справа №2-7060/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2011
року          Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді –Браги А.В.,

при секретарі –Авраменко А.М.,

за участю: представника позивача за
первісним позовом –ОСОБА_1,

представника відповідача за первісним
позовом –ОСОБА_2,

представника позивача за зустрічним
позовом –ОСОБА_2,

представника відповідача за
зустрічним позовом –ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом публічного акціонерного
товариства «ОСОБА_3 Аваль»в особі
Дніпропетровської обласної дирекції
до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості
за кредитним договором та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«ОСОБА_3 Аваль», третя особа –головне
Дніпропетровське обласне управління у
справах захисту прав споживачів, про
захист прав споживачів, визнання
недійсним кредитного договору,
застосування наслідків недійсності –

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2011 року до Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська
звернувся позивач за первісним позовом
із вищезазначеною позовною заявою, в
обґрунтування якої послався на те, що 19
травня 2006 року між АППБ «Аваль», як
кредитором, правонаступником якого є
позивач за первісним позовом, та
відповідачем за первісним позовом, як
позичальником, укладено кредитний
договір №014/091401/3177/74, за яким
позичальник отримала кредит в розмірі
28000 доларів США, зобов’язавшись його
повернути до 18 травня 2025 року згідно
платіжного календаря, сплативши 12%
річних та інші обов’язкові платежі.
Оскільки відповідач за первісним
позовом взяті на себе договірні
зобов’язання належним чином не
виконує, позивач звернувся до суду із
позовною вимогою про стягнення з
відповідача на свою користь суми
заборгованості, яка станом на 14 січня
2011 року склала 267973,87 гривень. Судові
витрати представник позивача за
первісним позовом просив покласти на
відповідача за первісним позовом.

Представник позивача за первісним
позовом позовні вимоги підтримав,
наполягав на їх задоволенні в повному
обсязі.

Представник відповідача за первісним
позовом просив суд відмовити в
задоволенні первісного позову та
пред’явив вищезазначений зустрічний
позов, в обґрунтування якого послався
на те, що 19 травня 2006 року між АППБ
«Аваль», як кредитором,
правонаступником якого є відповідач за
зустрічним позовом, та позивачем за
первісним позовом, як позичальником,
укладено кредитний договір
№014/091401/3177/74, за яким позичальник
отримав кредит в іноземній валюті,
зобов’язавшись його повернути в строк
та на умовах, визначених договором.
Забезпечення виконання вимог
позичальника за вказаним кредитним
договором забезпечено договором
іпотеки від 19 травня 2006 року, предметом
якого є належне позивачу за зустрічним
позовом нерухоме майно. Вищезазначений
кредитний договір позивач за
зустрічним позовом вважає таким, що не
відповідає вимогам закону, оскільки
єдиним законним засобом платежу на
території України відповідно до
положень закону є гривня, а також для
надання валютного кредиту фізичній
особі відповідач за зустрічним позовом
повинен був отримати індивідуальну
ліцензію НБУ. Крім того, умови
оспорюваного договору є
несправедливими, зважаючи на те, що за
ними валютні ризики перекладаються на
позивача як споживача банківської
послуг. Також позивач за зустрічним
позовом зазначає, що в порушення вимог
закону ці та інші обставини їй
працівниками банку роз’яснені не були,
як і інформація про умови кредитування.
Посилаючись на зазначені обставини, а
також вказуючи, що після укладення
спірного кредитного договору різко
збільшився курс валюти (долар США до
гривні), внаслідок світової кризи
зменшився рівень доходу позивача, що
свідчить про істотну зміну обставини,
якими керувалась позивач при укладенні
спірного кредитного договору, позивач,
її представник просили суд визнати
недійсним спірний кредитний договір з
моменту його укладення, зобов’язати
ПАТ «ОСОБА_3 Аваль»прийняти від
позивача за зустрічним позовом грошову
різницю між отриманою та фактично
сплаченою нею сумою за спірним
кредитним договором з розстроченням
платежів на 360 місяців, а також просили
суд застосувати наслідки недійсності
оспорюваного правочину у вигляді
визнання недійсними усіх укладених на
підставі оспорюваного правочину інших
правочинів та договорів (зокрема,
договору іпотеки від 19 травня 2006 року).

