Справа № 2-9095/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2011 року

Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Черновського Г.В.

при секретарі Вобліковій О.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», треті особи
–Національний банк України, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання кредитного
договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2011 року позивач звернувся з
вищезазначеним позовом, в якому просив
суд:

- визнати недійсним п.п.8.1, 2.3.1, 2.2.7, 2.3.9, 7.1
кредитного договору №DNK0GA00000082 від 25
квітня 2008 року укладеного між ОСОБА_1 та
ПАТ КБ «Приватбанк»;

- відповідно до п.6 ст.18 ЗУ «Про захист
прав споживачів»визнати кредитного
договору №DNK0GA00000082 від 25 квітня 2008 року
укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ
«Приватбанк»недійсним у цілому;

- зобов'язати ПАТ КБ
«Приватбанк»прийняти від позивачки
кошти;

- стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк»судові
витрати у розмірі 1 820 грн.

В судовому засіданні
представник позивача позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, пояснивши,
що 25 квітня 2008 року між позивачем та
відповідачем був укладений кредитний
договір №DNK0GA00000082 про надання ОСОБА_1
для споживчих цілей 76 500,00 доларів США. В
обґрунтуванні своїх позовних вимог,
зазначив, що на момент видачі кредиту,
сторони не мали індивідуальної
ліцензії для проведення розрахунків на
території України в іноземній валюті.
Також представник позивача зазначив,
що відповідач у порушення умов
кредитного договору підвищив ставку за
користування коштами, тобто
безпідставно змінив суттєві умови
кредитного договору, просив суд позов
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, посилаючись
на те, що дійсно в 2008 році вони з
позивачем уклали кредитний договір
№DNK0GA00000082 від 25 квітня 2008. Відповідач,
нічиїх прав не порушував. Вважає
позовні вимоги безпідставними і просив
в їх задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню, з наступних
підстав.

Судом встановлені наступні
факти.

25 квітня 2008 року між ПАТ КБ
«Приватбанк»та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір №DNK0GA00000082,
відповідно до якого кредитор надав
позичальникові кредит в сумі 76 500
доларів США строком до 25 квітня 2028 року
зі сплатою 1,00%. Також був складений
договір іпотеки від 25 квітня 2008 року
№DNK0GA00000082, згідно якого ОСОБА_2, ОСОБА_3 в
забезпечення виконання зобов'язань
передали у іпотеку нерухоме майно, а
саме: домоволодіння №1, що розташоване
за адресою: Дніпропетровська область,
м. Дніпропетровськ, вул. Дитинства, на
земельній ділянці площею 387кв.м.; це
домоволодіння складається з: 1 - літ. А-2
житловий будинок цегла житловою площею
56,2кв.м., загальною площею 98,5кв.м., В -
сарай, цегла, Г - душ, цегла, Д -
убиральня, цегла, 1 - 6, І - споруди.

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитора і позичальника та з
урахуванням вимог цивільного та
банківського законодавства та Правил.

Одним із загальних принципів
цивільного законодавства є принцип
свободи договору, який знайшов своє
відображення у ст.ст.3 та 627 ЦК України.
Свобода договору включає в себе й
вільне визначення сторонами його умов,
де фіксуються взаємні права та
обов'язки учасників. За ст.632 ЦК України.
ціна договору встановлюється за
домовленістю сторін, тобто є вільною.

За положеннями ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно до ст.638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони досягли згоди з
істотних умов договору, визначених
виключно законами України.

В позовній заяві позивач
посилався на те, що на момент укладання
договору банк не мав індивідуальної
ліцензії на здійснення розрахунків на
території України в іноземній валюті.

Дана обставина
спростовується наступним.

Стаття 99 Конституції України
встановлює, що грошовою одиницею
України є гривна. Разом з тим, вказана
стаття Конституції України визначає
правовий статус грошової одиниці
України, але не встановлює сферу її
обігу та будь-яких обмежень щодо
можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.

