РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2011 р.
Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді
Шеремета Г. І.

при секретарі Литвинов Є.О.

за участю сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові справу за позовом
ОСОБА_1 до Комунального закладу ЛОР
«Львівська обласна інфекційна
клінічна лікарня»про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
суд -

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом
про поновлення її на роботі на посаді
ліфтера у Львівській обласній
інфекційній клінічній лікарні та
виплату заробітку за час вимушеного
прогулу, стягнувши на її користь також
моральну шкоду в сумі 5000 грн.

В судовому засіданні позивачка позов
підтримала та пояснила, що з 22.01.1998 року
працювала у Львівській обласній
інфекційній клінічній лікарні на
посаді ліфтера. 18.05.2010 року під примусом
головного лікаря, з приводу подання на
неї скарги, написала заяву про
звільнення за власним бажанням. Після
написання такої, нею було подано заяву
про відкликання заяви про звільнення,
однак її не прийнято до уваги та
звільнено. Вважає своє звільнення
незаконним, просить поновити її на
роботі та стягнути середній заробіток
за час вимушеного прогулу. Також
просить стягнути з відповідача
моральну шкоду яку оцінює у 5000 грн., яку
зазнала у зв»язку з незаконним
звільненням.

Представник відповідача в судовому
засіданні позову не визнав, суду
пояснив, що вважає звільнення позивача
законним, оскільки ним власноручно, що
не заперечує позивач, написана заява
про звільнення. Звільнення проведено у
день написання позивачкою заяви,
оскільки остання, як вбачається з заяви
про це прохала. Щодо заяви позивачки
про відкликання заяви про звільнення,
така дійсно була нею написана, однак
задоволенню не підлягала, оскільки на
її місце було запрошено нового
працівника в порядку переведення. Тому
просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, оглянувши
та оцінивши в сукупності представлені
суду письмові докази , суд вважає, що в
позові слід відмовити виходячи з
наступних міркувань.

Як вбачається з копії трудової книжки
ОСОБА_1, така 22.01.1998 року згідно наказу
від 20.01.1998 року зарахована на посаду
ліфтера інфекційної клінічної лікарні
м. Львова ( а.с.4)

18.05.2010 року ОСОБА_1 на ім»я головного
лікаря написано заяву в якій просить
звільнити її з посади ліфтера за
власним бажанням з 18.05.2010 року.

Наказом від 18.05.2010 року ОСОБА_1
звільнено з посади ліфтера з 18.05.2010 року
за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП
України, підстава -заява ОСОБА_1( а.с.3)

Посилання позивачки про те, що
останньою написано заяву під тиском не
знайшло свого підтвердження в
судовому засіданні, оскільки як
ствердила сама позивачка, нею написано
особисто заяву, отримано трудову
книжку та дійсно написано скаргу про
недоліки у роботі. Як пояснила в
судовому засіданні трудову книжку нею
отримано о 10 год. ранку 18.05.2010 року. (
а.с.18)

18.05.2011 року о 16 год. ОСОБА_1 написано
заяву про відкликання заяви про
звільнення та просить вважати таку
недійсною. ( а.с.5) Вважає своє
звільнення незаконним, оскільки
відповідачем вище вказану заяву не
взято до уваги.

Відповідно до вимог ст.38 КЗпП України
власник не вправі звільнити працівника
за раніше поданою завою крім випадків,
коли на його місце запрошено іншого
працівника, якому відповідно до
законодавства не може бути відмовлено
в укладенні трудового договору.

Як вбачається з заяви від 18.05.2010 року
ОСОБА_2 в порядку переведення
зараховано на посаду ліфтера
Львівської обласної інфекційної
клінічної лікарні з 20.05.2010 року та
відповідно до вимог ст.24 КЗпП України,
як особі запрошеній в порядку
переведення, не може бути відмовлено в
укладенні трудового договору.

Враховуючи вище наведене, а також те, що
судом встановлено, що позивачкою
особисто написано заяву про
звільнення, у такі просила звільнити її
у день написання заяви, що і зроблено
відповідачем, та судом встановлено, що
заява про відкликання заяви про
звільнення задоволенню не підлягала,
оскільки на місце позивачки в порядку
переведення запрошено іншого
працівника.

Щодо вимог про відшкодування моральної
шкоди суд в задоволенні таких
відмовляє, оскільки такі не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні.

Керуючись ст.ст. 3,4,6,57-60,209, 294 ЦПК
України, ст.ст. 21,23,24,38,221,232 КЗпП України,

суд-

в и р і ш и в:

В позові відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до
апеляційного суду Львівської області в
порядку та строки , передбачені ст.. 294
ЦПК України..

Суддя:
Шеремета Г. І.