Представник позивача за зустрічним
позовом зустрічні позовні вимоги
підтримав, наполягав на їх задоволенні
в повному обсязі.

Представник відповідача за зустрічним
позовом проти задоволення зустрічного
позову заперечував, надав письмові
заперечення, пославшись на те, що
діючим законодавством передбачена
можливість надання банком кредиту
фізичним особам в іноземній валюті у
випадку наявності у такого банку
відповідної банківської та
генеральної ліцензії НБУ. Такі
ліцензії у відповідача за зустрічним
позовом наявні, обов’язкова
необхідність ще й індивідуальної
ліцензії для здійснення таких
банківських операцій законодавством
не передбачена. При цьому представник
відповідача за зустрічним позовом
зазначив, що умови спірного кредитного
договору не можуть бути
несправедливими, оскільки постійна
зміна курсу національної валюти
України до долару США є
загальновідомим фактом, а звідси і
фінансові ризики сторін щодо цього
прогнозованими.

Третя особа за зустрічними позовом в
судове засідання не з’явилась, про
дату, час та місце розгляду справи
повідомлялась належним чином,
надіслала до суду письмове клопотання
про розгляд справи за своєї
відсутності.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть
участь у розгляді справи, та дослідивши
матеріали цивільної справи, суд
приходить до наступного висновку з
таких підстав.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що
між АППБ «Аваль», як кредитором,
правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_3
Аваль», та ОСОБА_4, як позичальником, 19
травня 2006 року було укладено кредитний
договір №014/091401/3177/74, за яким
позичальник отримала кредит в розмірі
28000 доларів США, зобов’язавшись його
повернути до 18 травня 2025 року згідно
платіжного календаря, сплативши 12%
річних за користування кредитними
коштами та інші обов’язкові платежі.
За порушення строків повернення
кредитної заборгованості, відсотків за
користування кредитом позичальник
сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення. Окрім того, умовами
вказаного кредитного договору
передбачено право кредитора вимагати
дострокове виконання позичальником
грошових зобов’язань за кредитним
договором у випадку їх порушення.
Вказаний кредитний договір було
укладено на підставі письмової
заяви-анкети позичальника про видачу
їй кредиту в іноземній валюті на
викладений в зазначеному договорі
умовах. Викладені обставини
підтверджуються заяви-копією анкети
позичальника від 11 травня 2006 року,
копією кредитного договору №014/091401/3177/74
від 19 травня 2006 року з платіжним
календарем, копією витягу зі Статуту
ПАТ «ОСОБА_3 Аваль».

Також судом встановлено, що
позичальник перед підписанням
спірного кредитного договору була в
письмовій формі ознайомлена з
інформацією, передбаченою положеннями
ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів»–інформацію щодо
кредитора та кредитних умов, що
підтверджується копією додатку №1 від
19 травня 2006 року до спірного кредитного
договору, а отже свідчить про
відсутність підстав для
відповідальності кредитора чи його
правонаступника за ст.ст.15, 23 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Як свідчить наявна в матеріалах справи
копія заяви на видачу готівки від 19
травня 2006 року кредитором на виконання
умов спірного кредитного договору
№014/091401/3177/74 від 19 травня 2006 року були
надані відповідачу обумовлені в
договорі кредитні кошти в повному
обсязі.

Судом встановлено, виконання
позичальником своїх договірних
зобов’язань за спірним кредитним
договором забезпечено договором
іпотеки від 19 травня 2006 року, укладеним
між АППБ «Аваль», як іпотекодержателем,
та ОСОБА_4, як іпотекодавцем. Предметом
даного договору є належне іпотекодавцю
нерухоме майно –кв.№306 в буд.№45 на пр.
Героїв в м. Дніпропетровську.

13 травня 2009 року між кредитором –ВАТ
«ОСОБА_3 Аваль», яке є правонаступником
АППБ «Аваль», а ПАТ «ОСОБА_3 Аваль»є
правонаступником першого, та
позичальником –ОСОБА_4 укладено
додаткову угоду №1 до спірного
кредитного договору, якою змінено
графік погашення кредиту (платіжний
календар). При цьому позичальника
ознайомлено із новою сукупною вартістю
кредиту, порядком та строками
повернення кредиту. Дані обставини
підтверджуються копією додаткової
угоди №1 від 13 травня 2009 року із
додатком до неї, копією витягу зі
Статуту ПАТ «ОСОБА_3 Аваль».

Судом встановлено, що позичальник
ОСОБА_4 не виконує належним чином взяті
на себе договірні зобов’язання за
кредитним договором №014/091401/3177/74 від 19
травня 2006 року, внаслідок чого
утворилась заборгованість, яку позивач
своєю письмовою вимогою від 12 квітня 2010
року №136-10/1238 просив відповідача
погасити, а також здійснити дострокове
погашення кредиту. Оскільки ОСОБА_4
дану вимогу не виконала, станом на 14
січня 2011 року утворилась
заборгованість в розмірі 33693 доларів
США, що з урахуванням встановленого НБУ
на 14 січня 2011 року офіційного курсу
гривні до долару США становить 267973,87
гривень. Викладені фактичні обставини
підтверджуються копією письмової
вимоги позивача від 12 квітня 2010 року
№136-10/1238, розрахунком заборгованості за
кредитним договором №014/091401/3177/74 від 19
травня 2006 року станом на 14 січня 2011
року, копією службового розпорядження
НБУ від 13 січня 2011 року №417/11.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім положень вказаних
вище договорів, врегульовані нормами
Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 627, 629 ЦК
України підставами для виникнення
цивільних прав та обов’язків, зокрема,
є договір, який є обов’язковим для
виконання сторонами, одностороння
відмова від зобов’язання або
одностороння зміна умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. При цьому
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Різновидом договору є кредитний
договір, який обов’язково укладається
в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК
України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові в розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Положеннями ст.524 ЦК України визначено,
що сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов’язання в іноземній
валюті.

Відповідно до норми ст.1050 ЦК України, в
контексті положення ст.1054 ч.2 ЦК
України, якщо кредитним договором
встановлений обов’язок позичальника
повернути кредит частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини кредитор
має право вимагати дострокового
повернення частини кредиту, що
залишилась зі сплатою процентів.

При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК
України боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов’язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов’язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК
України передбачено, що якщо у
зобов’язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України
порушенням зобов’язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов’язання
(неналежне виконання). У разі порушення
зобов’язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема сплата неустойки,
різновидом якої є пеня (ст.549 ЦК
України). При цьому право на неустойку
виникає незалежно від наявності у
кредитора збитків, завданих
невиконанням або неналежним
виконанням зобов’язання (ст.550 ЦК
України).

Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено,
що боржник не звільняться від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов’язання.

Згідно ст.16 ЦК України однією із форм
судового захисту цивільних прав та
інтересів є примусове виконання
обов’язку в натурі.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою визнання недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст
правочину не може суперечити вимогам
ЦК України, іншим актам цивільного
законодавства, моральним засадам
суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати внутрішній
волі, а також правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що ним обумовлені.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог
позивача за первісним позовом про
стягнення заборгованості за кредитним
договором №014/091401/3177/74 від 19 травня 2006
року, приймаючи до уваги, що у судовому
засіданні знайшов підтвердження факт
укладення між позивачем та
відповідачем за первісним позовом
вказаного кредитного договору із
дотриманням вимог діючого
законодавства щодо форми та змісту
такого договору, встановлено
невиконання відповідачем за первісним
позовом, на відміну від позивача, своїх
зобов’язань за даним договором та
встановлено наявність у кредитора
права вимагати дострокове повернення
кредиту і наявність обов’язку
відповідача здійснити таке дострокове
повернення, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги позивача за
первісним позовом є обґрунтованими, а
отже підлягають задоволенню в повному
обсязі.

