Єдиний унікальний номер 2-818/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2011 Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

при секретарі

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування купівлі-продажу частки житлового будинку від 22.02.1999 року та як наслідок недійсними похідні договори договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 02.04.2005 року та договору дарування частки житлового будинку від 18.09.2008 року , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування купівлі-продажу частки житлового будинку від 22.02.1999 року та як наслідок недійсними похідні договори договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 02.04.2005 року та договору дарування частки житлового будинку від 18.09.2008 року.

Посилалася на те, що 20.02.1997 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 91200 гривень, що еквівалентно 48000 доларів США терміном до 20.02.1998 року. Внаслідок того, що він не зміг вчасно повернути борг, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до нотаріуса для написання виконавчого напису з метою реалізації предмету застави. В подальшому, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 запропонували йому укласти фіктивний договір купівлі-продажу будинку, на що він погодився.

Таким чином, 22.02.1999 року між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за ціною 35191 гривень. Зазначив, що фактично грошей за квартиру за вказаним договором він не отримував. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 пообіцяли йому, що коли він повністю розрахується за договором позики від 20.02.1997 року вони знову переоформлять квартиру на нього.

Однак, згодом йому стало відомо, що 02.04.2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу частки житлового будинку. 18.09.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування частки житлового будинку.

Вважає, що договір купівлі-продажу від 22.02.1999 року підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст.57,58 Цивільного кодексу в редакції 1963 року або на підставі ст.ст.203, 215, 216 Цивільного кодексу України, оскільки оскаржуваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а був гарантією повернення боргу.

Просив визнати пропуск строку на подачу позовної заяви як такий, що допущений по поважній причині, визнати недійсним договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 22.02.1999 року та як наслідок недійсними похідні договори: договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 02.04.2005 року та договору дарування частки житлового будинку від 18.09.2008 року.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Представник позивача позов підтримав. Пояснив, що позивач не мав наміру продавати свою квартиру, договір купівлі-продажу між сторонами було укладено фіктивно, грошей за свій будинок позивач не отримував. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шахрайським способом змусили позивача укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку, пообіцявши, що після повернення ним боргу, вони повернуть йому житло. Просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав. Пояснив, що 22.02.1999 року між позивачем, ним та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку, що по вул.Буковинській, 19 м.Чернівці за ціною 35191 гривень. Вказані кошти ОСОБА_1 отримав повністю до підписання договору. Просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що між ним та ОСОБА_1 дійсно існували боргові відносини. 22.02.1999 року ОСОБА_1 продав, а вони з ОСОБА_2 придбали 50/100 частини житлового будинку, що по вул. Буковинській, 19 м.Чернівці. Просив відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідачів позов не визнала з підстав, викладених в поданих до суду письмових запереченнях. Просила відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що 02.04.2005 року ним було придбано у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 50/100 частин житлового будинку, що по вул.Буковинській, 19 м.Чернівці. З того часу він намагався вступити у володіння, користування та розпорядження цим майном, однак ОСОБА_1 чинив йому перешкоди у цьому. В даний час ОСОБА_1 разом з сімєю на підставі рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці були виселені з вказаного житла. Просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суду показали, що знайомі з ОСОБА_1 Їм відомо, що позивач мав борг перед ОСОБА_2, у звязку з чим заклав будинок. ОСОБА_1 позичав у них кошти, щоб віддавати борг ОСОБА_2, однак, наміру продавати частину будинку у нього не було, навпаки, він здійснював ремонт у квартирі, оскільки планував надалі там проживати. Під час укладення оскаржуваних договорів вони присутніми не були.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_1 суду показали, що в кінці 90-х років у них виникли майнові труднощі у звязку з чим вони позичили у ОСОБА_2, ОСОБА_3 кошти в сумі 30000 доларів США. В подальшому, з метою забезпечення договору позики ними було укладено договір застави будинку. У звязку з тим, що вони не змогли вчасно повернути борг, ОСОБА_2 шахрайським способом переконав їх переоформити на нього будинок з метою забезпечення повернення боргу. Це була фіктивна угода, кошти за продаж будинку вони не отримували.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 ОСОБА_9 та задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 лютого 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку (а.с.9).

Відповідно до умов Договору, ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2, ОСОБА_3 купили в рівних долях 50/100 частини житлового будинку № 19, розташованого по вул. Буковинській м. Чернівці. Продаж вчинено за 35191 гривню, які продавець одержав від покупців повністю до підписання цього договору. Право власності на 50/100 частини житлового будинку, які є предметом цього договору, виникає у покупців з моменту підписання договору купівлі-продажу.

Оскаржуваний договір було нотаріально посвідчено та зареєстровано в Чернівецькому комунальному обласному бюро технічної інвентаризації.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.03.2003 року та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку слід застосовувати норми Цивільного кодексу України в редакції 1963 року, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Судом також встановлено, що 20.02.1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 отримав позику від ОСОБА_3 у розмірі 48000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 21.02.1998 року(а.с.10). 21.02.1997 року між сторонами також було укладено договір застави частини житлового будинку, згідно якого в забезпечення зобовязання за договором позики від 20.02.1997 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 в заставу 50/100 житлового будинку №19, що по вул. Буковинській м. Чернівці. Інвентаризаційна оцінка 50/100 частин житлового будинку складає 42108 гривень (а.с.11-13).

