповнолітньому ОСОБА_6, в зв’язку з
купівлею квартири № 13 на вул.
Чернігівській, 17, враховуючи
зобов’язання батьків надати синові в
новопридбаній квартирі частину
житлової і загальної площі не меншу
тієї, яка належить йому в квартирі на
вул. Пасічній, надано право підпису
договору купівлі-продажу матері ОСОБА_4
(а.с.9).

При цьому дане питання вирішувалося на
засіданні опікунської ради, що
стверджується витягом з протоколу № 2
від 11.01.2001 року, за заявою подружжя
ОСОБА_4, поданою особисто ОСОБА_4 від
свого імені та від імені ОСОБА_5 на
підставі нотаріально посвідченого
доручення від 27.03.2000 року (а.с.10,15).

Відповідно до реєстраційного
посвідчення виданого ОКП ЛОР «БТІ та
ЕО»(а.с.103) квартира № 13 на вул.
Чернігівській, 17 у м. Львові придбана на
підставі договору купівлі-продажу від
24.05.1996 року та зареєстрована на праві
власності в цілому за відповідачем
ОСОБА_4 Відтак, батьками не забезпечено
ОСОБА_6 правом власності на частку в
даній квартирі.

Позивач ОСОБА_3 районна адміністрація
пред’явивши позов на захист прав
ОСОБА_6, який на час подання заяви був
неповнолітнім, обґрунтовуючи свій
позов покликається як на підставу
своїх вимог –на норми ст.ст. 155,177 СК
України, ст.ст.203 ч.6, 215 ЦК України,
Закону України «Про власність», Закону
України «Про охорону дитинства»,
Закону України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей».

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Правові норми, на які покликається
позивач, не підлягають застосуванню до
даних правовідносин, які виникли 05.04.2001
року, а відповідно не можуть бути
правовою підставою наведеною
позивачем для задоволення позову. Так,
ЦК України та СК України набрали
чинності з 01.01.2004 року та згідно
прикінцевих та перехідних положень
застосовуються до відносин, що виникли
після набрання ними чинності, винятків
для таких спорів законом не
встановлено. Закон України «Про
охорону дитинства»був прийнятий 26.04.2001
року та набрав чинності з дня його
опублікування –06.06.2001 року, а Закон
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей»прийнятий 02.06.2005
року набрав чинності з 01.01.2006 року.
Тобто вказані Закони діяли після
виникнення між сторонами
правовідносин.

У відповідності до ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків
коли вони пом’якшують або скасовують
відповідальність особи.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов’язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу свої вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Всупереч вимог закону позивачем не
наведено не лише обґрунтування своїх
вимог, але й не зазначено жодних
правових підстав для задоволення
позову. Натомість не встановлено таких
підстав і судом для задоволення позову
про визнання права власності за ОСОБА_6
на частку у майні, виходячи з положень
ЦК УРСР в редакції 1963 року та КЗпШС
України (чинними на той час), що
регулюють зобов’язальні
правовідносини та майнові права,
обов’язки батьків і дітей.

При цьому суд звертає увагу, що
непридбання відповідачами житла для їх
сина ОСОБА_6, який на даний час є
повнолітнім, може бути лише підставою
для покладення на його батьків
обов’язку по відшкодуванню вартості
такого.

Відповідно і вимоги позивача
зобов’язати ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»внести
зміни в свідоцтво про право власності є
безпідставними. Окрім цього, дане
підприємство не є відповідачем у
справі, а належного клопотання про
залучення до участі в справі ОКП ЛОР
«БТІ та ЕО»від позивача не поступало.

Враховуючи наведене, суд знаходить
позовні вимоги ОСОБА_3 районної
адміністрації необґрунтованими та
безпідставними та відмовляє в їх
задоволенні в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,61,88,169,209,212-215,218 ЦПК
України, ст. 58 Конституції України, суд,
-

в и р і ш и
в:

В позові ОСОБА_3 районної
адміністрації до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання 2/3 частини квартири № 13 в
будинку № 17 на вул. Чернігівська у м.
Львові власністю неповнолітнього
ОСОБА_6, зобов»язання ОКП ЛОР «БТІ та
ЕО»внести зміни в свідоцтво про право
власності –відмовити за
безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Личаківський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги в
порядку та строки передбачені ст. ст.
294,296 ЦПК України.

Суддя:

Леньо С.І