В той же час, виходячи з того, що при
укладенні кредитним договором
№014/091401/3177/74 від 19 травня 2006 року вимоги
законодавства було додержано та
виконано, форма та зміст кредитного
договору відповідають положенням
ст.ст.203, 1054, 1055 ЦК України, в суду
відсутні підстави для задоволенні
зустрічної позовної заяви.

Стосовно пояснень та посилань
представника позивача за зустрічним
позовом про невідповідність спірного
кредитного договору вимогам діючого
законодавства щодо валюти кредиту,
якою, на думку вказаного представника,
повинна бути національна валюта
України, необхідно зазначити наступне.
Згідно ст.192 ЦК України валютні
цінності можуть використовуватися на
території України у випадках і порядку,
встановлених законом. Зокрема,
відповідно до ст.533 ЦК України на
території України у випадках,
встановлених законом, допускається
використання іноземної валюти при
здійсненні розрахунків за
зобов’язаннями. Згідно ст.ст.2, 47, 49
Закону України «Про банки і банківську
діяльність»банки мають право на
підставі банківської та генеральної
ліцензії здійснювати операції з
валютними цінностями, зокрема кредитні
операції. Оскільки представником
відповідача за зустрічним позовом були
надані суду копії виданої АППБ
«Аваль»банківської ліцензії, дозволу
НБУ (генеральної ліцензії) разом із
додатком на здійснення операцій з
валютними цінностями, немає підстав
вважати, що АППБ «Аваль»був
позбавлений права надати позивачу за
зустрічним позовом кредит в іноземній
валюті. Аналогічна позиція щодо умов
для здійснення банками операцій з
валютними цінностями була висловлена
НБУ у листі від 07 грудня 2009 року
№13-210/7871-22612.

Також не можна погодитися з посиланням
представника позивача за зустрічним
позовом на необхідність отримання АППБ
«Аваль»для надання кредиту в іноземній
валюті саме індивідуальної ліцензії
НБУ, оскільки згідно ст.5 Декрету КМУ
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю»така ліцензія є
необхідною лише у тому випадку, якщо
строк або розмір кредиту в іноземній
валюті, який надається або отримується
резидентом, перевищує межі,
встановлені законодавством. В той же
час, чинне законодавство таких меж не
визначає. Окрім того, необхідно
зазначити, що з аналізу положень ст.ст.2,
47, 49 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», п.5.3 «Положення
про порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій», затвердженого постановою
Правління НБУ № 275 від 17 липня 2001року,
п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
НБУ №483 від 14 жовтня 2004 року, випливає
необхідність отримання банком для
постійного здійснення операцій з
іноземною валютою лише банківської
ліцензії та письмового дозволу
(генеральної ліцензії) на здійснення
операцій з валютними цінностями, що
виключає необхідність в отриманні
банком саме індивідуальної ліцензії
задля надання кредиту позичальникам в
іноземній валюті. При цьому зі змісту
наведених нормативно-правових актів
слідує, що наявність у банку
банківської та відповідної
генеральної ліцензії дозволяє не
тільки надавати кредит в іноземній
валюті, а й використовувати
позичальнику іноземну валюту при
розрахунках з банком по такому кредиту.

Твердження представника позивача за
зустрічним позовом в частині
несправедливості положень
оспорюваного кредитного договору суд
оцінює критично, оскільки немає
підстав вважати, що зазначені
положення договору насправді є
несправедливими або нерозумними, а
оцінка, надана ним вказаним
представником, є суто суб’єктивною та
випливає з особистої зацікавленості
позивача за зустрічним позовом, як
сторони договору, у мінімізації своїх
грошових зобов’язань. Крім того,
оспорюваний договір був укладений
позивачем за зустрічним позовом саме
на викладених в кредитному договорі
умовах, які її влаштували і заперечень
не викликали, про що свідчить підпис
такого позивача у цьому договорі.

Посилання представника позивача за
зустрічним позовом на ненадання
позивачу, як споживачу, інформації про
умови кредитування та сукупну вартість
кредиту не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки фактично є
бездоказовими та спростовуються
наданою представником відповідача за
зустрічним позовом копією додатку №1
від 19 травня 2006 року. Крім того,
сутність положень спірного кредитного
договору №014/091401/3177/74 від 19 травня 2006
року є очевидною і під час ознайомлення
позичальника з його текстом не могла
залишитися поза її увагою або бути нею
неправильно сприйнятою.

Також суд не приймає до уваги посилання
представника позивача за зустрічним
позовом на зміну курсу долару США до
гривні, погіршення платоспроможності
позичальника внаслідок світової
економічної кризи. Дані обставини
представник позивача за зустрічним
позовом розглядає в розумінні ст.652 ЦК
України як істотну зміну обставин,
якими керувалась позичальник при
укладенні спірного договору, при цьому
просить суд, втому числі і на підстави
цих обставин, визнати спірний
кредитний договір недійсним,
застосувавши наслідки недійсності
правочину. Оскільки ст.652 ЦК України
регулює питання зміни або розірвання
договорів у зв’язку з істотною зміною
обставин, що не є тотожним із визнання
договору недійсним, а положення
ст.ст.203, 215, 216 ЦК України не передбачать
визнання правочину недійсним у
зв’язку із істотною зміною обставин,
суд вважає такі посилання і пояснення
представника позивача за зустрічним
позовом неналежними підставами для
задоволення зустрічних позовних вимог.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про
необґрунтованість зустрічного позову,
що зумовлює відмову в його задоволенні
в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат за первісним позовом,
суд на підставі ст.88 ЦПК України,
враховуючи результат вирішення справи,
вважає за необхідне стягнути з
відповідача на користь позивача,
понесені останнім при зверненні до
суду судові витрати по сплаті судового
збору (державного мита) на суму 1700
гривні та витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи у розмірі 120 гривень.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат за зустрічним позовом,
суд на підставі ст.88 ЦПК України,
враховуючи результат вирішення справи,
вважає за необхідне судові витрати по
сплаті судового збору (державного мита)
та витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи покласти
на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 11, 16, 192, 203, 215, 509, 526, 530, 536, 549, 550, 627,
632, 1048, 1050, 1054 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 47, 49, 55 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
ст. ст. 10, 11, 57, 60, 61, 88, 110, 209, 212-215, 223 ЦПК
України, суд –

ВИРІШИВ:

Позов публічного акціонерного
товариства «ОСОБА_3 Аваль»в особі
Дніпропетровської обласної дирекції
до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості
за кредитним договором, –задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
публічного акціонерного товариства
«ОСОБА_3 Аваль»в особі
Дніпропетровської обласної дирекції
заборгованість за кредитним договором
від 19 травня 2006 року у сумі 267 973, 87
гривень.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до публічного акціонерного
товариства «ОСОБА_3 Аваль», третя особа,
- головне Дніпропетровське обласне
управління у справах захисту прав
споживачів про захист прав споживачів,
про визнання недійсним кредитного
договору, застосування наслідків
недійсності, - відмовити.

Судові витрати за первісним позовом
покласти на відповідача, стягнувши з
ОСОБА_4 на користь публічного
акціонерного товариства «ОСОБА_3
Аваль»в особі Дніпропетровської
обласної дирекції судовий збір в сумі
1700, 00 гривень та 120,00 гривень витрат на
інформаційно –технічне забезпечення
розгляду судової справи.

Судові витрати за зустрічним позовом
покласти на позивача, стягнувши з
ОСОБА_4 на користь держави судовий збір
в сумі 8, 50 гривень. Витрати понесені
ОСОБА_4 на інформаційно –технічне
забезпечення розгляду справи у сумі 37,
00 гривень не відшкодовуються та
покладаються на останню.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська

Суддя          А.В. Брага