ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
____________________________________________________________________________
Справа №2-4417/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2011 року Оболонський районний суд м. Києва, в складі:

Головуючого судді О.В. Диби

Секретарі Євдоченко О.В.

За участю представників:

Позивача ОСОБА_1,ОСОБА_2;

Відповідача Нарапович С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"Оболонське відділення м. Києва, про визнання договору кредиту недійсним -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся із позовом до відповідача, про визнання договору кредиту недійсним який в судовому засіданні уточнив та просив визнати недійсним договір кредиту, визнати договір застави транспортного засобу недійсним та виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого запис №13532158 від 20.07.2007 року, витребувати у відповідача заяву позивача на видачу готівки за кредитом та витребувати у відповідача інформацію про кредитний портфель станом на 20.07.2007 року посилаючись на те, що при у кладенні між позивачем та відповідачем кредитного договору останній грубо порушив норми чинного законодавства, видав кредит у іноземній валюті (долари США), хоча не мав права цього робити, поклав на позивача усі ризики змінення курсу валюти та не визначив, по якому курсу необхідно сплачувати кредит та відсотки до нього. Судові витрати просив покласти на відповідача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, виходячи із підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та пояснив, що при укладенні із позивачем договору кредиту та його видачі він діяв відповідно до вимог чинного законодавства України, мав усі необхідні для цього дозволи (ліцензії), а з цього слідує, що підстав, для того щоб оспорюваний договір був визнаний недійсним немає. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із позовної заяви між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №1880 від 20.07.2007 року (далі -кредитний договір) (а.с.7-8) відповідно до умов якого, відповідач зобов'язувався надати позивачу на умовах кредитного договору грошові кошти в сумі 13205 доларів США, а позивач зобов'язувався прийняти , належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12 % річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором. (п.1.1 кредитного договору).

Пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що кредит надається терміном на 84 місяці з датою остаточного погашення кредиту не пізніше 20.07.2014 року на купівлю нового транспортного засобу.

Відповідно до п.1.5 кредитного договору кредит позивачу надається після виконання ним загальних умов надання кредиту, у повній сумі одноразово готівкою за умови, що позивач здійснює одночасно продаж вільноконвертованої валюти у розмірі, що складає суму кредиту через операційну частину банку або на міжбанківському ринку по встановленому курсу на день отримання кредиту та надає банку доручення, що обумовлене кредитним договором, про перерахування гривневого еквіваленту кредитних коштів на поточний рахунок ТОВ "УкрАвтоЗАЗ -Сервіс"№ в "Райффайзен банк Аваль", для здійснення оплати позивачем часткової вартості ТЗ у відповідності з рахунком -фактурою №21417-965 від 18.07.2007 року та договором купівлі -продажу ТЗ №965 від 18.07.2007 року., що є підтвердженням цільового використання кредиту.

Як вбачається із платіжного доручення №3768 від 20.07.2007 року (а.с 21) відповідач виконав умови кредитного договору та надав позивачу визначену кредитним договором суму кредиту в розмірі 66 685 грн., що було еквівалентом 13 205 доларів США.

Таким чином, судом було встановлено, що відповідач виконав, взяті на себе кредитним договором, зобов'язання. Дана обставина була визнана сторонами у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, яз яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в зв'язку з відсутністю у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями,тобто такого, що суперечить вимогам ЦК та іншим актам цивільного законодавства, суд вважає, що вони не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність"(далі Закон про банки) кошти -гроші у національній валюті або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно із ст. 345 ГК України, кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитним визнаються банківські операції, визначені, як такі Законом України "Про банки та банківську діяльність".

Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статті 47 та 49 Закону "Про банки та банківську діяльність", визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської діяльності.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2. ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"(далі - декрет).

З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України про зобов'язання допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно з ст. 2 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Вони можуть здійснювати валютні операції з врахуванням обмежень, встановлених цим Декретом і іншими актами валютного законодавства України. Зокрема, відповідно до ст. 5 Декрету використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або застави потребує індивідуальної ліцензії НБУ. Одержання такої ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на здійснення іншою стороною, яка має відношення до цієї операції.

Щодо вимог п.п. "в"п. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі то законодавцем не визначено межі термінів і сум надання чи одержання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відповідно до кредитного договору та законодавства України, а саме ч. 3 ст. 533 ЦК України, валюта зобов'язання співпадає з валютою виконання зобов'язання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п.п. в, г ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі та використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу або як застави.

Водночас, відповідно до п. 1. 5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти, як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або утримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмових дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

В судовому засіданні встановлено та перевірено наявність у відповідача банківської ліцензії № 148 від 16.01.2002 року, виданої Національним банком України на здійснення операцій, визначених ч. 1 та п.5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Дозволу № 148-1 від 16.01.2002 року на право здійснення операцій визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Дозволу № 148-2 від 29.04.2002 року на право здійснення операцій визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Дозволу № 148-3 від 29.08.2009 року на право здійснення операцій визначених п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки та банківську діяльність"виданих Національним банком України, що підтверджує факт правомірного надання відповідачем позивачу кредиту у сумі 13 205 доларів США за кредитним договором за яким здійснювались відповідні платежі на його виконання.

Крім того, згідно з кредитною заявкою від 17.07.2007 року позивач звернувся до відповідача про надання кредиту в розмірі 13205 доларів США на купівлю автомобілів стоком на 84 місяці і волевиявлення позивача було направлено на отримання кредиту саме у валюті доларах США та збіглося з її дійсними намірами в угоді на отримання кредиту в доларах США.

Позивач був повідомлений про умови кредитування від 20.07.2007 року, про ознайомлення з якими він розписався власноручно. Крім цього, позивач здійснив часткову оплату відсотків за користування кредитом у валюті доларах США, тим самим, підтвердив, що йому відомі умови кредитного договору і він з ними погодився.

Згідно положень статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів"передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень указаної статті Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами є несправедливими до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і протягом дії вказаного договору не звертався за захистом свого права.

Враховуючи цю обставину немає підстав вважати, що ці положення створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Судовим розглядом також не підтверджено відсутність в договорі положень про відповідальність банку щодо видачі кредиту за кредитним договором, оскільки вказані твердження позивача спростовуються дослідженими в судовому засіданні розділом 5 кредитного договору -"Відповідальність сторін", п. 5. 1 якого передбачає, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених договором.

Крім того, відповідно до кредитного договору відносини, що виникають при укладанні та виконанні цього договору та не врегульовані в ньому, регулюються чинним законодавством України.

Також, в п. 8.2 цього договору передбачено, що у випадках не передбачених цим договором, сторони керуються чинним законодавством.

Відповідальність банку за цим договором передбачена главою 51 ЦК України.

Відповідно до п. 9.1 кредитного договору, зазначено, що договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутими домовленостями, що засвідчуються підписами сторін, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмету та змісту договору.

Таким чином при укладенні договору вимоги ст. 203 ч.2 ЦК України виконані, тому підстав для його визнання недійсним з вказаних в позовній заяві підстав не вбачається.

Крім цього, у зв'язку із тим, що підстав для визнання кредитного договору недійсним немає, вимога щодо визнання договору застави транспортного засобу недійсним та виключити з Державного реєстру обтяжень рухомого запис №13532158 від 20.07.2007 року також задоволенню не підлягає оскільки вона слідує із припущення недійсності кредитного договору.

Оскільки судом відмовляється в задоволені позовних вимог, тому підстав для відшкодування позивачу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст.3,13,16,192,203,207,215,252,533,626,627,638,1054,1055 ЦК України 47,49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", п.2,5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", ст. ст. 10, 57-61,88, 208 - 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"Оболонське відділення м. Києва -відмовити;

Судові витрати покласти на позивача;

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення через Оболонський районний суд м. Києва. У разі якщо особи, які беруть участь у справі не були присутні під час ухвалення рішення, апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту його отримання;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя О.В. Диба

17.09.2011 Справа № 2-4417/11