РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2011 року          Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді –Браги А.В.,

при секретарі –Лампіки О.В.,

за участю: представника позивача
–ОСОБА_1,

представника відповідача –ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», третя особа
–ОСОБА_4, про визнання договору поруки
недійсним –

ВСТАНОВИВ:

31 жовтня 2011 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернулась позивач із вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого
послалась на те, що під час перебування
її у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 29
жовтня 2008 року її чоловіком та ЗАТ КБ
«ПриватБанк»було укладено договір
поруки №DNHLGK00000596, за яким ОСОБА_4, як
поручитель, зобов’язався в повному
обсязі та солідарно з ОСОБА_5
відповідати за невиконання останнім
своїх зобов’язань за кредитним
договором в сумі 264524,8 доларів США.
Посилаючись на норми ст.65 СК України,
вказуючи на те, що позивачу не було
відомо про укладення зазначеного
договору поруки, ні усної, ні письмової
згоди позивача ОСОБА_4 для укладення
договору поруки не отримував, однак за
невиконання позичальником кредитного
договору ОСОБА_4 буде відповідати
спільним сумісним майном подружжя,
позивач просила суд визнати укладений
її чоловіком договір поруки №DNHLGK00000596
від 29 жовтня 2008 року недійсним.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
наполягав на їх задоволенні в повному
обсязі.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечував, надав
письмові заперечення, пославшись на те,
що договір поруки за своєю суттю не є
правочином із розпорядження майном,
належним поручителю, а є правочином із
забезпечення виконання зобов’язання
іншою особою.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у розгляді справи, дослідивши
матеріали цивільної справи, суд
приходить до наступного висновку з
таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач з 23 лютого 1990 року перебуває у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, що
підтверджується копією паспорту
позивача, копією свідоцтва про
укладення шлюбу від 23 лютого 1990 року.

15 вересня 2006 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», як кредитором, та ОСОБА_5,
як позичальником, укладено кредитний
договір №DNHLGK00000596, за яким кредитор
зобов’язався надати позичальнику
кредит в розмірі 132262,4 доларів США, а
позичальник, в свою чергу, –повернути
кредит в строк та в порядку, які
визначені умовами кредитного договору,
сплативши відсотки за користування
кредитом та інші обов’язкові платежі.
Викладене підтверджується копією
вищезазначеного кредитного договору.

З метою забезпечення виконання
позичальником ОСОБА_5 взятих на себе
договірних зобов’язань за вказаним
вище кредитним договором між ОСОБА_4 та
ЗАТ КБ «ПриватБанк»29 жовтня 2008 року
укладено договір поруки №DNHLGK00000596. За
умовами такого договору поруки ОСОБА_4,
як поручитель, зобов’язався перед
кредитором відповідати солідарно в
повному обсязі із ОСОБА_5 за
невиконання останнім взятих на себе
договірних зобов’язань за кредитним
договором №DNHLGK00000596 від 15 вересня 2006
року. Зазначені обставини
підтверджуються копією вказаного
договору поруки.

Правовідносини, які виникли між
учасниками розгляду справи, окрім
положень вищезазначених договорів,
врегульовані нормами Цивільного
кодексу України.

Так, відповідно до норм ст.ст.3, 6, 11, 627, 629
ЦК України підставами для виникнення
цивільних прав та обов’язків, зокрема,
є договір, який є обов’язковим для
виконання сторонами. При цьому сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору (предмет договору, умови,
визначені законом як істотні, а також
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди).

Різновидом договору є договір поруки
(ст.553 ЦК України).

За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України
виконання зобов’язання може
забезпечуватись порукою. Правочин щодо
забезпечення виконання зобов’язання
вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст.553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Порукою може
забезпечуватись виконання
зобов’язання в повному обсязі.
Поручителем може бути одна або кілька
осіб.

Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, якщо договором
поруки не встановлено додаткову
(субсидіарну) відповідальність
поручителя. Поручитель відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою визнання недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст
правочину не може суперечити вимогам
ЦК України, іншим актам цивільного
законодавства, моральним засадам
суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати внутрішній
волі, а також правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що ним обумовлені.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених норм цивільного
законодавства, враховуючи, що при
укладенні спірного договору поруки
вимоги законодавства було додержано та
виконано, форма та зміст такого
договору відповідають положенням ст.203,
Параграфів 1 та 3 Глави 49 ЦК України, в
суду відсутні підстави для визнання
недійсним спірного договору поруки.

При цьому, суд не приймає до уваги як
підставу для задоволення позову
посилання позивача, її представника на
порушення вимог ст.65 СК України при
укладенні спірного договору поруки
через неотримання згоди позивача, як
дружини поручителя ОСОБА_4, при
укладенні такого договору поруки.
Правова позиція суду щодо цього
питання ґрунтується на тому, що згідно
діючого законодавства оспорюваний
позивачем правочин не підлягає
нотаріальному посвідченню, державній
реєстрації, що з урахуванням
вищевикладеного виключає необхідність
обов’язкового отримання письмової
згоди позивача для вчинення такого
правочину її чоловіком ОСОБА_4 Окрім
того, згідно аналізу положень ст.65 СК
України, Глави 47, Параграфу 3 Глави 49 ЦК
України оспорюваний позивачем
правочин, а саме договір поруки
№DNHLGK00000596 від 29 жовтня 2008 року, є лише
способом забезпечення виконання
грошового зобов’язання та не
пов’язаний із розпорядженням майна,
належного подружжю на праві спільної
сумісної власності, а тому
обов’язкової згоди іншого із подружжя
на укладення такого договору законом
не передбачено, а отже положення ст.65 СК
України до таких правовідносин не
застосовуються.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про необхідність
відмови в задоволенні позову в повному
обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
сплачені позивачем при зверненні до
суду судові витрати у справі у вигляді
судового збору (державного мита) в
розмірі 17 гривень та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 37 гривень
–покласти на позивача.

На підставі
вищевикладеного, керуючись ст. ст. 11, 16,
553 -554 ЦК України, ст. ст. ст. ст. 61, 65
Сімейного кодексу України, ст. ст. 10, 11,
57 - 61, 88, 212 –215 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3, -
відмовити в повному обсязі.

Судові витрати у справі, що складаються
з судового збору у сумі 17, 00 гривень та
37, 00 гривень витрат на інформаційно
–технічне забезпечення справи,
покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя          А.В. Брага