справа №2-7767/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2011 року          Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді –Браги А.В.,

при секретарі –Лампіки О.В.,

за участю: представника позивача
–ОСОБА_1,

представника відповідача –ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», товариства з
обмеженою відповідальністю
«Автокредит Плюс»про визнання
кредитно-заставного договору
недійсним –

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2011 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернулась позивач через свого
представника із вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого, з
урахуванням уточнення (а.с.30-33),
послалась на те, що між позивачем, як
позичальником, та представником за
довіреністю ОСОБА_4 від імені банку, як
кредитора, 03 квітня 2008 року було
укладено кредитно-заставний договір
№DN81AR, за умовами якого кредитор
зобов’язався надати позичальнику
кредит в певному розмірі, а позичальник
повернути його в строки, порядку та на
умовах, визначених умовами зазначеного
кредитно-заставного договору.
Посилаючись на відсутність в договорі
печатки КБ «ПриватБанк», як кредитора,
замість якої є печатка ТОВ «Автокредит
Плюс», позивач вказує на відсутність
повноважень в особи, яка діяла від
імені кредитора, на укладення спірного
кредитно-заставного договору,
необхідність скріплення договору саме
печаткою КБ «ПриватБанк», відсутність
якої свідчить про недодержання
передбаченої законом форми кредитного
договору, який за таких умов є
недійсним (нікчемним). З урахуванням
викладеного, позивач просила суд
визнати спірний договір недійсним.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
наполягав на їх задоволенні в повному
обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк»в судовому засіданні
проти задоволення позову заперечував,
надав письмові заперечення, пославшись
на те, що спірний кредитний договір
дійсно від імені даного відповідача
було укладено посадовою особою ТОВ
«Автокредит Плюс», однак дане
товариство діяло як довірена особа
банку на підставі укладеного між КБ
«ПриватБанк»та ТОВ «Автокредит
Плюс»договору №1 від 17 липня 2006 року і
мала належні повноваження для
укладення від імені банку спірного
кредитно-заставного договору, що не
суперечить вимогам цивільного
законодавства.

Вислухавши осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали цивільної
справи, суд приходить до наступного
висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що
між відповідачами у справі 17 липня 2006
року було укладено договір №1, за яким
ТОВ «Автокредит Плюс»набуло право від
імені КБ «ПриватБанк», як кредитора,
укладати кредитні договори, в тому
числі з фізичними особами, на купівлю
такими особами транспортних засобів в
кредит, для чого ТОВ «Автокредит
Плюс»отримало повноваження з
ідентифікації потенційних клієнтів,
оформлення та підписання з ними
договорів. Викладені обставини
підтверджується копією вказаного
договору №1 від 17 липня 2006 року.

Також судом встановлено, що 03 квітня 2008
року між ПриватБанк, як кредитором, від
імені якого діяла посадова особа ТОВ
«Автокредит Плюс»на підставі
довіреності №7425 від 06 липня 2007 року, та
позивачем, як позичальником, укладено
кредитно-заставний договір №DN81AR
(а.с.9-25).

За умовами такого договору кредитор
зобов’язався надати позичальнику
кредит в розмірі 71965,6 гривень, а
позичальник повернути такий кредит не
пізніше 02 квітня 2015 року в порядку та на
умовах, визначених договором,
сплативши відсотки за користування
кредитом та інші обов’язкові платежі
згідно умов договору.

В судовому засіданні представниками
сторін у справі визнано факт виконання
кредитором –КБ «ПриватБанк»– своїх
зобов’язань за спірним кредитним
договором шляхом надання позичальнику
обумовленої суми кредиту, а також
використання такого кредиту
позичальником відповідно до
зазначеної в спірному договорі мети
кредиту.

Дані обставини на підставі ст.61 ЦПК
України вважаються судом
встановленими та не підлягають
доказуванню.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім положень вказаних
вище договорів, врегульовані нормами
Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до норм ст.ст.11, 525, 627, 629
ЦК України підставами для виникнення
цивільних прав та обов’язків, зокрема,
є договір, який є обов’язковим для
виконання сторонами, одностороння
відмова від зобов’язання або
одностороння зміна умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. При цьому
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Різновидом договору є кредитний
договір (ст.1054 ЦК України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові в розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний
договір укладається у письмові формі.
Кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Положеннями ст.215 ЦК України
передбачено, що недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин
вважається такими, що вчинений у
письмові формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, якими обмінялись сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Правочин,
який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

Згідно ст.237 ЦК України представництвом
є правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов’язана або має
право вчинити правочин від імені
другої сторони, яку вона представляє.
Представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.

Нормою ст.244 ЦК України визначено, що
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю.

Відповідно до ст.239 ЦК України правочин,
вчинений представником, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов’язки особи, яку він представляє.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті викладених норм цивільного
законодавства, суд приходить до
висновку, що між ПАТ КБ «ПриватБанк»до
ТОВ «Автокредит Плюс»на підставі
договору №1 від 17 липня 2006 року виникли
відносини представництва, відповідно
до яких ТОВ «Автокредит Плюс», як
представник КБ «ПриватБанк», набуло
право на укладення від імені
останнього кредитних договорів,
зокрема з фізичними особами, на купівлю
такими особами транспортних засобів в
кредит.

За таких обставин кредитно-заставний
договір №DN81AR від 03 квітня 2008 року,
укладений від імені КБ «ПриватБанк», як
кредитора, підписаний посадовою особою
ТОВ «Автокредит Плюс»та скріплений
печаткою цього товариства, що випливає
з договірних правовідносин
представництва, повністю відповідає
вимогам цивільного законодавства щодо
форми кредитних договорів.

Наявність на спірному договорі печатки
саме ТОВ «Автокредит Плюс»обумовлена
укладанням цього кредитного договору
ТОВ «Автокредит Плюс», яке є юридичною
особою, а її волевиявлення, в тому числі
як представника, згідно ст.207 ЦК України
підлягає обов’язковому засвідченню
також і печаткою такої особи.

Необхідність наявності відбитку
печатки довірителя на договорі,
укладеного від його імені
представником без перевищення
повноважень, чинним законодавством,
зокрема ст.207 ЦК України, не
передбачена, а отже посилання позивача,
його представника на необхідність
відбитку такої печатки є
безпідставними.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що спірний
кредитно-заставний договір №DN81AR
від 03 квітня 2008 року укладено із
додержанням вимог чинного цивільного
законодавства, зокрема ст.ст.203, 1054, 1055
ЦК України, щодо форми та змісту такого
договору, що виключає можливість його
нікчемності чи визнання недійсним
судом.

Відтак, позовні вимоги позивача є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК
України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
судові витрати у справі у вигляді
судового збору (державного мита) та
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи, сплачені
позивачем при зверненні до суду,
покласти на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 11, 16, 203 - 204, 207, 215, 236, 1054 –1055 ЦК
України, ст. ст. 10, 11, 57, 60 - 61, 88, 110, 209, 212 -
215, 223 ЦПК України, суд –

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову, - відмовити.

Судові витрати у справі понесені
ОСОБА_3 покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

Суддя          А.В. Брага