Як вбачається з предмету та підстав позову, ОСОБА_1 просить визнати недійсним оскаржуваний договір на підставі ст.ст.57, 58 ЦК України в редакції 1963 року, посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом обману шахрайським способом заволоділи його майном внаслідок чого було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 22.02.1999 року.

Згідно ст.57 Кодексу, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин змушений був укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого.

Відповідно до ст.58 Кодексу, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Отже, позивач просить визнати недійсним Договір одразу з декількох різних правових підстав, які взаємо виключають одна одну.

Відповідно до ч.1 ст.60, ч.2 ст.59 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами по справі, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 шляхом обману спільно шахрайським способом заволоділи його майном з наступних підстав.

Як було встановлено судом, позивач отримав в борг кошти на підставі договору позики лише від ОСОБА_3, в той час як оскаржуваний договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 22.02.1999 року було укладено також за участю ОСОБА_2, який не приймав участі у боргових зобовязаннях.

Крім того, суд враховує ту обставину, що термін виконання договору позики настав 21.02.1998 року, а тому в ОСОБА_3 на підставі п.9 договору застави у випадку не повернення позики виникло право звернути стягнення на предмет застави.

Судом також було встановлено, що постановою ст. слідчого СВ Першотравневого РВ УМВС України в Чернівецькій області кримінальну справу Ю-089051, порушену за ст.190 ч.3 КК України було закрито у звязку з відсутністю в діях ОСОБА_3 та ОСОБА_2 складу злочину, зазначена постанова є чинною та набрала законної сили (а.к.с.210-212).

Посилання позивача на ту обставину, що ціна, за якою було вчинено продаж частини будинку була значно заниженою, що також свідчить про недійсність договору не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на спростування вказаної обставини та на підтвердження дійсної вартості частини житлового будинку на момент укладення Договору.

Кошти за продаж частини будинку були позивачем отримані повністю до підписання договору, про що зазначено в п.4 нотаріально-посвідченого Договору від 22.02.1999 року, а тому суд вважає зазначену обставину встановленою.

Також, безпідставними є твердження позивача про те, що договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 22.02.1999 року був укладений з метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики, оскільки, згідно вимог ст.178 ЦК України в редакції 1963 року, такий спосіб не передбачений в якості одного з видів забезпечення виконання зобовязань.

Натомість, суд приймає до уваги, що відповідно до ст.ст.224, 228 ЦК України в редакції 1963 року, за договором купівлі - продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Продаж майна проводиться за цінами, що встановлюються за погодженням сторін, якщо інше не передбачено законодавчими актами.

Враховуючи наведені вище норми Закону, суд вважає, що сторонами під час укладення договору від 22.02.1999 року було дотримано всіх передбачених законом умов, договір укладався сторонами добровільно на умовах визначених ними.

Суд не приймає до уваги покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_1, оскільки вони обєктивно спростовуються наведеними по справі доказами.

Суд приходить до висновку, що відсутні передбачені ст.58 ЦК України в редакції 1963 року - підстави для визнання даного Договору недійсним, оскільки судом встановлено, що оскаржуваною угодою не було приховано будь-якої іншої угоди. Крім того, внаслідок укладеного Договору настали юридичні наслідки, які виразились у реалізації відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїх прав власників, а саме у відчуженні майна ОСОБА_4

Судом також встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 02.04.2005 року продали, а ОСОБА_4 купив 50/100 частин житлового будинку №19, що по вул. Буковинській м. Чернівці за ціною 59837 гривень, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 02.04.2005 року (а.с.17).

18.09.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в дар 50/100 ідеальних частин будинку №19, що по вул.Буковинській м. Чернівці (а.с.23-24).

На підставі вказаного Договору дарування, право власності на 50/100 будинку №19, що по вул.Буковинській, 19 м.Чернівці було зареєстровано Чернівецьким комунальним обласним бюром технічної інвентаризації за ОСОБА_5 (а.с.25).

Як вбачається з листа Першотравневого відділу ДВС Чернівецького МУЮ від 11.04.2011 року, на виконанні у відділі знаходиться виконавчий лист №2-655 від 22.07.2009 року, виданий Першотравневим районним судом м.Чернівці, про зобовязання ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_10 усунути перешкоди ОСОБА_5 в користуванні належними на праві власності 50/100 частин будинку №19, що по вул. Буковинській м. Чернівці шляхом звільнення ними займаного приміщення

Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладені між сторонами договір купівлі-продажу від 02.04.2005 року та дарування від 18.09.2008 року не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямовані на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаного правочинів недійсними.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 22.02.1999 року та як наслідок недійсними похідні договори договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 02.04.2005 року та договору дарування частки житлового будинку від 18.09.2008 року - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.3, 8, 10, 11, 58, 60, 61, 64, 79, 81, 83, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування купівлі-продажу частки житлового будинку від 22.02.1999 року та як наслідок недійсними похідні договори договір купівлі-продажу частки житлового будинку від 02.04.2005 року та договору дарування частки житлового будинку від 18.09.2008 року відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька