Справа № 2-6901/2011
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2011 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

У складі: головуючого судді –Башмакова
Є.А.,

при секретарі –Куляба
Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «ОТП банк»,
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна»про визнання кредитного
договору недійсним, зустрічним позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна»до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за
кредитними зобов’язаннями, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2011 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
надійшла позовна заява ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«ОТП банк», товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна»про визнання кредитного
договору недійсним.

В обґрунтування своїх вимог,
представник позивача у позовній заяві
та у судовому засіданні посилався на
те, що 03 березня 2008 року між ОСОБА_3 та
закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк»було укладено кредитний договір
№МL-308/036/2008 в іноземній валюті –долар
США, за умовами якого позивач отримав
кредит у сумі 99 138 доларів США 20 центів,
на строк до 04 березня 2030 року зі сплатою
за користування кредитом відсоткової
ставки, яка складається зі ставки FIDR та
фіксованого відсотку у розмірі 4,49 %
річних. Представник позивача вважає, що
банк не виконав належним чином
договірної роботи з позичальником,
зміст вищезазначеного кредитного
договору суперечить чисельним нормам
законодавства, тому просив суд визнати
недійсними ряд пунктів кредитного
договору №МL-308/036/2008 від 03 березня 2008
року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 10 серпня 2011 року
до спільного розгляду з первісним
позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «ОТП банк»,
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна»про визнання кредитного
договору недійсним було прийнято
зустрічну позовну заяву товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна»до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитними зобов’язаннями та
об’єднано зазначені позовні заяви в
одне провадження.

Представник позивача за зустрічним
позовом обгрунтовував свої позовні
вимоги наступним.

03 березня 2008 року між ОСОБА_3 та
закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк»дійсно було укладено кредитний
договір №МL-308/036/2008 в іноземній валюті
–долар США, за умовами якого позивач
отримав кредит у сумі 99 138 доларів США 20
центів, на строк до 04 березня 2030 року зі
сплатою за користування кредитом
відсоткової ставки, яка складається зі
ставки FIDR та фіксованого відсотку у
розмірі 4,49 % річних.

З метою забезпечення виконання
зобов’язань за вказаним кредитним
договором між позивачем - закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «ОТП Банк»та
відповідачем –ОСОБА_2, було укладено
договір поруки № SR-308/036/2008 від 03
березня 2008 року, відповідно до якого
ОСОБА_2 прийняв на себе зобов’язання
відповідати за повне та своєчасне
виконання ОСОБА_3 всіх боргових
зобов’язань за кредитним договором
№МL-308/036/2008 від 03 березня 2008 року.

Відповідачі за зустрічним позовом
відповідно до умов кредитного договору
свої зобов’язання не виконували
належним чином, у зв’язку з чим виникла
заборгованість, яка станом на 05.07.2011
року складає 133 835, 56 доларів США, що
дорівнює 1 066 870, 17 гривень, тому,
враховуючи вищезазначені обставини,
представник ТОВ «ОТП Факторинг
Україна»звернувся до суду з позовом, в
якому просив стягнути солідарно з
відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на
користь ТОВ «ОТП Факторинг
Україна»заборгованість по кредитному
договору з урахуванням відсотків та
заборгованості по штрафним санкціям в
розмірі 133 835, 56 доларів США, що за курсом
НБУ станом на 05.07.2011 року становить 1 066
870, 17 гривень, та судові витрати
понесені позивачем за зустрічним
позовом по даній справі зі сплати
державного мита в сумі 1 700,00 грн. та
витрати на інформаційно-технічне
забезпечення судового процесу в
розмірі 120,00 грн.

У судове засідання з’явився
представник позивача за первісним
позовом ОСОБА_4, просив задовольнити
первісний позов у повному обсязі, в
задоволенні позовних вимог за
зустрічним позовом відмовити в повному
обсязі.

У судове засідання також з’явився
представник позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_5, наполягав на
задоволенні позовних ивмог за
зустрічним позовом, проти задоволення
первісного позову заперечував.

Відповідач за зустрічним позовом
ОСОБА_2 у судове засідання не з’явився,
про час і місце розгляду справи був
повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення сторін,
перевіривши надані докази, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлено, що 03 березня 2008 року
між ОСОБА_3 та закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «ОТП
Банк»дійсно було укладено кредитний
договір №МL-308/036/2008 в іноземній валюті
–долар США, за умовами якого позивач
отримав кредит у сумі 99 138 доларів США 20
центів, на строк до 04 березня 2030 року зі
сплатою за користування кредитом
відсоткової ставки, яка складається зі
ставки FIDR та фіксованого відсотку у
розмірі 4,49 % річних, про що свідчить
копія кредитного договору.

Судом також встановлено, що прізвище
ОСОБА_3 було змінено на ОСОБА_1 під час
державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_6
13.02.2009 року, про що свідчить відповідна
відмітка Відділення РАЦС Самарського
району в паспорті позивача за
первісним позовом, копія паспорта
наявна в матеріалах справи.

Представник позивача за первісним
позовом зазначив однією з підстав для
визнання недійсним окремих положень
кредитного договору №МL-308/036/2008 від 03
березня 2008 року, ту обставину, що банком
не було виконано переддоговірної
роботи з позичальником.

Однак, судом було встановлено, що всі
умови кредитних договорів, які
укладаються банком з позичальниками,
погоджуються з позичальниками у
відповідності до заяв останніх. Крім
того, у самому кредитному договорі у
письмовій формі викладено всі кредитні
умови, зокрема, призначення кредиту,
форма забезпечення, тип відсоткової
ставки, сума кредиту, сукупна вартість
кредиту та інші умови, тому перед
підписанням даного договору позивач за
первісним позовом мав можливість
ознайомитися з його умовами. ОСОБА_7
перед укладанням кредитного договору
було надано анкету-заяву на отримання
іпотечного кредиту, де сам позивач за
первісним позовом вказав бажані умови
кредитування, зокрема: валюта
кредитування, строк кредитування, сума
кредита та ін.

Судом також встановлено, що посилання
представника позивача за первісним
позовом на укладення договору в
іноземній валюті як на підставу
визнання недійсними окремих пунктів
договору є необгрунтованим.

Так, згідно зі статтею 192 ЦК України до
грошових коштів –платіжних засобів,
які використовуються на території
України, окрім грошової одиниці
України - гривні, віднесено також
іноземну валюту. Відповідно до ч. 2 ст. 192
ЦК України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Отже, у кредит можуть бути надані,
згідно вимог Цивільного кодексу
України, грошові кошти як в
національній одиниці України –гривні,
так і в іноземній валюті, що
виступатиме предметом зобов'язання.

Нормативно-правовим актом, який
встановлює режим здійснення валютних
операцій на території України є Декрет
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю»№15-93 від 19.02.1993
року.

Відповідно до ст. 1 даного Декрету під
валютними операціями розуміють,
зокрема, операції пов'язані з
використанням валютних цінностей у
міжнародному обігу як засобу платежу, з
передаванням заборгованостей та інших
зобов'язань, предметом яких є валютні
цінності.

Таким чином, норми зазначеного Декрету
відокремлюють операції пов'язані з
використанням валютних цінностей як
засобу платежу та операції з
передаванням заборгованостей, та інших
зобов'язань, предметом яких є валютні
цінності.

Статтею 5 вказаного Декрету
встановлено, що Національний банк
України видає індивідуальні та
генеральні ліцензії на здійснення
валютних операцій, які підпадають під
режим ліцензування згідно з цим
Декретом. Генеральні ліцензії
видаються комерційним банкам та іншим
фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Згідно з ч. 4 ст. 5 дійсного Декрету
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції.

Індивідуальної ліцензії потребують
відповідно до вказаної статті, зокрема,
такі операції: - надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі.

Диспозиція норми п. «в»ч. 4 ст. 5 Декрету
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю»передбачає
спеціальну умову, за якої валютна
операція вимагатиме отримання
індивідуальної ліцензії, а саме якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі. Відповідно до
чинного законодавства України межі
таких термінів та сум на даний час не
встановлені та не були встановлені на
момент укладення позивачем кредитного
договору №МL-308/036/2008 від 03 березня 2008
року. Тому у випадку, коли в період дії
режиму валютного регулювання діючим
законодавством буде встановлено межі
за термінами та сумами таких кредитів,
то лише після набрання чинності
відповідним нормативно-правовим актом
вказані операції вимагатимуть
отримання індивідуальної ліцензії.

Судом встановлено, що на момент
укладення позивачем за первісним
позовом кредитного договору №МL-308/036/2008
від 03 березня 2008 року правові перешкоди
для того, щоб банк мав право укладати
кредитні договори та вимагати
виконання зобов’язання в іноземній
валюті відсутні, про що свідчить,
зокрема, банківська ліцензія № 191 від
02.03.1998 року на право здійснення
банківських операцій, визначених ч. 1 та
п. 5-11 ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську
діяльність», серед яких передбачено
право здійснювати операції з валютними
цінностями.

Представник позивача за первісним
позовом також вказав, що ціна договору
не погоджена, річна відсоткова ставка
не визначена ані на момент підписання
договору, ані в подальшому.

Судом встановлено, що в п.7.4 Кредитного
договору зазначено, що детальний
розпис сукупної вартості кредиту
визначається банком в додатках до
договору, в додатку № 2 до кредитного
договору №МL-308/036/2008 від 03 березня 2008
року зазначені усі суми погашення
основної суми кредиту, відсотків за
користування кредитом та загальний
розмір даних сум.

Згідно п.3 ч.1 кредитного договору
№МL-308/036/2008 від 03 березня 2008 року,
сторони домовилися, що для розрахунку
процентів за користування кредитними
коштами буде використовуватися
плаваюча процентна ставка. Плаваюча
процентна ставка складається з
перемінної частини та фіксованого
відсотка –така плаваюча ставка може
змінюватися шляхом зміну розміру
ставки FIDR.

В судовому засіданні було з'ясовано, що
інформація щодо розміру ставки FIDR
розміщується на сайті банку, а також в
приміщеннях банку на інформаційних
стендах, тому позичальник не обмежений
в отриманні інформації щодо зміни
розміру ставки FIDR.

Крім того, представник позивача
зазначив, що п.1.1.5.1 кредитного договору
№МL-308/036/2008 від 03 березня 2008 року
суперечить нормам ст.203, 627 ЦК України,
оскільки банк посягає на свободу
волевиявлення при укладенні цивільних
угод.

З таким висновком представника
позивача суд непогоджується, виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов’язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема зміна
умов зобов’язання.

Відповідно до п.1.2.1.5.1 у випадку
порушення позичальником своїх
зобов’язань, встановлених будь-яким з
п.п. к)-н) п.2.3.7 чи/та 1.3.1.4 цього договору
процентна ставка чи фіксований
відсоток підвищується на 4 % річних, в
порядку, передбаченому цим договором.

Однією з умов виникнення права
позичальника на отримання кредиту
відповідно до п.1.3 кредитного договору
№МL-308/036/2008 від 03 березня 2008 року є
укладення договорів страхування
нерухомого майна, що передається банку
у іпотеку.

Крім того, згідно ст. 8 ЗУ «Про
іпотеку»іпотекодавець зобов’язаний
застрахувати предмет іпотеки на його
повну вартість від ризиків випадкового
знищення, випадкового пошкодження або
псування , якщо іпотечним договором цей
обов’язок покладено на
іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів»у договорі
про надання споживчого кредиту може
зазначатися, що відсоткова ставка за
кредитом може змінюватися залежно від
зміни облікової ставки НБУ або в інших
випадках. Саме такий випадок
передбачений умовами кредитного
договору №МL-308/036/2008 від 03 березня 2008
року.

Виходячи з зазначених положень, у
порядку передбаченому п.1.4.1.5.1
кредитного договору процентна ставка
за користування кредитом може бути
підвищена на 4% річних, крім того, дане
підвищення відсоткової ставки не
потребує укладення будь-якого
додаткового договору до кредитного
договору.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги позивача за
первісним позовом про визнання
недійсними окремих положень
кредитного договору №МL-308/036/2008 від 03
березня 2008 року не знайшли свого
об’єктивного підтвердження під час
розгляду справи та не підлягають
задоволенню.

Також судом встановлено, що між
закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк»та ОСОБА_2, було укладено договір
поруки № SR-308/036/2008 від 03 березня 2008 року,
відповідно до якого ОСОБА_2 прийняв на
себе зобов’язання відповідати за
повне та своєчасне виконання ОСОБА_3
всіх боргових зобов’язань за
кредитним договором №МL-308/036/2008 від 03
березня 2008 року.

У судовому засіданні з’ясовано, що
відповідачі за зустрічним позовом
відповідно до умов кредитного договору
№МL-308/036/2008 від 03 березня 2008 року свої
зобов’язання не виконували належним
чином, у зв’язку з чим виникла
заборгованість, яка станом на 05.07.2011
року складає 133 835, 56 доларів США, що за
курсом НБУ складає 1 066 870, 17 гривень.
Дані обставини підтверджуються
наданим суду розрахунком
заборгованості по кредитному договору
№СL-301/617/2007 від 05 жовтня 2007 року,
розрахунок наявний в матеріалах
справи.

Крім того, судом було встановлено, що
згідно з умовами договору
купівлі-продажу кредитного портфелю
від 12.11.2010 року публічне акціонерне
товариство «ОТП Банк»відступило, а
товариство з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна»прийняло право вимоги за
кредитним договором №МL-308/036/2008 від 03
березня 2008 року.

Згідно ст. 1054 Цивільного кодексу
України, за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а обов’язком позичальника
за кредитним договором є зокрема
повернення кредиту та сплата процентів
за користування ним.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України, зобов’язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог
–відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України
передбачено, що боржник зобов’язаний
виконати свій обов’язок, а кредитор
–прийняти виконання особисто, якщо
інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов’язання.

У відповідності до ст. 610 ЦК України
порушенням зобов’язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов’язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 16 ЦК України одною з
форм судового захисту цивільних прав
та інтересів є примусове виконання
обов’язку в натурі.

Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України
поручитель відповідає перед
кредитором за виконання боржником його
обов’язку, а у випадку порушення
такого обов’язку боржник та
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі
солідарного обов’язку боржників
кредитор має право вимагати виконання
обов’язку частково або у повному
обсязі як від усіх боржників разом, так
і від кожного з них окремо.

Пунктом 1.9.1. кредитного договору
№МL-308/036/2008 від 03 березня 2008 року
встановлено, що, незважаючи на інші
положення цього договору, банк має
право вимагати дострокового виконання
боргових зобов’язань в цілому або у
визначеній банком частині у випадку
невиконання позичальником та/або
поручителем своїх боргових та інших
зобов’язань за цим договором та/або
умов договору поруки.

Оцінюючі всі докази, досліджені судом у
їх сукупності під час розгляду справи у
судовому засіданні, та приймаючи до
уваги те, що відповідачами за
зустрічним позовом було порушено умови
кредитного договору №МL-308/036/2008 від 03
березня 2008 року, а саме не виконані
зобов’язання стосовно погашення
кредиту та сплати процентів за його
користування, суд вважає за необхідне,
стягнути солідарно з відповідачів за
зустрічним позовом на користь позивача
за зустрічним позовом заборгованість
за кредитним договором №МL-308/036/2008 від
03 березня 2008 року станом на 05 липня 2011
року, з урахуванням відсотків та пені,
тим самим задовольнивши позовні вимоги
позивача за зустрічним позовом в
повному обсязі.

Оскільки вимоги позивача за зустрічним
позовом задоволені, відповідно до ч. 1
ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним
стягнути солідарно з відповідачів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача за
зустрічним позовом –ТОВ «ОТП
Факторинг Україна»понесені позивачем
судові витрати зі сплати державного
мита при зверненні до суду з позовною
заявою в сумі 1 700,00 грн. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в розмірі 120,00 грн.

Крім того, в порядку ст. 88 ЦПК України,
виходячи з того, що в задоволені
позовних вимог позивачу за первісним
позовом відмовлено в повному обсязі,
суд вважає за необхідне покласти
судові витрати при зверненні до суду з
первісним позовом на ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 16, 192, 526, 527, 543, 553, 554, 610, 611, 1054 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК
України , суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог за
первісним позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «ОТП банк»,
товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна»про визнання кредитного
договору недійсним –відмовити в
повному обсязі.

Судові витрати, сплачені при зверненні
до суду з первісним позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«ОТП банк», товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна»про визнання кредитного
договору недійсним, покласти на ОСОБА_1.

Задовольнити позовні вимоги за
зустрічним позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна»до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитними зобов’язаннями.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1
та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП
Факторинг Україна»заборгованість по
кредитному договору №МL-308/036/2008 від 03
березня 2008 року в розмірі 1 066 870, 17 грн.
(один мільйон шістдесят шість тисяч
вісімсот сімдесят гривень 17 коп.)

Стягнути солідарно з ОСОБА_1
та ОСОБА_2 на користь товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна»у рахунок
повернення судових витрат державне
мито в сумі 1 700,00 грн. (одна тисяча
сімсот гривень) 00 коп. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в розмірі 120,00 грн. (сто
двадцять гривень) 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя

Є.А. Башмаков