Згідно зі ст.192 ЦК України, законним
платіжним засобом обов'язковим для
приймання за номінальною вартістю на
всій території України є грошова
одиниця України - гривна. Іноземна
валюта може використовуватись в
Україні у випадках і в порядку,
встановленому законом.

Таким чином, відповідно до
законодавства України, гривня має
статус універсального платіжного
засобу, який без обмежень приймається
на всій території України, однак в той
же час обіг іноземної валюти
обумовлений вимогами спеціального
законодавства України.

Відповідно до положень ст.ст.47,49 ЗУ «Про
банки і банківську діяльність»,
банківські установи мають право
здійснювати кредитні операції, у тому
числі розміщувати залучені кошти від
свого імені, на власних умовах та на
власний ризик, на підставі банківської
ліцензії. Стаття 2 цього Закону
визначає банківський кредит як
будь-яке зобов'язання банку надати
певну суму грошей, будь-яку гарантію,
будь-яке зобов'язання придбати право
вимоги боргу, будь-яке продовження
строку погашення боргу, яке надано в
обмін на зобов'язання боржника щодо
повернення заборгованої суми, а також
на зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми. При цьому,
відповідно до цієї статті, кошти
—гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України,
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Таким чином, законодавство України
чітко визначає правомірність банків на
підставі відповідних ліцензій
надавати кредити та бути суб'єктом
кредитних зобов'язань.

Спеціальне законодавство у сфері
банківської діяльності не містить
приписів, які б заборонили банкам
надавати кредити в іноземній валюті
або регламентували умови кредитування
в іноземній валюті.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».
Відповідно до вимог Декрету (ст. 1)
надання кредитів в іноземній валюті
слід відносити до валютних операцій.

Здійснення валютних операцій може мати
місце на підставі генеральних чи
індивідуальних ліцензій Національного
банку України.

Відповідно до ст.5 Декрету,
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції. Перелік валютних
операцій, для здійснення яких
необхідна індивідуальна ліцензія НБУ,
наданий у частині 4 цієї статті.

Генеральні ліцензії надаються на
здійснення валютних операцій, що не
потребують індивідуальної ліцензії, на
весь період дії режиму валютного
регулювання.

Пункт «в»ч.4 ст.5 Декрету передбачає
вимогу щодо отримання індивідуальної
ліцензії НБУ на здійснення операцій
щодо надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі.

Виходячи з наведеного, індивідуальна
ліцензія на проведення вказаних
операцій необхідна лише у тому випадку,
якщо терміни і суми кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі. Однак, на
сьогоднішній день законодавством не
встановлено терміни і суми кредитів в
іноземній валюті як критерій їх
віднесення до сфери дії режиму
індивідуального ліцензування .

Ця обставина з огляду на відсилочний
характер норми Декрету не дозволяє
поширити режим індивідуального
ліцензування на валютні операції,
пов'язані з наданням резидентами
(банками та іншими фінансовими
установами) кредитів в іноземній
валюті іншим резидентам.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій, єдиною
правовою підставою для здійснення
банками кредитування в іноземній
валюті згідно з вимогами ст.5 Декрету є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманих у встановленому порядку.

Що стосується необхідності отримання
сторонами кредитного договору
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти як
засобу платежу на території України
згідно з вимогами частини 6 статті 5
Декрету, то слід зазначити, що порядок і
терміни видачі ліцензій, перелік
документів, необхідних для одержання
ліцензій, а також підстави для відмови
у видачі ліцензій визначаються
Національним банком України і слід
зазначити, що саме Національний банк
може застосовувати до учасників
валютних відносин передбачені
законодавством України певні заходи
відповідальності

На виконання вказаних повноважень
Національним банком України прийнято
Положення про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління НБУ
№ 483 від 14.10.2004 року.

Пунктом 1.5 Положення визначено, що
використання іноземної валюти як
засобу платежу на території України
без індивідуальної ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише операцій
уповноваженого банку на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями ).

З вищевикладеного вбачається, що
уповноважений Банк на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу на здійснення операцій з
валютними цінностями мають право
здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

Судом встановлено, що дозвіл на право
здійснення операцій, визначених п.п.1-4
ч.2 та ч.4 ст.47 ЗУ «Про банки і банківську
діяльність»- генеральна ліцензія, що
діє на даний момент, видано ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК»за номером 22 від 29.07.09 р.,
дозвіл №22-3 від 29.07.09 р. та додаток до
дозволу від 21.09.09 р. (до перейменування
банку діяла банківська ліцензія №22 від
04.12.01 р. та дозвіл за номером 22-2 від 29.07.03
р., додаток до дозволу №22-2 від 29.07.03 р.),
де у додатку до дозволу включено право
здійснення операцій з валютними
цінностями, зокрема, залучення та
розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України Вказана у
дозволі валютна операція в повній мірі
відповідає характеру укладеної з
клієнтом кредитної угоди, в якій
валютою кредитування є саме іноземна
валюта.

Виходячи з наведеного, операції з
надання та одержання кредиту в
іноземній валюті не потребують
наявності індивідуальної ліцензії
Національного банку України.

Правомірність вищевикладених
висновків підтверджується
роз'ясненнями Національного банку
України, наданими в Листі від 07.12.2009
року №13-210/7871-22612 «Про правомірність
укладення кредитних договорів в
іноземній валюті»та судова практика.

Можливість використання в Україні
іноземної валюти, а також платіжних
документів в іноземній валюті при
здійсненні розрахунків на території
України за зобов'язаннями у випадках,
порядку та на умовах, встановлених
законом, передбачено статтею 192,
частиною 3 ст.533 ЦК України, ЗУ «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» та ЗУ «Про банки і
банківську діяльність».

Позиція позивача, щодо зміни
відповідачем процентної ставки за
користування кредитними коштами також
не відповідає дійсності.

Необхідно зазначити, що, укладаючи
договір, позивач зобов'язався
повернути кредит та сплатити
нараховані банком проценти та інші
платежі у порядку та терміни,
встановлені Договором.

Судом встановлено, що підстави, на які
посилається позивач ніяким чином не
пов'язані з умовами договору. Банк свої
зобов'язання перед позичальником
виконав, надав кредитні кошти згідно з
умовами договору, позивач в свою чергу
власноручно підписав договір та
отримав те, на що розраховував.

При укладенні договору було дотримано
всі передбачені законом істотні умови
договору, котрі були обумовлені згодою
сторін, як узгоджені сторонами, так і
прийняті ними. На момент укладення
вказаного договору обидві сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення учасників
було вільним та відповідало їхній
внутрішній волі, що підтверджено
власноручними підписами та печатками
сторін; правочин був спрямований на
отримання кредиту та у його погашенні
згідно умов даного договору.

Відповідно до ч.1 ст.212, ч.2 ст.632 ЦК
України, договір укладений сторонами,
мас умови, згідно яких банк має право в
односторонньому порядку підвищувати
розмір процентної ставки, а також, що
особи, які вчиняють правочин, мають
право обумовити настання або зміну
прав та обов'язків обставиною, щодо
якої невідомо настане вона чи ні
(відкладальна обставина). Тобто,
умовним є правочин, щодо якого правові
наслідки пов'язуються з настанням
певної обставини - явища, події, дії
третьої особи. Позивач, зі свого боку
погодився з такими умовами договору,
підписавши кредитний договір особисто.
Тим більш, при укладання оспорюваних
договорів, підписавши їх позичальник
сам дав згоду на умови вищевказаного
пункту кредитного договору. Пунктом 3.5
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
№168 від 10.05.05 р., встановлено, що банки
мають право ініціювати зміну
відсоткової ставки за кредитом лише в
разі настання події, не залежної від
волі сторін договору, яка має
безпосередній вплив на вартість
кредитних ресурсів банку. А на момент
укладання кредитного договору
законодавство не містило будь-яких
обмежень стосовно розміру процентних
ставок, які можуть встановлюватися
банками за кредитними договорами.
Окрім того, ст.47 ЗУ «Про банки і
банківську діяльність»встановлено, що
банки самостійно визначають розмір
процентних ставок та комісійних
винагород. Єдине застереження з цього
приводу міститься у ст.49 цього ж Закону,
де вказано, що розмір відсотків за
кредитом не може бути менше відсотків,
встановлених за депозитними
договорами та відсотками, за якими
кредити бере сам банк.

Щодо тверджень позивача про ненадання
йому інформації у відповідності до
ст.ст.1,10,11,15,19 та 21 ЗУ «Про захист прав
споживачів», суд вважає їх
необґрунтованими, оскільки при
укладенні вказаних договорів,
попередньо позивачеві була
повідомлена у письмовому вигляді вся
необхідна інформація у відповідності
до норм цього закону, а саме: мета, для
якої кредит може бути використаний;
форми його забезпечення; наявні форми
кредиту з коротким описом відмінностей
між ними, в тому числі обов'язками
позичальника; тип відсоткової ставки;
суму, на яку може бути наданий кредит;
орієнтовна сукупна вартість кредиту та
вартість послуги за оформлення
договору (перелік усіх розрахунків,
пов'язаних з отриманням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
насамперед таких, як адміністративні
розрахунки, розрахунки на страхування,
юридичне оформлення та т.п.); строк, на
який кредит може бути виданий; варіанти
повернення кредиту, в тому числі
кількість платежів, їх частоту та
об'єми; можливість дострокового
погашення кредиту та його умови;
необхідність здійснення оцінки майна,
якщо така оцінка являється необхідною,
ким вона здійснюється; податковий
режим оплати відсотків та про
державних субсидіях, на які
позичальник має право, та дані про те,
від кого позичальник може отримати
більш детальну інформацію; переваги та
недоліки схем кредитування, які
надаються". Після чого позивач
погодившись з вищезазначеними умовами
кредитування власноручно заповнив
анкету-заяву позичальника на видачу
йому кредитних коштів та власноручно
засвідчив її своїм підписом.

Судом встановлено, що після погодження
кредитного комітету банку на
кредитування даного позичальника, між
позивачем та відповідачем було
укладено кредитний договір, договір
іпотеки та договори страхування. В той
же день позивач отримав, як і
передбачено умовами кредитного
договору, кредитні кошти саме у розмірі
76 500 дол. США.

Щодо письмового узгодження з банком
страховика: як вже зазначалось вище у
відповідності до ст.3,627, ЦК України,
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору.

Тобто, договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитора і позичальника та з
урахуванням вимог цивільного та
банківського законодавства та Правил.

Відповідно до ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК
України, наслідками порушення
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором щодо повернення
чергової частини суми кредиту
(щомісячної сплати) є право банку
достроково вимагати повернення всієї
суми кредиту. Отже, вищевказане право
банку, яке передбачене умовами
кредитного договору також передбачене
ЦК України, тобто законодавством
України.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК
України, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідач заперечує будь-які
домовленості і зобов’язання стосовно
позивача крім вказаних в договорі
сторін, а позивач цього не довів,
позивач сам погодився на всі умови
договору і добровільно підписав
договір, твердження позивача про
наявність будь-яких інших зобов’язань
є припущенням і нічим об’єктивно не
підтверджується.

Таким чином суд вважає, що
позовні вимоги позивача є
необґрунтованими, а тому в їх
задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218,
224-226 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1
до публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк», треті
особи –Національний банк України,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання кредитного
договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено
в апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня проголошення рішення.

Суддя