У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2011 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І.,

Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
поновлення строку звернення до суду,
усунення перешкод розпорядження
власністю, виселення з квартири,
зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про визнання правочину дійсним,
визнання права власності на квартиру,
поновлення строку, та за позовом
третьої особи, що заявляє самостійні
вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_7 до
ОСОБА_4 про поновлення строку звернення
до суду, визнання права власності на ј
частку квартири, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 26 жовтня 2010 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 26 січня 2011 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2006 року ОСОБА_4 звернувся до
суду позовом, неодноразово змінював та
уточнював позовні вимоги та остаточно
просив суд усунути перешкоди в
користуванні правом власності,
виселити відповідачку ОСОБА_5 із
спірної квартири та зняти її з
реєстрації.

У листопаді 2006 року ОСОБА_5 звернулась
до суду із зустрічним позовом до
ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_8, про
продовження строку звернення до суду,
про визнання дійсним правочину про
купівлю-продажу квартири, укладеного
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, 21 вересня 1999
року, та визнання за нею права
власності на вказану квартиру.

Третя особа, що заявляє самостійні
вимоги на предмет спору, ОСОБА_7
звернулась до суду з позовом про
поновлення строку звернення до суду,
визнання права власності на ј частку
квартири.

Рішенням Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 26 жовтня 2010 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Луганської області від 26 січня 2011 року,
у задоволенні первісного позову ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про поновлення строку
звернення до суду, усунення перешкод в
користуванні розпорядження власністю,
виселення з квартири, відмовлено за
необґрунтованістю вимог.

У задоволенні позову третьої особи, що
заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_7 до
ОСОБА_4 про поновлення строку звернення
до суду, визнання права власності на ј
частку квартири, відмовлено за
необґрунтованістю вимог.

Уточнений зустрічний позов ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 щодо визнання правочину
дійсним, визнання права власності на
квартиру, задоволено в повному обсязі.

Поновлено ОСОБА_5 строк для звернення
до суду. Визнано дійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
укладений 21 вересня 1999 року між ОСОБА_4
до ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_5 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали суду
апеляційної інстанції, із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7
перебувають в зареєстрованому шлюбі з 1
жовтня 1988 року, мають сина ОСОБА_9 1989
року народження та доньку ОСОБА_11 1991
року народження.

ОСОБА_4 був наймачем квартири, що
входила до складу державного житлового
фонду, ОСОБА_7 разом з дітьми знялась з
реєстрації та вибула до іншої країни на
постійне місце проживання, у квартирі
залишився та постійно проживав лише її
чоловік ОСОБА_4

На підставі ч.4 ст.5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» ОСОБА_4 реалізував своє право на
приватизацію квартири, в якій постійно
мешкав.

Згідно Свідоцтва про право власності
від 17 червня 1999 року квартира за
адресою: АДРЕСА_1 належить на праві
власності ОСОБА_4 про що в Реєстр прав
власності на нерухоме майно внесено
запис 22 вересня 2009 року.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні
позову третій особі з самостійними
вимогами на предмет спору, ОСОБА_7, суд
правомірно дійшов висновку про те, що у
спірній квартирі відсутня частка
ОСОБА_7, її згода на приватизацію житла
чи розпорядження ним не була потрібна,
оскільки остання як вибувший член сім'ї
наймача втратила право користування
цим житлом, а ОСОБА_4 скористався своїм
правом на приватизацію житла.

Однак, з іншими висновками суду
безперечно погодитися не можна.

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з
яким і погодився суд апеляційної
інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4 не
доведено його посилання на те, що ціна
позову повинна складати 5 000 грн., в
розписці зазначена сума 1 100 грн., про
доплату чи іншу суму в розписці мова не
йдеться. Крім цього, ОСОБА_4, після
повернення з Російської Федерації,
було відомо де мешкає ОСОБА_10, вона не
ухилялась від нього, ніяких вимог у
нього до неї не було, поважність причин
пропуску строку на звернення до суду
ним не наведено.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, суд
виходив з того, що вона пропустила
строк позовної давності встановлений
ст. 257 ЦК Української РСР з поважних
причин, і вважав за необхідне поновити
його, оскільки ОСОБА_5 змушена була
звернутись з зустрічним позовом про
захист своїх прав та інтересів після
того, як до суду у 2006 році звернувся
ОСОБА_4 Крім цього, суд вважав, що ОСОБА_5
виконала всі умови договору, мешкає у
спірній квартирі 11 років, протиправних
дій з її боку не вбачалось.

Згідно з вимогами ст. 227 ЦК УРСР договір
купівлі-продажу квартири повинен бути
нотаріально посвідчений, якщо хоча б
однієї із сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо
одна із сторін повністю або частково
виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною.

Суд на зазначене уваги не звернув та
поновлюючи ОСОБА_5 строк для звернення
до суду, в рішенні не вказав обставин,
які унеможливили за період з 1999 року
стороні, яка виконала угоду звернутися
з вимогою про визнання її дійсною.

Вимоги про визнання на підставі ч. 2 ст.
47 ЦК УРСР дійсним договору
купівлі-продажу будинку, укладеного
без нотаріального посвідчення, можуть
бути задоволенні судом лише в тому
разі, коли сторони досягли згоди з усіх
істотних умов.

Мотивуючи рішення, суд першої
інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, зазначав про те,
що ОСОБА_5 виконала взяті на себе за
умовами договору купівлі-продажу
зобов'язання, однак не перевірив які
були домовленості між сторонами угоди,
чи досягнуто між сторонами згоди з усіх
істотних умов договору, чи ухилялися
сторони від нотаріального посвідчення.

Отже, суд у порушення вимог статей 214, 215
ЦПК України у достатньому обсязі не
визначився з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, що
підлягає застосуванню до них.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій в частині
відмови ОСОБА_4 у задоволенні
первісного позову та в частині
задоволення зустрічного позову ОСОБА_5
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції, в решті - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 26 жовтня 2010 року та ухвалу
апеляційного суду Луганської області
від 26 січня 2011 року скасувати в частині
відмови ОСОБА_4 у задоволенні
первісного позову до ОСОБА_5 про
поновлення строку звернення до суду,
усунення перешкод в користуванні
розпорядження власністю, виселення з
квартири та в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про визнання правочину дійсним,
визнання права власності на квартиру,
поновлення строку, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції. В решті - залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

Д.О. Остапчук