АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: кредитні правовідносини Доповідач: Довгаль Г.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2011 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Довгаль Г.П.

суддів Коровіна С.Г., Коваленко І.П.

при секретарі Щегельському Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 листопада 2010 року та на додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2010 року по справі за позовом відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання кредитного договору таким, що не є укладеним, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2010 року відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (надалі ВАТ «Ощадбанк» або ОСОБА_2) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив з стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №1969 від 18.07.2007року в розмірі 38938,67доларів США, яка складається: із строкової заборгованості по кредиту 31362,59доларів США; прострочення заборгованості по кредиту 3801,34доларів США; строкової заборгованості по відсоткам 698,45доларів США; простроченої заборгованості по відсоткам 2632,24доларів; пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків 444,05доларів США, що в еквіваленті до гривни України за курсом НБУ станом на 21.12.2009року становить 310341грн.20коп., шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки, а також судові витрати по сплаті державного мита 1700грн. та 120грн. на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи,

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18 липня 2007 року між ВАТ „Ощадбанком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1969, згідно умов якого відповідач отримала у філії Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанку» грошові кошти в розмірі 41500доларів США на споживчі потреби на 120 місяців, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 17 липня 2017 року з зобовязанням сплачувати 14,5% (відсотків) річних за користування кредитом. З метою забезпечення повернення отриманого відповідачем кредиту та процентів за його використання, між Банком і ОСОБА_1 укладено іпотечні договори №2547 та №2547/1 від 18.07.2007року, які посвідчені приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровими №4090, №4092. Предметами іпотеки за цими договорами є нерухоме майно житловий будинок літ.„А-1, з надвірними спорудами та земельна ділянка, площею 0,1500га, які розташовані по вул. Весела №3 с. Високий Харківського району Харківської області, і які на підставі правовстановлюючих документів належать їй на праві приватної власності. Відповідач взяті на себе зобовязання по кредитному договору не виконує, у звязку з чим більше як два місяця виникла прострочена заборгованість, яку в добровільному порядку погасити ОСОБА_4 відмовляється.

При розгляді справи ВАТ «Ощадбанк» неодноразово уточнював позовні вимоги і в кінцевому варіанті збільшив суму заборгованості, яка станом на 16.11.2010року становила 43766,94доларів США.

ОСОБА_1 позов ВАТ «Ощадбанку» не визнала, подала зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору №1969 від 18 липня 2007 року таким, що не є укладеним. Зазначивши, що цей договір є несправедливим, т.я. всупереч принципу добросовісності його наслідком являється істотний дисбаланс договірних прав та обовязків їй на шкоду. Несправедливими також є умови договору в частині надання кредиту в доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України ОСОБА_2 перекладає на позичальника та споживача кредитних послуг. Все це дає їй право вимагати визнання договору кредиту недійсним.

Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 листопада 2010 року позов ВАТ «Державний ощадний банк України» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі його філії „Харківське обласне управління, заборгованість за договором кредиту №1969 від 18 липня 2007 року в сумі 43766,94доларів США, що становить 347190,00грн. України, судовий збір 1700грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 120грн., шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки - житловий будинок літ. „А-1 з надвірними будівлями і земельну ділянку, площею 0,1500га, які розташовані по вул. Весела №3 с. Високий Харківського району Харківської області. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2010 року визначено, що реалізацію предметів іпотеки проводити на прилюдних торгах, початкова їх вартість складає 261400,00грн. без ПДВ.

Не погодившись з цими рішеннями суду, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить їх скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову, а її зустрічний позов залишити без розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на неповне зясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема вказує, що письмова вимога, яка передбачена ст.35 Закону України „Про іпотеку, Банком боржнику та іпотекодавцю не направлялася, тому вона вважає, що позов про звернення стягнення на предмети іпотеки є передчасним. Також зазначає, що строк погашення кредиту встановлено до 17 липня 2017 року, цей строк ще не збіг, а тому вона має можливість належним чином здійснити розрахунок із Банком та до того часу повністю погасити заборгованість за кредитним договором.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені надані сторонами докази, їм дана належна правова оцінка, правильно визначено природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює та на підставі встановленого ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст.ст.10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України.

Згідно положень ст.16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільних справ та інтересів є примусове виконання зобовязання.

Судовим розглядом встановлено, що 18 липня 2007 року між ВАТ «Ощадбанком» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1969, згідно умов якого відповідач отримала у філії Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанку» грошові кошти в розмірі 41500доларів США на споживчі потреби, строком на 120 місяців, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 17 липня 2017 року, із зобовязанням сплачувати 14,5% (відсотків) річних за користування кредитом.

Вищеназваний кредитний договір укладено з дотриманням вимог, встановлених ст.203 ЦК України, а саме правочин вчинено у формі, встановленій законом; особами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення їх було вільним та відповідало їхньої внутрішньої волі; цей правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач виконав свої зобовязання за кредитним договором, надавши ОСОБА_1 відповідні грошові кошти. Але, відповідач взяті на себе зобовязання належним чином не виконувала, у звязку з чим станом на 16.11.2010року загальна сума заборгованості по сплаті за кредит, відсотків, штрафних санкцій становить 43766,94доларів США, що в еквіваленті до гривни України за визначеним НБУ на той час валютним курсом становить 347190,00грн.

Так, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Як свідчать матеріали справи, у забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту №1969 від 18 липня 2007року, між Банком і ОСОБА_1 було укладено два договори іпотеки: 1.іпотечний договір №2547 від 18.07.2007року, предметом якого є нерухоме майно - земельна ділянка, площею 0,1500га, кадастровий номер 0:00:013:0080, що знаходиться по вул. Весела №3 смт. Високий Харківського району Харківської області. За домовленістю сторін вартість вказаного предмету іпотеки визначено в розмірі 71 100,00грн.; 2.іпотечний договір №2547/1 від 18.07.2007року, предметом якого є нерухоме майно житловий будинок №3 літ.А-1, загальною площею 61,10кв.м, та господарські будівлі і споруди, що розташовані на цій земельній ділянці. За домовленістю сторін вартість цього предмету іпотеки визначено у сумі 228 300грн.00коп.

Вищевказані предмети іпотеки згідно правовстановлюючих документів належать на праві власності ОСОБА_1 (а.с.27-32).

Банком на адресу відповідача неодноразово (а.с.34-38) направлялися письмові вимоги про погашення заборгованості за кредитом, які залишалися нею без задоволення.

ВАТ «Ощадбанк» має необхідні ліцензії та дозволи на здійснення валютних операцій відповідно до вимог Закону України „Про банки і банківську діяльність та декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту чи інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, належним виконанням зобовязання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеним кредитним договором.

Згідно ст.36 Закону „Про ОСОБА_2 України офіційний курс гривні до іноземних валют установлюється ОСОБА_2 банком.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю, встановлюється ОСОБА_2 банком за погодженням із Кабінетом Міністрів. Поряд з цим, згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління НБУ від 12.11.2003р. №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті та беручи на себе певні зобовязання, сторони повинні були чітко усвідомлювати, що курс національної валюти відносно долара США не є незмінним, та враховувати підвищений валютний ризик за таким договором. Отже, вони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Відповідачем не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що зміна валютного курсу (в сторону зменшення чи збільшення) не настане.

Виходячи з того, що виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, то разом із заборгованістю в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією, а є платою за користування грошима.

Враховуючи викладене, суд має право ухвалити рішення про стягнення суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2ст.192, ч.3ст.533 ЦК України, декрет КМУ „Про систему валютного регулювання та валютного контролю).

Даний висновок також знайшов своє відображення й у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009року №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Отже, використання Банком і позичальником іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання правочину недійсним.

Задовольняючи позов ВАТ «Ощадбанк» та відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що нею були порушені взяті на себе зобовязання за договором кредиту, а тому погашення заборгованості повинно відбутися шляхом звернення стягнення на предмети іпотечних договорів.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, висновків суду не спростовують і не дають колегії суддів підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 307ч.1п.1), 308, 313, 314ч.1п.1), 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення від 17 листопада 2010 року та додаткове рішення від 03 грудня 2010 року Харківського районного суду Харківської області залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -